"Aranca, știma lacurilor" este o nuvelă fantastică scrisă de Cezar Petrescu și apărută în foileton în numerele din septembrie și octombrie–noiembrie 1928 ale revistei Viața Romînească din Iași. Ea a fost publicată apoi în volumul Aranca, știma lacurilor (Ed. Socec, București, 1929), alături alte două nuvele: "Adevărata moarte a lui Guynemer" și "Fereastra". Acest volum este inclus în ciclul "Fantasticul interior", în care autorul descrie o lume halucinantă, investigând obsesii provenite din straturile adânci ale subconștientului.

Nuvela prezintă o aventură paranormală trăită de un bibliofil regățean la castelul grofilor Kemény din Transilvania, care avea reputația unui loc bântuit de stafii și fusese scos la licitație după ce ultimii săi proprietari muriseră fără urmași. Ultimul membru al familiei, contesa Aranka, născută din mezalianța unui grof maghiar cu fata unor țărani români, dispăruse în mod misterios cu mai mulți ani mai înainte. Narată la persoana întâi, nuvela aparține tematic literaturii gotice.

Reputații critici literari George Călinescu și Constantin Ciopraga consideră că "Adevărata moarte a lui Guynemer" și "Aranca, știma lacurilor" sunt unele dintre cele mai valoroase scrieri ale lui Cezar Petrescu, înfruntând mai sigur trecerea timpului pentru a ajunge la posteritate. În opinia unor autori, "Aranca, știma lacurilor" este capodopera literaturii fantastice a lui Cezar Petrescu și una din creațiile reprezentative ale literaturii fantastice românești. Criticul și istoricul literar Mihai Gafița a evidențiat caracterul cosmopolit al acestei nuvele, ceea ce face ca ea să poată fi receptată mai bine în mediul cultural european decât alte opere literare românești.

Rezumat

Într-o dimineață de august a anului 1927, doi oameni părăsesc Clujul și se îndreaptă cu un automobil către domeniul nobiliar al răposatului conte Andor Kemény, situat într-un ținut mlăștinos din Transilvania. Scopurile celor doi călători sunt diferite: avocatul Silvestru Hotăran fusese însărcinat de la Budapesta de către rudele îndepărtate ale contelui să vândă la licitație moștenirea neașteptată, pentru a evita confiscarea domeniului de către statul român, în timp ce naratorul, originar din Vechiul Regat, dorea să cumpere mai multe cărți vechi și rare din biblioteca magnatului maghiar, ce se bucura de o mare faimă pe teritoriul fostului regat al Ungariei. Contele Andor Kemény murise la 21 decembrie 1926 la un sanatoriu din Budapesta, unde trăise timp de 10 ani.

Pe drumul spre domeniul nobiliar avocatul îi prezintă tânărului bibliofil o cronologie a familiei din perioada 1860–1926, dezvăluind decăderea unei stirpe nobiliare. Familia Kemény avea o istorie îndelungată, care data de la începuturile formării Ungariei, și includea printre înaintași comandanți militari glorioși, cavaleri cruciați, sfetnici regali, diplomați, cardinali și cărturari; conții Kemény dețineau moșii vaste în Pusta Maghiară, trei castele cu turnuri semețe pe malurile Dunării și domeniul lipsit de însemnătate către care se îndreptau cei doi călători. Castelul construit acolo cu patru secole rămăsese pustiu o lungă perioadă până când contele Armin Kemény (d. 1881) se retrăsese în izolare în preajma Revoluției de la 1848, aducându-l pe fiul său Andor (1843–1926), pe atunci în vârstă de numai cinci ani. Cei doi conți aveau temperamente diferite: bătrânul Armin era pasionat de vânătoare, în timp ce tânărul Andor studia istoria familiei și științele oculte, crezându-se reîncarnarea cavalerului cruciat Ștefan Koloman Andrei Kemény, care plecase în expediție alături de Frederic Barbarossa, trecuse la mahomedanism în timpul captivității sale la Saladin, se căsătorise cu nepoata sultanului și devenise unul din comandanții oastei turcești în Cruciada a patra. Contele Andor a încercat o împrospătare a sângelui prin căsătoria cu Ana Porumbacu, fiica unui țăran român, ia rodul acestei mezalianțe a fost Aranca, o femeie frumoasă și aprigă. Contesa Ana, soția contelui Andor, se înecase în 1901 în canalul din parcul castelului, iar fiica acesteia, Aranka, dispăruse misterios în martie 1919, după ce fusese văzută plimbându-se cu barca pe lac. Castelul în care locuiseră cei doi conți avea, în prezent, reputația unui loc bântuit de stafii și de malarie. Slugile bătrâne susțineau speriate că cele două femei bântuiau periodic camerele și parcul castelului.

Ajunși la castel, cei doi călători sunt nevoiți să se despartă: avocatul este nevoit să se întoarcă la Cluj pentru a rezolva niște complicații juridice, în timp ce naratorul decide să rămână pentru a cerceta împrejurimile și biblioteca. Naratorul face în amurg o plimbare scurtă prin parcul castelului, iar atmosfera sinistră (pustietatea, smârcurile nemărginite cu miros pestilențial, ceața densă, umezeala, prezența amenințătoare a unui gușat nevolnic) îi încordează nervii. Se întoarce în cameră, bea niște pahare din vinul de Tokaj și i se pare că ochii contesei Aranka îl urmăresc hipnotic dintr-un tablou. Tulburat, deschide fereastra, se așază în pat și începe să citească, iar încăperea se umple treptat de o ceață densă și lumânarea se stinge. Naratorului i se pare că observă un veșmânt alb și ochii fosforescenți ai castelanei "aprinzându-se și stingându-se în întuneric, cum într-adevăr lucesc intermitent privirile sălbăticiunilor de noapte"; pornește în urmărirea fantomei și ajunge în smârcuri, unde leșină după ce trece prin veșmântul imaterial.

Două săptămâni mai târziu, se trezește într-un spital din Cluj, iar avocatul Silvestru Hotăran îi povestește că la câțiva pași de locul în care naratorul se prăbușise în nămol fusese găsit cadavrul în descompunere al contesei Aranka Kemény, fără a se ști dacă aceasta se înecase sau fusese ucisă. Printre motivele posibile ale crimei ar fi fost gelozia gușatului Gyula sau răzbunarea revoluționarilor lui Tivadar Vágo, împușcați de contesă. Licitația avusese loc între timp, iar jumătate din suprafața domeniului fusese achiziționată de avocat printr-un interpus, în timp ce valoroasa bibliotecă fusese cumpărată aproape gratis de un anticar evreu din Budapesta. La insistența avocatului, anticarul alesese vreo 100 de volume pentru narator: cărți de magie și de spiritism vechi de trei-patru decenii, care nu aveau niciun fel de valoare bibliofilă.

Personaje
 naratorul — bibliofil pătimaș originar din Vechiul Regat, interesat să cumpere mai multe cărți vechi din biblioteca contelui Kemény. Este atras într-o aventură cu substrat fantastic și ajunge să descopere trupul neînsuflețit al contesei Aranka.
 Silvestru Hotăran — avocat, doctor în drept, personaj practic și lipsit de imaginație. A fost însărcinat printr-o procură de către rudele de la Budapesta ale contelui Andor Kemény să scoată la licitație domeniul nobiliar moștenit pe neașteptate. Este nevoit să plece pe neașteptate, lăsându-l singur pe narator. Personaj palavragiu și plin de sine, el a fost comparat de criticul Sergiu Pavel Dan cu profesorul caragialian Marius Chicoș Rostogan.
 Micloș — bătrânul paznic ungur al castelului, un om superstițios și înspăimântat de prezența unei fantome în castel.
 soția lui Micloș — femeie bătrână care slujește la castel, alături de soțul ei
 Gyula — un gușat nevolnic pripășit în preajma castelului, "o monstruoasă arătare (...) cu traista de carne lucioasă, căscând ochii cârpiți, rânjind dinții galbeni într-un râs grotesc și strâmbându-se tâmp". Este fiul bătrânului paznic al castelului și fratele locotenentului Tivadar Vágo, care a însoțit-o pe contesa Aranka în câteva expediții cu barca pe lacurile domeniului. Criticul Sergiu Pavel Dan îl aseamănă cu monstruosul Quasimodo din romanul Notre-Dame de Paris (1831) al lui Victor Hugo.
 contesa Aranka Maria Ștefania Kemény (1897–1919) — fiica contelui Andor Kemény și a contesei Ana (născută Porumbacu), o "ființă ciudată și exaltată" (potrivit lui Al. A. Philippide). A fost instruită într-un pension de la Cambridge și era pasionată de pescuit și vânătoare, plimbându-se adesea cu barca pe lac. A dispărut misterios în martie 1919 în perioada revoluției sovietice conduse de Béla Kun, fiind văzută ultima oară într-o barcă pe lacul castelului.

Scriere și publicare

Ideea nuvelei "Aranca, știma lacurilor" datează din perioada șederii lui Cezar Petrescu în Ardeal, după încheierea Primului Război Mondial și Unirea Transilvaniei cu România. Scriitorul s-a mutat la Cluj în primăvara anului 1920 și a fondat acolo la 1 mai 1921, împreună cu un grup de prieteni (Adrian Maniu, Gib I. Mihăescu, Lucian Blaga, Radu Dragnea), revista literară-artistică-socială Gândirea, care a devenit în timp una dintre cele mai importante publicații culturale interbelice. Spre sfârșitul anului 1921 tuberculoza osoasă de care se îmbolnăvise în studenție a recidivat într-o formă mai gravă, iar, începând din februarie 1922, Cezar Petrescu a fost imobilizat la pat timp de șase luni, cu corpul pus în ghips, fără a-și întrerupe însă activitatea publicistică. Revista Gândirea a apărut la Cluj până în octombrie 1922, când și-a mutat sediul la București. În zona Clujului există mai multe castele și conace ale familiei nobiliare Kemény: la Brâncovenești (1557-1558), Cămărașu (sec. al XVIII-lea), Iara (sec. al XIX-lea), Jucu de Sus (sec. al XIX-lea) și Luncani (sec. al XVIII-lea), plus o casă în Cluj (sec. XV-XIX).

Nuvela "Aranca, știma lacurilor" a fost publicată în numerele din septembrie și octombrie–noiembrie 1928 ale revistei Viața Romînească din Iași. Cele două părți publicate în revistă aveau lungimi aproximativ egale (21, respectiv 20 de pagini); prima parte conținea textul cuprins de la începutul nuvelei până la plecarea avocatului Silvestru Hotăran de la castelul Kemény, în timp ce partea a doua conținea textul cuprins între momentul de după plecarea avocatului și finalul nuvelei. Există deosebiri minore între textul publicat în revistă și textul final al nuvelei: corecturi ortografice, formulări diferite ale unor fraze și adăugiri nesemnificative. Numele bătrânului slujitor de la castelul Kemény este schimbat din Tibor (în varianta publicată în revistă) în Micloș (în varianta publicată în volum), în timp ce unele nume maghiare au ortografia corectată în volum (Ghyla devine Gyula, Aranca devine Aranka, accentele, neglijate în prima variantă, sunt corectate ulterior etc.).

Cezar Petrescu a adunat trei nuvele ce apăruseră anterior în revistele Gândirea și Viața Romînească: "Adevărata moarte a lui Guynemer" (publicată în nr. 8–9/1928 al revistei Gândirea), "Fereastra" (publicată în nr. 2–3 și 5–6/1929 ale revistei Viața Romînească) și "Aranca, știma lacurilor" (publicată în nr. 9 și 10–11/1928 ale revistei Viața Romînească) în volumul Aranca, știma lacurilor, publicat în 1929 de Editura Socec din București.

Ulterior, opera lui Cezar Petrescu a fost reconfigurată, fiind operate transferuri între diferite volume. Volumul Omul care și-a găsit umbra (1928) a fost practic desființat după ce nuvela "Dezertarea lui Toader Mânzu" a fost inclusă ulterior în volumul Scrisorile unui răzeș (1941), nuvelele "Somnul" și "Palace" au fost introduse în "ediția definitivă" a volumului Omul din vis (1945), iar nuvela care-i dăduse titlul, "Omul care și-a găsit umbra", a fost încorporată în "ediția definitivă" a volumului Aranca, știma lacurilor (1943) în locul nuvelei "Fereastra" care fusese adăugată în "ediția definitivă" a volumului Drumul cu plopi (1942). Astfel, "ediția definitivă" a volumului Aranca, știma lacurilor (1943) cuprindea nuvelele "Adevărata moarte a lui Guynemer", "Omul care și-a găsit umbra" și "Aranca, știma lacurilor".

Analiză literară

Înclinația scriitorului către fantastic

Cezar Petrescu a avut ambiția să realizeze o Cronică românească a veacului XX, proiect grandios în care s-a folosit de experiența sa de ziarist. El a observat realitatea din cele mai diverse medii și a valorificat observația ambianței umane cu talentul romancierului, zugrăvind într-un chip jurnalistic mediul social al timpului său. Criticul Alex Ștefănescu scria că "este vorba, în fond, despre o combinație de gazetărie de senzație și literatură melodramatică, scrisă cu vervă și cu o eleganță stilistică bine însușită, practicată firesc". Scriitorul și-a grupat romanele și volumele de nuvele pe cicluri, vrând să realizeze o variantă românească a Comediei umane a lui Balzac, despre care George Călinescu afirma că nu se ridică la înălțimea intențiilor autorului, deși îi recunoștea inventivitatea epică.

În perioada 1926–1931 scriitorul a manifestat o vocație neașteptată pentru fantastic, sub influența scrierilor lui Edgar Allan Poe, Auguste Villiers de l'Isle-Adam și Pierre Benoit. Sufletul prozatorului, atras inițial de ideologia sămănătoristă, provincială și rustică, dezvolta o aspirație tipic romantică spre evaziune. Este imaginată cu voluptate o lume halucinantă în care introspecția unor spirite umane dereglate se împletește cu visul fantastic.

Fantezia prozatorului ar fi fost hrănită, potrivit criticului Constantin Ciopraga, cu lecturi despre ocultism și parapsihologie, aspect evidențiat de prezența în creațiile sale literare a fantomelor, demonilor, coșmarurilor, a practicilor magice și a tulburărilor psihopatologice. Cezar Petrescu cunoștea de bună seamă creațiile fantastice ale scriitorilor clasici.

Volumul de nuvele Aranca, știma lacurilor aparține ciclului Fantasticul interior, din care mai fac parte Omul din vis (1926), Omul care și-a găsit umbra (1928), Simfonia fantastică (1929) și Baletul mecanic (1931). Unele nuvele ale acestui ciclu analizează comportamentul dereglat al unor indivizi în urma confruntării cu întâmplări aparent banale care-i scot din realitatea fizică a existenței și-i aruncă într-o lume marcată de spaime și obsesii. Personajele acestor nuvele sunt victimele surmenajului, frustrărilor și obsesiilor și își pierd echilibrul interior, fiind împinse către sinucidere sau crimă. Elementele fantastice interferează în nuvelele lui Cezar Petrescu cu stări obsesive.

Apartenența unei scrieri la un anumit ciclu a fost contestată de unii critici, dar o mărturisire a lui Cezar Petrescu aduce o precizare importantă cu privire la modul său de abordare a literaturii: "Realist? Realist n-am fost niciodată. Nici n-am năzuit să scriu vreo carte realistă... Atunci când personagiile mele și conflictele mele s-au aflat situate pe-un teren de strictă realitate socială, am ținut seama de această realitate. Le-am încadrat în realitate, fiindcă numai așa puteau fi viabile. Dar dincolo de asemenea precizări, m-a preocupat fantasticul interior, aventura psihologică a eroilor, aspirația omenească spre o feerie absurdă, îndeobște năruită tocmai de realitate. De altfel, am credința că omul, fiind singurul animal cu imaginație, trăiește prin și pentru această imaginație". Fantasticul interior dobândește, în această accepțiune, statutul unei viziuni globale care poate fi regăsită în întreaga operă literară a scriitorului. În scrierile ce fac parte din ciclul "Fantasticul interior" autorul explorează stări psihopatologice și obsesii provenite din straturile adânci ale subconștientului. Scriitorul și criticul literar Oliviu Crâznic considera că autorul a urmărit, prin acest ciclu, să creeze o variantă românească a conceptului "Terror of the Soul" avansat de către Edgar Allan Poe și, implicit, a "povestirilor grotești și arăbești" ale scriitorului american.

Tema nuvelei
Nuvela "Aranca, știma lacurilor" face parte, din punct de vedere tematic, din categoria poveștilor cu stafii, asemănându-se cu "Prăbușirea Casei Usher" a lui Edgar Allan Poe, o altă narațiune relatată la persoana întâi, sau cu "Domnișoara Christina" a lui Mircea Eliade. Motivul castelului vechi bântuit de fantomele stăpânilor de odinioară este caracteristic literaturii gotice, începând de la Castelul din Otranto (1764) al lui Horace Walpole și Castelele lui Athlin și Dunbayne (1789) a lui Ann Radcliffe.

Naratorul acestei nuvele este o persoană lucidă și refractară față de "spaima superstițioasă" față de prezența supranaturalului, un "scatiu transcarpatic" rătăcit prin Ardeal și asemănător cu naratorul mediteranean din nuvela "Venus din Ille" (1835) a lui Prosper Mérimée sau cu Fănică din nuvela caragialiană "La hanul lui Mânjoală" (1898). Distanțarea naratorului față de fenomenele supranaturale se accentuează prin prezența unui al doilea povestitor: avocatul grăsun Silvestru Hotăran "din fire taciturn, grav, bănuitor" și "îndestul de sărac cu duhul" pentru a considera că stingerea neamului Kemény (pe care îl reprezintă ca avocat) nu este decât rezultatul direct al influenței frigurilor de baltă, cauzate de țânțarul anofel, agentul "febrei, insomniei și delirului". Filtrată prin prisma celor doi povestitori reticenți la ideea prezenței supranaturalului, narațiunea este în mare parte golită de spaima tipică literaturii gotice, pătrunzând mai mult pe terenul psihanalizei.

Povestea familiei Kemény, relatată "cu măsură artistică și simț istoric" pe parcursul călătoriei celor doi către "castelul cu stafii", dezvăluie un neam "capricios și despotic", plin de maniaci, cu aptitudini contrastante de la o generație la alta. Astfel, în timp ce unii membri ai familiei (precum Armin Kemény și nepoata sa, Aranka) sunt stăpâniți de porniri ancestrale precum vânătoarea și pescuitul, alții (precum Andor) au un caracter introvertit și pasiuni puternice. Contele Andor trăiește claustrat între cărți oculte, crede în metempsihoză, socotindu-se spiritul reîncarnat al unui cavaler cruciat (care trecuse la mahomedanism din dragoste), și se căsătorește cu tânăra Ana Porumbacu (fiica unui țăran român din Racovița) deoarece consideră că ea posedă calități excepționale de medium. În opinia criticului Ion Rotaru, un alt motiv al încheierii acestei mezalianțe ar fi întărirea sângelui familiei nobiliare, idee întâlnită în ultimele romane ale lui Duiliu Zamfirescu și în romanul Ciuleandra (1927) al lui Liviu Rebreanu. Moartea inexplicabilă a contesei Ana, înecată în canalul din parcul castelului, și apoi dispariția stranie a fiicei sale, Aranka, plus alte două cazuri stranii (plecarea precipitată din castel a unui ofițer român aflat în drum spre Budapesta pentru a reprima revoluția sovietică a lui Béla Kun din cauza unei "întâmplări ciudate" nocturne ce l-a înfricoșat și înecarea suspectă a unui servitor tânăr tocmit cu trei ani în urmă să taie copacii bătrâni din parc) alimentează legenda bântuirii castelului de către stafiile celor două femei, relatată de slugile bătrâne ale familiei Kemény.

Sub influența ambianței gotice și a vinului de Tokaj protagonistul ia contact cu fantasticul, sub forma unei apariții fantomatice a contesei Aranka, care, provocată de naratorul sceptic, părăsește tabloul și îl conduce în mlaștinile din apropierea castelului, după care dispare, provocând leșinul naratorului. Urmărirea fantomei se petrece într-o stare de subconștiență asemănătoare transei hipnotice, făcând ca protagonistul să devină instrumentul unor forțe oculte provenite dintr-o dimensiune extrasenzorială; așa s-ar putea explica abrutizarea bruscă a naratorului care ajunge să imite urletele gușatului Gyula. În apropierea locului unde a căzut naratorul este găsit îngropat în nămol cadavrul în descompunere al contesei dispărute, ceea ce determină o explicație fantastică cu rezonanțe folclorice: spiritul moartei fără mormânt nu-și găsea odihna și pătrundea în lumea celor vii pentru a-și cere un loc de odihnă după datina creștină. Această superstiție veche stă la baza nuvelei.

Limita între real și fantastic este insesizabilă: aventura amatorului de antichități poate fi rodul unei halucinații bahice (după cum considera Al. A. Philippide) sau poate fi, dimpotrivă, efectul acțiunii unor forțe oculte (de dincolo de moarte). În opinia criticului literar Țvetan Todorov, fantasticul este definit tocmai de această ambiguitate între "o explicație naturală și una supranaturală". Nu există nicio explicație logică a întâmplărilor stranii petrecute în castel, ceea ce-i determină pe cititori să accepte existența unei explicații supranaturale. Autorul respinge interpretarea acestei întâmplări stranii ca o halucinație, căci protagonistul găsește o scrisoare veche, neterminată, a unui ofițer român, care sugerează că fantoma a încercat și în alte ocazii să-și dezvăluie mormântul. Relatarea este dinamică, adesea volubilă și ironică, dar înzestrarea naratorului cu un temperament lucid face ca întâmplarea supranaturală prezentată în nuvelă să aibă caracterul unei aventuri accidentale.

Atmosfera gotică
Nuvela conține numeroase motive caracteristice literaturii gotice: castelul vechi și părăginit dotat cu armuri de cavaleri medievali, smârcurile fetide din jurul castelului, înaintașul cu preocupări oculte, locuitorii stranii ai împrejurimilor (bătrânii servitori ce par "doi vrăjitori, din cei care fierb băuturi blestemate din labe de mort, piele de broască și inimă de motan negru, dezbrăcându-se la piele în miezul nopții, ca să joace dansurile lor deșănțate" și gușatul îndobitocit Gyula cu brațe lungi de gorilă), avertizarea naratorului, prin gesturi și cuvinte neînțelese, cu privire la apariția probabilă a stafiei, cazarea sa chiar în camera castelanei dispărute, tabloul ce pare a se însufleți, apariția fantomei etc. Abundența de motive gotice care se concurează între ele creează impresia de literatură barocă.

Unele motive sunt inspirate din opere celebre ale literaturii universale, precum fascinația exercitată de persoana reprezentată într-un portret, motiv inspirat din romanul gotic Portretul lui Dorian Gray (1891) de Oscar Wilde. Ochii verzi ai Arankăi, din portret, "nu sunt într-adevăr verzi, ci aurii și negri și viorii în același timp, schimbători, profunzi, și hipnotici cum sunt ochii de leopard", concentrând întreg "fluidul vieții". Fără îndoială, decorul izolat și apăsător predispune la halucinații; există un precedent în acest sens reprezentat de accesele de delir și de febră ale lui Andor Kemény, care vor culmina cu căderea personajului în nebunie.

Un rol important în crearea unei atmosfere de coșmar îl are spațiul natural cu origini ancestrale. Principalul mod de expunere folosit este descrierea ce potențează efectul narativ, făcând ca mediul ambiant să nu fie doar un element de decor, ci să participe efectiv la acțiune și să imprime locului un suflet. Atmosfera dezolantă și chiar respingătoare ("smârcurile înmiasmate", oglinzile de apă "băloasă", petele de "mătreață buboasă", arborii putreziți prăbușiți în apa neagră, o barcă aproape scufundată, vietăți acvatice ce mișună nevăzut) creează întuneric, penumbră și umezeală, inducând o stare vagă de neliniște și pătrunzând până în straturile adânci ale inconștientului. Spre exemplu, parcul inundat de ape al castelului, văzut de sus, oferă imaginea unei peisaj halucinant și mort: "era doar prelungirea smârcurilor nemărginite pe unde-am venit, cu aceleași ochiuri de apă stătută, cu același humus negru și veninos, umflat de toată fecunditatea putreziciunilor. Copaci de câteva ori seculari înălțau cioturi scrofuloase, brațe ciunge, crăci așchiate. Iar cei căzuți de-a curmezișul potecilor năvălite de apă, arcuind punți scorburoase și diforme, măreau dezordinea și desăvârșita paragină. Unii erau surpați numai pe jumătate. Se rezemaseră în prăbușire de crengile celorlalți. Era în plin august și aproape toți nu mai purtau frunze: negri și morți, devastau peisajul". Omul care trăiește în această "sălbăticie lacustră" suferă o degradare a condiției sale, involuând către bestialitate ca în cunoscuta pictură Purtarea Crucii atribuită lui Hieronymus Bosch.

Elemente romantice
Călătoria naratorului la castelul contelui Kemény are o pronunțată latură romantică, oferind materie literară pentru evadarea în vis: personajul este atras de "biblioteca acestui magnat maghiar, latinist, erudit și despotic, [care] se bucura după toate spusele, de-o faimă veche în toată fosta Ungarie". Spre deosebire de tovarășul său de drum, avocatul Silvestru Hotăran, dotat cu un spirit practic, naratorul visează să pipăie paginile cărților veci de câteva veacuri, să răsfoiască paginile îngălbenite și să constate autenticitatea manuscriselor. Vizitatorul descoperă în bibliotecă printre numeroasele cărți de ocultism câteva rarități bibliofile: o carte din 1509 a lui Plutarh cu semnătura olografă a lui François Rabelais, Principele lui Niccolò Machiavelli cu adnotații de mână ale autorului, o Biblie din secolul al XVI-lea, un exemplar din Introduction à la vie dévote (Introducere în viața smerită, 1608) cu o scrisoare autografă a Sfântului Francisc de Sales. Tema fascinației exercitate de o bibliotecă imensă a fost dezvoltată ulterior de scriitorul francez Michel Butor în scrierea sa modernistă Portrait de l'artiste en jeune singe (1967); cele două opere literare diferă însă prin mijloacele artistice folosite și prin conștiința estetică a autorilor.

Aprecieri critice

Considerații generale
Criticul Dumitru Micu considera că nuvelele din volumele Omul din vis (1926), Omul care și-a găsit umbra (1928) și Aranca, știma lacurilor (1929) fac notă aparte în cadrul Cronicii românești a veacului XX și reprezintă partea cea mai durabilă a operei lui Cezar Petrescu. Aranca, știma lacurilor este, în opinia criticului Al. Piru, singurul volum de proză scurtă care a fost păstrat în atenția cititorilor datorită evocării poetice a unor întâmplări cu substrat fantastic, iar nuvelele care-l compun vor rezista trecerii timpului.

Spre deosebire de scrierile fantastice ale unor autori faimoși ca E.T.A. Hoffmann, Théophile Gautier, Auguste Villiers de l'Isle-Adam, Barbey d'Aurevilly, Edgar Allan Poe, Guy de Maupassant și Gérard de Nerval în care întâmplările miraculoase, supranaturale și magice dețin un rol important, proza fantastică a lui Cezar Petrescu se sprijină pe prezența unor obsesii cu rezonanțe folclorice care rup echilibrul dintre experiența colectivă și cea individuală. În opinia criticului Constantin Ciopraga, prozele de dimensiuni mai restrânse ale lui Cezar Petrescu precum "Omul din vis", "Aranca, știma lacurilor", "Omul care și-a găsit umbra" și "Adevărata moarte a lui Guynemer" (și nu romanele Simfonia fantastică sau Baletul mecanic) sunt cele care ilustrează formula improprie de "fantastic interior" prin relatarea unor experiențe stranii la persoana întâi sau de către martori.

Viziunea realistă a lui Cezar Petrescu face ca incursiunile în fantastic să fie inspirate profund din realitate și să nu aibă acel caracter arbitrar, întâlnit deseori în operele literare ce aparțin acestui gen. Limita între verosimil și neverosimil tinde să se estompeze, iar întâmplările relatate au un caracter echivoc. "Privit mai atent, fantasticul lui Cezar Petrescu vrea să spună că irealul e o excrescență neașteptată a realului, lunecare lentă în superstițios și oniric, de unde succesiunea de forme combinatorii frizând o iraționalitate frapantă sau discretă", susținea criticul Constantin Ciopraga. În această optică, intruziunea fantasticului în real se produce atât de natural, încât cauzează situații derutante și neverosimile. Plonjând în fantastic, afirma criticul Mircea Zaciu, Cezar Petrescu sondează procesul alienării, care stă la baza cronicii sale epice.

Calitățile și defectele nuvelei

Evoluția prozei fantastice a lui Cezar Petrescu este vizibilă de la un volum la altul, considera criticul Pompiliu Constantinescu care afirma că cele trei nuvele incluse în volumul Aranca, știma lacurilor nu mai au stângăcia povestirilor mai vechi din ciclul "Fantasticul interior". În opinia criticului sus-menționat nu mai există o confuzie între planul real și planul fantastic-subconștient, chiar dacă se manifestă o continuare o impresie de juxtapunere a lor. "Adevărata moarte a lui Guynemer" și "Aranca, știma lacurilor" sunt, în opinia criticilor Ion Bălu și Ion Maxim, creațiile reprezentative ale ciclului "Fantasticul interior".

Nuvela "Aranca, știma lacurilor" a avut parte de recenzii critice elogioase, care au lăudat realizarea artistică și exotismul pitoresc. Criticul Perpessicius recunoștea valoarea literară a acestei nuvele, apreciind-o într-un articol publicat la 21 august 1932 în ziarul Cuvântul (reprodus în Mențiuni critice, vol. IV, Fundația pentru literatură și artă, București, 1938, pp. 441–450) drept o povestire romantică, "una din cele mai izbutite din lungile nuvele ale d-lui Cezar Petrescu". Profesorul George Călinescu, care îl cataloga pe Cezar Petrescu drept "un manufacturier modest, cu meritele sale într-o literatură încă restrânsă", scria că doar două nuvele ale lui Cezar Petrescu se ridică la un nivel artistic: "Adevărata moarte a lui Guynemer" și "Aranca, știma lacurilor"; prima era considerată "un fel de Atlantidă", remarcabilă prin "exoticul stâncos și anonim", în timp ce a doua era un "mic Königsmark", remarcabilă printr-un "fantastic sinistru". Comparațiile lui Călinescu se referă la romanele de aventuri Koenigsmark (1918) și Atlantida (1919) ale scriitorului francez Pierre Benoit (1886-1962). "Aranca, știma lacurilor" și Koenigsmark au în comun tema misterului care rămâne nedezlegat. Analizând această nuvelă, criticul Ion Bălu considera că "Aranca, știma lacurilor" are o narațiune "scăldată într-un imaginar de înaltă calitate" și rămâne indiscutabil capodopera literaturii fantastice a lui Cezar Petrescu. Criticul Ion Maxim a evidențiat construcția echilibrată a nuvelei, trecerea graduală de la realitate la fantastic și coloritul exotic al mediului provincial transilvănean, în ciuda excesului de senzaționalism și a didacticismului narativ.

Alte recenzii critice, deși favorabile, au evidențiat unele deficiențe în construcția literară. Astfel, Pompiliu Constantinescu afirma că nuvela începe greoi, cu observații monotone, pentru ca autorul să se piardă apoi "în descrieri foioase, în amănunte plate, înăbușind analiza psihologică în nefolositoare ocoluri", concluzionând că textul literar este prolix. De asemenea, deși afirma că "descrierea mediului infernal, mlăștinos, e făcută cu simț al coloarei", profesorul Călinescu constata nemulțumit că dezvăluirea tainei contesei Aranka, care ar fi necesitat o desfășurare epică mai întinsă, are loc brusc și prea devreme.

Interesul față de această nuvelă a sporit odată cu trecerea timpului, iar la începutul secolului al XXI-lea prozatorul Oliviu Crâznic enumera "Aranca, știma lacurilor", alături de "Îmbrățișarea mortului" de Alexandru A. Philippide și "În pădurea Cotoșmanei" de Gala Galaction, printre "reușitele absolute" ale literaturii gotice românești, considerându-le "capodopere a căror introducere în programa școlară ar putea să (re)aprindă interesul tinerilor pentru lectură în general și pentru literatura română în special".

Traduceri
Nuvela "Aranca, știma lacurilor" a fost tradusă în câteva limbi străine:
 italiană ("Aranca, il fantasma dei laghi", în vol. La vera morte di Guynemer, Novissima Editrice, Perugia-Venezia-Firenze, 1931; traducere de Cesare Ruberti și Lilio Cialdea, prefațată de E. Padrini; reeditată în 1965 prin grija lui Cesare Ruberti în vol. Aranca, il fantasma dei laghi, publicat de Edizioni Paoline din Bari),
 franceză ("Aranca, la fée des lacs", în vol. Aranca, știma lacurilor. Aranca, la fée des lacs, Collection des deux textes, editura Payot, Paris, 1932; traducere de Sarina Cassvan),
 germană ("Aranka", în antologia de proză românească Rumänien erzählt, Fischer Bücherei, Frankfurt pe Main-Hamburg, 1967; traducere de Edith Silbermann-Horowitz),
 rusă ("Aranka, duh ozer", în broșura Аранка, дух озер, seria Библитечка Румыния, nr. 6, București, 1975) și
 engleză ("The Pixie of the Marshes", în antologia Romanian fantastic tales, Editura Minerva, București, 1981; traducere de Ana Cartianu).

Autorul nu a fost mulțumit de traducerea nuvelei în limba franceză, scriindu-i lui Mircea Eliade într-o scrisoare din 14 decembrie 1936 că "încredere nu pot avea în asemenea traducători de ocazie care se poate întâmpla să nu cunoască bine nici limba în care traduc, nici cea din care traduc, cum mi-a omorât mie Aranca știma lacurilor, D-na Sarina Cassvan, într-o colecție franceză cu mare prestigiu de la Payot". Criticul Perpessicius susținea că ediția bilingă româno-franceză publicată de editura Payot în traducerea Sarinei Cassvan necesita "o corectură mai atentă a textului românesc", explicarea unor ardelenisme și includerea unei notițe bio-bibliografice. Traducerea Sarinei Cassvan a fost citită de istoricul de artă Henri Focillon, care i-a trimis traducătoarei o scrisoare de mulțumire, aflată în prezent în arhiva Facultății de Litere și Filozofie din București.

În rapoartele periodice întocmite de Mircea Eliade în calitate de secretar de presă al Legației României de la Lisabona sunt menționate o serie de tentative de promovare a culturii române în Spania și Portugalia, printre care se află și publicarea traducerilor unor scrieri românești precum Ion, Pădurea spânzuraților, Europolis și "Aranca, știma lacurilor".

Note

Bibliografie
 Ion Bălu, Cezar Petrescu, Editura Albatros, București, 1972, pp. 113–118.
 Ion Bălu, Opera lui G. Călinescu, Editura Fundației Culturale Libra, București, 2001.
 George Călinescu, Istoria literaturii române de la origini pînă în prezent, ediția a II-a, revăzută și adăugită, Editura Minerva, București, 1982, pp. 773–774.
 Constantin Ciopraga, "În apropierea fantasticului", în România literară, anul XIX, nr. 25, joi 19 iunie 1986, p. 8; publicat ca postfață la vol. Cezar Petrescu, Proză fantastică, Editura Junimea, Iași, 1986, pp. 154–160.
 Pompiliu Constantinescu, "Cezar Petrescu: «Aranca, știma lacurilor»", în Vremea, anul III, nr. 121, 10 iulie 1930, pp. 4–5; reprodus sub titlul "Cezar Petrescu: «La paradis general»; «Aranca, știma lacurilor»; «Comoara regelui Dromichet»; «Plecat fără adresă (1900)»; «Nepoata hatmanului Toma»" în vol. Critice, Editura Vremea, București, 1933, apoi în vol. Scrieri alese, Editura de Stat pentru Literatură și Artă, București, 1957, pp. 136–140.
 Sergiu Pavel Dan, Proza fantastică românească, Editura Minerva, București, 1975, pp. 194–197.
 Sergiu Pavel Dan, Fețele fantasticului. Delimitări, clasificări și analize, Editura Paralela 45, Pitești, 2005, cap. "Aranca, știma lacurilor, de Cezar Petrescu", pp. 148–153.
 Mihai Dascal, "Note, comentarii, variante", în Cezar Petrescu, Opere, vol. I, Editura Minerva, București, 1985.
 Mihai Dascal, "«Străinul» din noi sau Cezar Petrescu și mutațiile prozei românești interbelice", prefață la vol. Cezar Petrescu, Simfonia fantastică, Editura Scrisul Românesc, Craiova, 1988, pp. 5–26.
 Mihai Gafița, Cezar Petrescu, Editura pentru literatură, București, 1963.
 Ion Maxim, "Postfață" la vol. Cezar Petrescu, Aranca, știma lacurilor, Editura Minerva, București, 1973.
 Cezar Petrescu, "Aranca, știma lacurilor", în vol. Aranca, știma lacurilor, Editura Minerva, București, 2007, pp. 153–247.
 Alexandru Piru, "Cezar Petrescu, azi", studiu introductiv la Cezar Petrescu: Opere, vol. I, Editura Minerva, București, 1985, colecția "Scriitori români".
 Ion Rotaru, O istorie a literaturii române, vol. II, Editura Minerva, București, 1972, pp. 675–676.

Lectură suplimentară
 Cezar Petrescu, "Aranca, știma lacurilor", în Vremea, anul III, nr. 121, 10 iulie 1930, pp. 4–5.

Nuvele de Cezar Petrescu
Nuvele românești
Nuvele fantastice
Opere publicate inițial în Viața Romînească

Aranca, știma lacurilor


Filaret Denisenko () este patriarh al Kievului și întâistătător al Bisericii Ortodoxe Ucrainene. Această biserică nu trebuie confundată cu Biserica Ortodoxă Ucraineană (Patriarhia Moscovei), cu care se află în conflict.

În perioada Războiului Rece, între 1962-1964, a fost episcop ortodox de Viena. Ulterior, la sfârșitul anilor 1960, a fost numit mitropolit al Kievului. În anul 1990, după moartea patriarhului Pimen, a fost pentru scurt timp conducătorul Bisericii Ortodoxe Ruse. La alegerile pentru noul patriarh a fost însă ales Alexei al II-lea.

Faptul că în 1992 a cerut autocefalia bisericească a Ucrainei, a dus la un conflict deschis cu Sfântul Sinod al Bisericii Ortodoxe Ruse, care în cele din urmă l-a excomunicat.

În data de 11 octombrie 2018 patriarhul Bartolomeu I al Constantinopolului a ridicat excomunicarea, act care a stârnit nemulțumirea Moscovei.

Referințe

Nașteri în 1929
Ucraineni în viață
Episcopi ucraineni
Patriarhi ortodocși

Filaret Denisenko


بلدية بوال (بالإسبانية: Boal) هي بلدية تقع في منطقة أستورياس شمال غرب إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية بوال 1.863 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية بوال

بلديات أشتورية
أبرشيات في بوال

بوال (أستورياس)


Historisches Lexikon der Schweiz (, , ) er et historisk opslagsværk i 13 bind over Schweiz' historie udarbejdet i encyklopædisk form.

Det store historiske værk blev indledt med udgivelse af første bind i 2002, hvorefter det sidste bind udkom i 2014.

Værket er udgivet i sin fulde 13-binds version på Schweiz' tre hovedsprog - tysk, italiensk og fransk, mens det er udkommet i en forkortet 2-binds version på det mindre udbredte fjerde nationalsprog, rætoromansk.

Bag udgivelsen står en stiftelse bestående af Schweizerische Akademie der Geistes- und Sozialwissenschaften og Schweizerischen Gesellschaft für Geschichte.

Eksterne henvisninger

 www.hls-dhs-dss.ch - onlone version af Historisches Lexikon der Schweiz på tysk, italiensk og fransk
 www.e-lir.ch - online version af det historiske værk på rætoromansk

Encyklopædier
Litteratur fra Schweiz
Tysksproget litteratur
Italiensksproget litteratur
Franskproget litteratur
Rætoromansksproget litteratur

Historisches Lexikon der Schweiz


An Pleurothallis curti-bradei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Guido Frederico João Pabst. An Pleurothallis curti-bradei in nahilalakip ha genus nga Pleurothallis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleurothallis

Pleurothallis curti-bradei


මහ අදිකාරම් වරු
රජු තම ආදිපත්‍යය ක්‍රියත්මක කළේ තමා විසින් හෝ තමාගෙ අණසක යටතෙ පත් කරනු ලබු නිලදාරීන් සමුහයක් මගිනි. මොවුන් අතරින් උසස් මෙන්ම බලවත් වුයේ මහ අදිකාරම් වරු වේ. රාජ සභාවේ මහ අදිකාරම් වරු දෙදෙනෙක් විය,
 උඩගම්පහ අඩිකරම්
 පල්ලෙ ගම්පහ අඩිකරම්
යන දෙදෙනාය.

මහ අදිකාරම්වරුන්ගෙ අධීක්ෂණය යටතේ බටහිර හ දකුණ ප්‍රදේශ පලනය විය.

මහ අදිකාරම්වරුනට පැවරී තිබු බලතල හා කාර්යයන්

 සාමය පවත්වගැනීම
 රජුට අවශ්ය යුද හමුදාවේ මෙහෙය වීම සහ පවත්වගෙන යාම
 බදු එකතු කිරීම
 අදිකාරම්වරුනට පහල මට්ටමෙ නිලදාරීන් පත් කිරීම
 නඩු හබ විසඳීම
යනාදිය විය.

මහ අදිකාරම්


Université Paris Cité (U Paris Cité) nalazi se u francuskom gradu Parizu i rezultat je spajanja sveučilišta Paris Descartes i Diderot.

Sveučilište u Parizu ima tri fakulteta:

 Fakultet zdravstvenih znanosti (la Faculté de Santé)
 Fakultet društvenih i humanističkih znanosti (la Faculté des Sociétés et Humanités)
 Prirodno -matematički fakultet (la Faculté des Sciences)

Poznati maturant
 Jean-Claude Pascal, francuski glumac i pjevač

Vanjske poveznice
 Université Paris Cité

Visokoškolske ustanove u Francuskoj

Université Paris Cité


An Pseuderia brevifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Pseuderia brevifolia in nahilalakip ha genus nga Pseuderia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pseuderia

Pseuderia brevifolia


"Gå ud og gå en tur" er en dansk sang lanceret i filmen Mød mig på Cassiopeia fra 1951. Sangen har tekst af Børge Müller og musik af Kai Normann Andersen og blev i filmen sunget af Ellen Gottschalch.

Sangteksten

I filmen spiller Ellen Gottschalch Rosa Ellis, der er en livlig tante til den ene af filmens hovedpersoner, flyverløjtnanten Harry. Da overguden Zeus kommer til jorden for at få styr på sin datter, musen Polyhymnia, lægger Rosa an på ham. På et tidspunkt afholdes et kostumebal, hvor de to hygger sig sammen, men Rosa synes åbenbart, at festen er lidt tam, så hun kaster sig sig ud i sangen, idet hun forsøger at få alle med.

Sangen består af to ganske lange vers, hvori man kan genfinde mindre firelinjers fragmenter, der i nogle tilfælde indledes med titelordene, men også findes i variationer som 'Gå to og to og to' og 'Gå fremad uforsagt'.

Teksten er en boblende munter sang om, at udnytte natten, få noget god motion og måske en lille flirt. Ordet 'gå' gentages adskillige gange sammen med lignende ord, også mere pjankede som 'fusserne' og 'gakgakkerne' (i betydningen 'benene').

Melodi
Kai Normann Andersens melodi er holdt i en munter firdelt takt. Der er indlagt eksotiske elementer (rumba-rytmer) for yderligere at understrege sangens placering i det muntre selskab.

Melodien til "Gå ud og gå en tur" er en af de 12 Andersen-sange, der kom med i kulturkanonen.

Andre versioner
"Gå ud og gå en tur" hører til de Kai Normann Andersen-numre, der ikke er udgivet i mange nyere versioner, men der findes et par instrumentalindspilninger af det, bl.a. med Finn Ziegler på vibrafon og violin på Andersen, Nielsen og den ukendte (1994) samt med trompetisten Per Nielsen på albummet Danske toner (2009).

Referencer

Sange fra Danmark
Sange af Kai Normann Andersen
Kulturkanonen

Gå ud og gå en tur


Grameç ilçesi (), Arnavutluk'un ilçelerinden biriydi. İlçe, ülkenin orta güney kesiminde yer almaktaydı. 1992-2000 yılları arasında Elbasan ilinin bir parçası olup 2000 yılında yapılan idari düzenleme sonucunda idari olarak lağvedilmiştir. Yüzölçümü 695 km² olan ilçenin nüfusu 2010 yılı itibarı ile 24,230'dur. İlçenin merkezi kendisi ile aynı adı taşıyan Grameç idi.

Grameç ilçesi, Grameç, Kodovjat, Kukur, Kushova, Lenie, Pishaj, Poroçan, Skënderbegas, Sult ve Tunja belediyelerine ayrılmaktaydı.

Kaynakça

Elbasan İli
Arnavutluk'un ilçeleri

Grameç (ilçe)


Ntambwe Mposhi Charmant Éliézer, né le  à , est producteur et animateur de télévision, élu député national membre de Lamuka dans la circonscription électorale de la Lukunga à Kinshasa en 2018.

Notes et références

Député de la république démocratique du Congo
Personnalité politique congolaise (RDC)

Éliézer Ntambwe


Isabel Le Bourdais (* 15. April 1909; † 2003) war eine kanadische Journalistin und Justizirrtumsjägerin.

Le Bourdais ging ins Havergal College und besuchte danach die University of Toronto, brach das Studium aber 1929 ab, um Stephen Dale zu heiraten, von dem sie sich vier Jahre später schied. Sie wurde Sozialaktivistin und schloss sich der Co-operative Commonwealth Federation (CCF) an. 1942 heiratete sie den Schriftsteller und CCF-Politiker Don LeBourdais. Ihr 1966 veröffentlichtes Buch The trial of Steven Truscott (deutsche Übersetzung von Brigitte Weitbrecht: Ist Steven Truscott ein Mörder?) trug zur Aufklärung des Falls Steven Truscott bei.

Weblinks

 Isabel Le Bourdais in der Ballad of Justice zum Fall Steven Truscott
 Foto von Isabel Le Bourdais im Quesnel Cariboo Observer, 28. August 1974.

Einzelnachweise

Autor
Journalist (Kanada)
Bürgerrechtler
Kanadier
Geboren 1909
Gestorben 2003
Frau

Isabel Le Bourdais


Minska () est une station de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située dans le raïon d'Obolon de la ville de Kiev en Ukraine.

Mise en service en 1982, elle est desservie par les rames de la ligne M2. Le service est arrêté ou perturbé depuis l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Minska, est une station, de passage, de la Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située, entre la station Heroïv Dnipra, terminus nord, et la station Obolon, en direction du terminus sud, Teremky.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station Minska est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation des  du prolongement de la ligne de Prospekt Korneïtchouka (ancien nom de Obolon) à Heroïv Dnipra, le nouveau terminus nord. Elle est réalisée par les architectes E. Dubinsky, L. Scream et S. Sigalova.

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte
Minska, est desservie par les rames de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2).

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Kiev
 Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2)

Liens externes
 .
 .

Station de la ligne M2 du métro de Kiev
Station de métro mise en service en 1982

Minska (métro de Kiev)


Pavonia multiflora é uma espécie de planta do gênero Pavonia e da família Malvaceae.

Pavonia multiflora  destaca-se entre as espécies que apresentam o epicálice duplo, constituído de bractéolas dispostas espiraladamente e com dois tamanhos distintos, por apresentar 12 a 28 bractéolas de colaração rosada e o tubo estaminal maior que a corola com as partes livres dos estames distribuídas nos 2/3 apicais. A espécie possui um grande potecial ornamental. As flores são grandes e vistosas, com o epicálice rosado, cálice arroxeado,  pétalas púrpuras a roxas e as anteras azuis.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1827 por Augustin Saint-Hilaire.
O seguinte sinônimo já foi catalogado:
 Triplochlamys multiflora  (A. St.-Hil.) Ulbr.

Forma de vida
É uma espécie terrícola e arbustiva.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Espírito Santo e Rio de Janeiro.
A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Malvaceae  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Pavonia multiflora no projeto Flora e Funga do Brasil
 Pavonia multiflora no portal do Centro Nacional de Conservação da Flora (Brasil)

Pavonia
Plantas descritas em 1827
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Pavonia multiflora


Zvinčac (narodni naziv: svinjac; lat. Bupleurum), veliki biljni rod s preko 200 vrsta jednogodišnjih biljaka, trajnica i grmova iz porodice štitarki. Ime roda dolazi od grčkog bous (govedo) i pleura (rebro), možda zbog jako istaknutih lisnih rebara.

Ovisno o vrsti može narasti od svega nekoliko centimetara do tri metra visine. Raširen je na umjerenom području Starog svijeta, te po jedna vrsta u Sjevernoj i Južnoj Americi. U Hrvatskoj raste oko deset vrsta dugolisni zvinčac, kritično ugroženi kopljastolisni zvinčac, okruglolisni zvinčac, svinjac razastrti, međašnji zvinčac, visoki zvinčac, karglijev zvinčac, srpasti zvinčac, najtanji zvinčac ili svinjac tankolistni, žuti planinski zvinčac i svinjac žutkasti.

Na Balkanskom poluotoku: Rumunjska, Bugarska i Srbiji (samo jedan lokalitet) raste Pančićev zvinčac (Bupleurum pachnospermum), koja naraste do 80 cm visine.

Što se tiće štitarki, u Hrvatskoj su samo rodovi zvinčac, devesilje (Seseli) i pukovica (Peucedanum) zastupljeni s po desetak vrsta, a svi ostali s manje ili samo jednom.

Vrste

 Bupleurum abchasicum Manden.
 Bupleurum acutifolium Boiss.
 Bupleurum aeneum Boiss. & A.Huet
 Bupleurum aenigma Koso-Pol.
 Bupleurum aequiradiatum (H.Wolff) Snogerup & B.Snogerup
 Bupleurum affine Sadler, međašnji zvinčac
 Bupleurum aira Snogerup
 Bupleurum aitchisonii (Boiss.) H.Wolff
 Bupleurum ajanense (Regel & Tiling) Krasnob.
 Bupleurum alatum R.H.Shan & M.L.Sheh
 Bupleurum album Maire
 Bupleurum aleppicum Boiss.
 Bupleurum alpigenum Jord. & Fourr.
 Bupleurum americanum J.M.Coult. & Rose
 Bupleurum anatolicum Hub.-Mor. & Reese
 Bupleurum andhricum M.P.Nayar & R.N.Banerjee
 Bupleurum angulosum L.
 Bupleurum angustissimum (Franch.) Kitag.
 Bupleurum antonii Maire
 Bupleurum apiculatum Friv., šiljkavi zvinčac
 Bupleurum asperuloides Heldr., lazarkoliki zvinčac
 Bupleurum atlanticum Murb.
 Bupleurum aureum Fisch. ex Hoffm.
 Bupleurum badachschanicum Lincz.
 Bupleurum baimaense X.G.Ma & X.J.He
 Bupleurum balansae Boiss. & Reut.
 Bupleurum baldense Turra, baldanski zvinčac
 Bupleurum benoistii Litard. & Maire
 Bupleurum bicaule Helm
 Bupleurum boissieri Post
 Bupleurum boissieuanum H.Wolff
 Bupleurum bourgaei Boiss. & Reut.
 Bupleurum brachiatum K.Koch ex Boiss.
 Bupleurum brevicaule Schltdl.
 Bupleurum canaliculatum Diels
 Bupleurum candollei Wall. ex DC.
 Bupleurum canescens Schousb.
 Bupleurum capillare Boiss. & Heldr.
 Bupleurum cappadocicum Boiss.
 Bupleurum chaishoui R.H.Shan & M.L.Sheh
 Bupleurum chevalieri Cherm.
 Bupleurum chinense DC.
 Bupleurum citrinum Hochst.
 Bupleurum clarkeanum (H.Wolff) Nasir
 Bupleurum commelynoideum H.Boissieu
 Bupleurum commutatum Boiss. & Balansa
 Bupleurum condensatum R.H.Shan & Y.Li
 Bupleurum constancei Nazir
 Bupleurum contractum Korovin
 Bupleurum croceum Fenzl
 Bupleurum dalhousianum (C.B.Clarke) Koso-Pol.
 Bupleurum davisii Snogerup
 Bupleurum densiflorum Rupr.
 Bupleurum dianthifolium Guss.
 Bupleurum dichotomum Boiss.
 Bupleurum dielsianum H.Wolff
 Bupleurum distichophyllum Wight & Arn.
 Bupleurum dracaenoides Huan C.Wang, Z.R.He & H.Sun
 Bupleurum dumosum Coss. & Balansa
 Bupleurum eginense (H.Wolff) Snogerup
 Bupleurum elatum Guss.
 Bupleurum erubescens Boiss.
 Bupleurum euboeum Beauverd & Topali
 Bupleurum euphorbioides Nakai
 Bupleurum falcatum L., srpasti zvinčac
 Bupleurum faurelii Maire
 Bupleurum ferganense Lincz.
 Bupleurum flavicans Boiss. & Heldr.
 Bupleurum flavum Forssk.
 Bupleurum flexile Bornm. & Gauba
 Bupleurum foliosum Salzm. ex DC.
 Bupleurum freitagii Rech.f.
 Bupleurum fruticescens L.
 Bupleurum fruticosum L.
 Bupleurum gansuense S.L.Pan & P.S.Hsu
 Bupleurum gaudianum Snogerup
 Bupleurum gerardi All., razastrti zvinčac
 Bupleurum ghahremanii Mozaff.
 Bupleurum gibraltaricum Lam.
 Bupleurum gilanicum Mozaff.
 Bupleurum gilesii H.Wolff
 Bupleurum glumaceum Sm., pljevičasti zvinčac
 Bupleurum gracile d'Urv.
 Bupleurum gracilipes Diels
 Bupleurum gracillimum Klotzsch
 Bupleurum greuteri Snogerup
 Bupleurum gulczense O.Fedtsch. & B.Fedtsch.
 Bupleurum gussonei (Arcang.) Snogerup & B.Snogerup
 Bupleurum hakgalense Klack.
 Bupleurum hamiltonii N.P.Balakr.
 Bupleurum handiense (Bolle) G.Kunkel
 Bupleurum haussknechtii Boiss.
 Bupleurum heldreichii Boiss. & Balansa
 Bupleurum hoffmeisteri Klotzsch
 Bupleurum imaicola J.Kern.
 Bupleurum isphairamicum Pimenov
 Bupleurum jucundum Kurz
 Bupleurum kabulicum Rech.f.
 Bupleurum kakiskalae Greuter
 Bupleurum kaoi Liu, C.Y.Chao & Chuang
 Bupleurum karglii Vis., Karglijev zvinčac
 Bupleurum khasianum (Clarke) P.K.Mukh.
 Bupleurum koechelii Fenzl
 Bupleurum kohistanicum Nasir
 Bupleurum komarovianum Lincz.
 Bupleurum kosopolianskyi Grossh.
 Bupleurum krylovianum Schischk.
 Bupleurum kunmingense Yin Li & S.L.Pan
 Bupleurum kurdicum Boiss.
 Bupleurum kurzii P.K.Mukh.
 Bupleurum kweichowense R.H.Shan
 Bupleurum lanceolatum Wall. ex DC.
 Bupleurum lancifolium Hornem., kopljastolisni zvinčac
 Bupleurum lateriflorum Coss.
 Bupleurum latissimum Nakai
 Bupleurum leucocladum Boiss.
 Bupleurum libanoticum Boiss. & Blanche
 Bupleurum linczevskii Pimenov & Sdobnina
 Bupleurum lipskyanum (Koso-Pol.) Lincz.
 Bupleurum longeradiatum Turcz.
 Bupleurum longicaule Wall. ex DC.
 Bupleurum longifolium L., dugolisni zvinčac
 Bupleurum lophocarpum Boiss. & Balansa
 Bupleurum luxiense Yin Li & S.L.Pan
 Bupleurum lycaonicum Snogerup
 Bupleurum maddenii C.B.Clarke
 Bupleurum malconense R.H.Shan & Y.Li
 Bupleurum marginatum Wall. ex DC.
 Bupleurum marschallianum C.A.Mey.
 Bupleurum martjanovii Krylov
 Bupleurum mayeri Micevski
 Bupleurum mesatlanticum Litard. & Maire
 Bupleurum microcephalum Diels
 Bupleurum miyamorii Kitag.
 Bupleurum mongolicum V.M.Vinogr.
 Bupleurum montanum Coss. & Durieu
 Bupleurum multinerve DC.
 Bupleurum mundtii Cham. & Schltdl.
 Bupleurum muschleri H.Wolff
 Bupleurum nanum Poir.
 Bupleurum nematocladum Rech.f.
 Bupleurum nigrescens Nasir
 Bupleurum nipponicum Koso-Pol.
 Bupleurum nodiflorum Sm.
 Bupleurum odontites L., Fontanezijev zvinčac
 Bupleurum oligactis Boiss.
 Bupleurum orientale Snogerup
 Bupleurum pachnospermum Pancic, Pančićev zvinčac
 Bupleurum pamiricum Pimenov & Kljuykov
 Bupleurum papillosum DC.
 Bupleurum pauciradiatum Fenzl ex Boiss.
 Bupleurum pendikum Snogerup
 Bupleurum petiolulatum Franch.
 Bupleurum petraeum L., stjenoviti zvinčac
 Bupleurum plantagineum Desf.
 Bupleurum plantaginifolium Wight
 Bupleurum polyactis Post ex Snogerup
 Bupleurum polyclonum Yin Li & S.L.Pan
 Bupleurum postii H.Wolff
 Bupleurum praealtum L., visoki zvinčac
 Bupleurum pulchellum Boiss. & Heldr.
 Bupleurum qinghaiense Yin Li & J.X.Guo
 Bupleurum quadriradiatum Kitag.
 Bupleurum ramosissimum Wight & Arn.
 Bupleurum ranunculoides L., planinski zvinčac
 Bupleurum regelii Lincz. & V.M.Vinogr.
 Bupleurum rigidum L.
 Bupleurum rischawianum Albov
 Bupleurum rockii H.Wolff
 Bupleurum rohlenae Nábelek
 Bupleurum rosulare Korovin ex Pimenov & Sdobnina
 Bupleurum rotundifolium L., okruglolisni zvinčac
 Bupleurum rupestre Edgew.
 Bupleurum sachalinense F.Schmidt
 Bupleurum salicifolium R.Br.
 Bupleurum schistosum Woronow
 Bupleurum scorzonerifolium Willd.
 Bupleurum semicompositum L., žutkasti zvinčac
 Bupleurum setaceum Fenzl
 Bupleurum shanianum X.G.Ma & X.J.He
 Bupleurum shikotanense M.Hiroe
 Bupleurum sibiricum Vest ex Spreng.
 Bupleurum sikkimensis P.K.Mukh.
 Bupleurum sintenisii Asch. & Urb. ex Huter
 Bupleurum × sitenskyi  Šourk.
 Bupleurum smithii H.Wolff
 Bupleurum spinosum Gouan
 Bupleurum stellatum L.
 Bupleurum stenophyllum (Nakai) Kitag.
 Bupleurum stewartianum Nasir
 Bupleurum subovatum Link ex Spreng., jajoliki zvinčac
 Bupleurum subspinosum Maire & Weiller
 Bupleurum subuniflorum Boiss. & Heldr.
 Bupleurum sulphureum Boiss. & Balansa
 Bupleurum swatianum Nasir
 Bupleurum tenuissimum L.,  tankolisni zvinčac
 Bupleurum terminum A.P.Khokhr.
 Bupleurum thianschanicum Freyn
 Bupleurum thomsonii C.B.Clarke
 Bupleurum trichopodum Boiss. & Spruner
 Bupleurum triradiatum Adams ex Hoffm.
 Bupleurum turcicum Snogerup
 Bupleurum uechtritzianum Stoyanov
 Bupleurum veronense Turra, osjavi zvinčac
 Bupleurum virgatum Cav.
 Bupleurum wenchuanense R.H.Shan & Y.Li
 Bupleurum wightii Koso-Pol.
 Bupleurum wittmannii Steven
 Bupleurum wolffianum Bornm. ex H.Wolff
 Bupleurum yinchowense R.H.Shan & Y.Li
 Bupleurum yunnanense Franch.
 Bupleurum zoharii Snogerup

Vanjske poveznice

Izvori

Bupleureae

Zvinčac


Neubau Mariahilfer Caddesi 24 numarada bulunan Stiftskirche bitişik bulunduğu Stifs Kışlası'na ait bir binadır ve 1921 yılından beridirde Ganizon Kilise görevi görmektedir.

Kilise 1739 yılında mimar Joseph Emanuel Fischer von Erlach tarafından yapıldığı sanılmaktadır, 1772 yılında İmaparatoriçe Maria Theresia'nın isteği doğrultusunda mimar Johann Henrici tarafından bugünkü kule eklenmiştir.

1785 ve 1799 yılları arasında askeri depo olarak da kullanılan bina daha sonra tekrar kiliseye çevrilmiştir.
Ganizon Kilisesi olması nedeni ile girişinde özellikle Birleşmiş Milletler - Barış Gücü'nde ki görevi sırasında şehit olmuş birçok asker isimlerinin bulunduğu şilt asılıdır.

Viyana'daki kiliseler

Stiftskirche (Viyana)


Barbara Margaretha "Meta" von Salis (3 de janeiro de 1855 – 15 de março de 1929) foi uma feminista e historiadora, e também uma correspondente regular de Friedrich Nietzsche.

Início de vida e educação
Meta von Salis nasceu em 1855 no estado onde sua família morava, no Castelo Marschlins, em Igis (Grisões). Seus pais eram Ursula Margaretha e Ulysses Adalbert von Salis, este um naturalista. Ela estudou em escola para garotas em Friedrichshafen (Alemanha) entre 1863 e 1868, e depois em outra escola para garotas em Rorschach (Suiça) até 1871.

Depois de deixar a escola, ela trabalhou como governanta para várias famílias ricas na Alemanha, Inglaterra e Irlanda até ingressar na Universidade de Zurique para estudar história e filosofia. Ela recebeu o PhD em 1887 por sua tese sobre Inês da Aquitânia, tornando-se a primeira mulher suíça a receber um doutorado. Ela não estava interessada em completar o doutorado por motivos próprios mas ao invés disso pelo "interesse das mulheres na questão".

Carreira
Depois da universidade, von Salis trabalhou como jornalista freelancer e atuante no movimento do sufrágio das mulheres na Suíça. Em 1887 ela escreveu um artigo publicado pelo Zurich Post sendo um dos primeiros em argumentar pelo sufrágio universal das mulheres suíças. Ela conheceu o filósofo e escritor Friedrich Nietzsche em Zurique em 1884. Apesar da desconsideração de Nietzsche pelas feministas e pelo movimento das mulheres, o encontro causou um forte impacto pelo resto da vida de von Salis, e eles formaram uma amizade duradoura.

Depois deste encontro próximo com Nietzsche, von Salis passou várias semanas entre 1886 e 1887 na casa de verão dele em Sils Maria. Embora fossem amigos próximos, von Salis ficou espantada quando alguém sugeriu que eles deveriam se casar. Em 1894, ela ajudou a irmã de Nietzsche, Elisabeth em encontrar os arquivos de Nietzsche, mas ela parou com a ajuda após uma briga com Elisabeth. Apesar disso, foi von Salis que comprou a Villa Silberblick em Weimar, onde Nietzsche e sua irmã viveram até o final da vida dele antes de se tornar o local da coleção dos arquivos de Nietzsche.

Von Salis ficou brevemente presa em 1904 por desacato à corte após ela tentar defender duas mulheres em um caso de apropriação indébita. Desiludida com o processo democrático suíço, ela se mudou para a ilha italiana de Cápri com sua grande amiga Hedwig Kym. Depois do casamento de Kym com Ernst Feigenwinter, von Salis continuou vivendo com o casal na casa deles na Basileia de 1910 até sua morte em 1929.

No final de sua vida, ela deixou de focar no movimento feminista e ao invés disso passou a concentrar seus escritos sobre o nacionalismo alemão e teorias conservadoras sobre raça.

Ligações externas

Sufragistas da Suíça
Feministas da Suíça
Nobres da Suíça
Friedrich Nietzsche
Alunos da Universidade de Zurique
Historiadoras
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Meta von Salis


An Andropogon angustatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jan Svatopluk Presl, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ernst Gottlieb von Steudel. An Andropogon angustatus in nahilalakip ha genus nga Andropogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Andropogon

Andropogon angustatus


Film 2 er en dansk dokumentarfilm fra 2010 med instruktion og manuskript af Jesper Ravn.

Handling
Filminstruktøren Jesper Ravn stiftede for første gang bekendtskab med digteren Christel Wiinblad i et tv-show. I stedet for at tale om sig selv, brugte hun showet til at promovere sin skizofrene bror Jannick Wiinblads band Mother Sparrow. Før dette havde hun brugt et år på at kontakte diverse pladeselskaber i forsøget på at skaffe broderen en pladekontrakt, der ville hjælpe til med at distrahere ham fra de selvmordstanker han havde.

Jesper Ravn inviterede Christel Wiinblad til en filmoptagelse, hvor hun skulle læse op af sine digte. Optagelserne foregik i ét take på en enkelt 16 mm filmrulle.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2010

Dokumentarfilm fra Danmark

Film 2


Sferni koordinatni sustav određen je ishodištem O i međusobno okomitim polupravcima p i z. Nekoj točki P pridružuju se koordinate (r, φ, θ) gdje je r koordinata jednaka udaljenosti od ishodišta do točke P, koordinata φ kut je od projekcije vektora OP na ravninu okomitu na poluos z i koordinatu θ, θ je kut koji vektor OP zatvara s poluosi z. Sve su točke prostora jednoznačno određene kad su vrijednosti sfernih koordinata ograničene: 0 < ρ < ∞, –π < φ < π, 0 < θ < π.

Prijelaz iz Kartezijevih u sferne koordinate u prostoru računa se prema jednadžbama:

a prijelaz iz sfernih u Kartezijeve koordinate prema jednadžbama:

Zemljopisne koordinate

U geodeziji i kartografiji položaj točke na Zemljinoj plohi često se određuje zemljopisnim koordinatama. Za istu se namjenu katkad koristi i pravokutni koordinatni sustav na sferi, u kojem se za apscisu, umjesto pravca, najčešće uzima meridijan promatranoga područja. Za ishodište koordinatnoga sustava odabire se točka na meridijanu, obično u središtu promatranoga područja. Apscisa neke točke udaljenost je mjerena uzduž meridijana, od ishodišta do presjeka s velikom kružnicom (presjecište kugline plohe s ravninom koja prolazi njezinim središtem) koja prolazi danom točkom i okomita je na meridijan. Duljina luka te okomice ujedno je i ordinata točke.

Nebeski koordinatni sustavi

Nebeski koordinatni sustavi su sferni koordinatni sustavi u kojem je položaj nebeskog tijela određen dvjema koordinatama definiranog sfernog koordinatnog sustava. U astronomiji razlikujemo 5 nebeskih koordinatnih sustava:
 horizontski (azimutski) koordinatni sustav
 mjesni ekvatorski koordinatni sustav
 nebeski ekvatorski koordinatni sustav
 ekliptički koordinatni sustav
 galaktički koordinatni sustav

Izvori

 Matematička notacija
 Geometrija
Fizička geografija
 Nebeski koordinatni sustavi

Sferni koordinatni sustav


José António de Sá (Bragança, 20 de março de 1756 — Lisboa, 14 de fevereiro de 1819) foi um doutor em leis pela Universidade de Coimbra, magistrado judicial e escritor. Sócio da Academia Real das Ciências de Lisboa, é autor de diversas obras de ciência política, de economia e de história do Direito.

Biografia
José António de Sá nasceu na freguesia de Santa Maria da cidade de Bragança.

Recebeu o grau de doutor em 16 de maio de 1782. Tendo pensado em seguir o magistério na Faculdade de Direito da Universidade de Coimbra, pelo que foi opositor às cadeiras da mesma faculdade. Gorado esse propósito, resolveu dedicar-se à magistratura, e foi nomeado juiz de fora de Moncorvo. Mais tarde exerceu o cargo de desembargador da Relação do Porto.

Nos primeiros anos do século XIX foi nomeado superintendente geral das Décimas da Corte e do Reino, cargo criado de novo, para cujo desempenho estabeleceu na sua própria casa uma espécie de tribunal, e dali expedia ordens para toda a parte em nome do soberano. Suprimindo-se este lugar no fim dalgum tempo, exerceu outro semelhante, sob a denominação mais restrita de superintendente geral das Décimas de Lisboa e seu termo, com jurisdição sobre os seis magistrados a quem incumbia essa arrecadação na capital. Conservou-se no exercício deste lugar até à data da sua morte.

Foi também juiz conservador da Real Companhia do novo estabelecimento para a criação e torcidos das sedas mandado organizar por alvará de 6 de janeiro de 1802. Também acumulava um lugar de director da Real Fábrica das Sedas no bairro das Águas Livres.

Foi conselheiro honorário da Fazenda, por decreto de 3 de dezembro de 1811, cavaleiro professo da Ordem de Santiago da Espada e sócio da Academia Real das Ciências de Lisboa. Na capacidade de académico, é autor de duas Memórias insertas nas colecções da Academia.

Faleceu a 14 de fevereiro de 1819, com 62 anos de idade, na Quinta do Pinheiro, em Sete Rios, sendo sepultado na capela da mesma quinta.

Obras publicadas
Entre outras, é autor das seguintes obras:
Compendio de observações, que formam o plano da viagem política e filosófica que se deve fazer dentro da pátria, Lisboa, 1783;
 Tratado sobre a origem e natureza dos testamentos, deduzido dos princípios mais sólidos dos direitos divinos, natural, civil, publico e das gentes, em que se analisa a política dos antigos povos, e se refutam as opiniões dos mais célebres doutores publicistas e civilistas, Lisboa, 1783;
 Elogio fúnebre do ill.mo e ex.mo sr. D. António Rolim de Moura, conde de Azambuja, tenente general, etc., Lisboa, 1784;
 Dissertações filosófico políticas sobre o trato de sedas na comarca de Moncorvo, Lisboa, 1787, com uma estampa; é uma obra curiosa para o estudo deste ramo de indústria em Portugal;
 Oração congratulatoria pela fausta ocasião de ser elevado á alta dignidade de patriarca de Lisboa o ex.mo e rev.mo sr. D. José Francisco de Mendonça, etc., Lisboa, 1787;
 Instruções gerais para se formar o cadastro, ou o mapa aritmético político do reino, feitas por ordem de S. A. o Príncipe Regente nosso senhor, Lisboa, 1801;
 Demonstração analítica dos bárbaros e inauditos procedimentos adoptados como meio de justiça peto Imperador dos Franceses para a usurpação do trono da sereníssima Casa de Bragança, e da real coroa de Portugal, etc., Lisboa, 1810;
 Defesa dos direitos nacionais e reais da Monarquia Portuguesa, Lisboa, 1816; 2 tomos; este livro excitou a veia humorística do padre José Agostinho de Macedo, que na Besta esfolada se divertiu largamente sobre ele.
 Um português aos portugueses, conjunto de opúsculos publicados sem o seu nome, contendo 6-7 discursos proclamatórios, em que o autor excitava o ânimo de seus compatriotas para a defesa da pátria, fazendo ao mesmo tempo observações e reparos políticos sobre o estado da Europa, e sucessos ocorrentes ao tempo destas publicações. Saíram todos impressos, em Lisboa, 1811 e 1812.
 Descrição económica da Torre de Moncorvo in Memórias económicas da Academia das Ciências de Lisboa, tomo III;
 Memória sobre a Origem e jurisdição dos corregedores das comarcas in Memórias de Literatura'', tomo VII, de pág. 297 a 307.

Referências

Escritores de Portugal
Juízes de Portugal

José António de Sá


Cyanophora, rod glaukofita. Postoji šest priznatih vrsta

Vrste
 Cyanophora biloba P.Kugrens, B.L.Clay, C.J.Meyer & R.E.Lee
 Cyanophora cuspidata T.Takahashi & Nozaki
 Cyanophora kugrensii T.Takahashi & Nozaki
 Cyanophora paradoxa Korshikov - tipična
 Cyanophora sudae T.Takahashi & Nozaki
 Cyanophora tetracyanea Korshikov

Izvori

Glaukofite

Cyanophora


PolyGram var et pladeselskab, som blev stiftet i 1972 gennem en sammenlægning af Polydor og Phonogram, som på sin side fusionerede helt i 1977. Selskabet blev absorberet i Universal Music Group gennem et salg i 1998.

PolyGram var et eget mærke, men havde underselskaber i Deutsche Grammophon, Philips, Polydor, Mercury Records og Vertigo Records. I 1987 blev PolyGram et heleejet datterselskab til Philips gennem at sidstnævnte opkøbte Siemens AGs ejerandel. Ved en restrukturering af aktiekapitalen i 1993 blev Phillips ejerandel mindsket til 75 %. Selskabet opkøbte flere andre pladeselskaber, hvoraf nogle af de mest kendte var Decca Records (1979), Island Records (1989) og Motown Records (1993). I 1994 blev PolyGram det første plateselskab i Vesten som etablerede et datterselskab i Rusland.

I 1998 blev PolyGram opkøbt af den canadiske spritproducent Seagram og har senere blevet en del af Universal Music Group.

Pladeselskaber fra Nederlandene
Pladeselskaber fra Tyskland
Etableret i 1972
Ophørt i 1998

Polygram


Nuclear propulsion includes a wide variety of propulsion methods that use some form of nuclear reaction as their primary power source. The idea of using nuclear material for propulsion dates back to the beginning of the 20th century. In 1903 it was hypothesized that radioactive material, radium, might be a suitable fuel for engines to propel cars, planes, and boats. H. G. Wells picked up this idea in his 1914 fiction work The World Set Free.  Many aircraft carriers and submarines currently use uranium fueled nuclear reactors that can provide propulsion for long periods  without refueling.  There are also applications in the space sector with nuclear thermal and nuclear electric engines which could be more efficient than conventional rocket engines.

Surface ships, submarines, and torpedoes

Nuclear-powered vessels are mainly military submarines, and aircraft carriers. Russia is the only country that currently has nuclear-powered civilian surface ships, mainly icebreakers. The US Navy currently (as of 2022) has 11 aircraft carriers and 70 submarines in service, that are all powered by nuclear reactors. For more detailed articles see:

Civilian maritime use

 See Nuclear marine propulsion
 List of civilian nuclear ships

Military maritime use

 Nuclear navy
 List of United States Naval reactors
 Soviet naval reactors
 Nuclear submarine

Torpedo

Russia's Channel One Television news broadcast a picture and details of a nuclear-powered torpedo called Status-6 on about 12 November 2015. The torpedo was stated as having a range of up to 10,000 km, a cruising speed of 100 knots, and an operational depth of up to 1000 metres below the surface. The torpedo carried a 100-megaton nuclear warhead.

One of the suggestions emerging in the summer of 1958 from the first meeting of the scientific advisory group that became JASON was for "a nuclear-powered torpedo that could roam the seas almost indefinitely".

Aircraft and missiles

Research into nuclear-powered aircraft was pursued during the Cold War by the United States and the Soviet Union as they would presumably allow a country to keep nuclear bombers in the air for extremely long periods of time, a useful tactic for nuclear deterrence. Neither country created any operational nuclear aircraft. One design problem, never adequately solved, was the need for heavy shielding to protect the crew from radiation sickness. Since the advent of ICBMs in the 1960s the tactical advantage of such aircraft was greatly diminished and respective projects were cancelled. Because the technology was inherently dangerous it was not considered in non-military contexts. Nuclear-powered missiles were also researched and discounted during the same period.

Aircraft
 Convair X-6
 Myasishchev M-50 - Aviation Week hoax
 Aircraft Nuclear Propulsion - General Electric's project to build a nuclear-powered bomber
 Tupolev Tu-95LAL

Missiles
 Project Pluto - which developed the SLAM missile, that used a nuclear-powered air ramjet for propulsion
 Burevestnik nuclear-powered cruise missile announced by Vladimir Putin in 2018.

Spacecraft

Many types of nuclear propulsion have been proposed, and some of them (e.g., NERVA) tested for spacecraft applications.

Nuclear pulse propulsion

Project Orion, first engineering design study of nuclear pulse (i.e., atomic explosion) propulsion
Project Daedalus, 1970s British Interplanetary Society study of a fusion rocket
Project Longshot, US Naval Academy-NASA nuclear pulse propulsion design
AIMStar, a proposed Antimatter-catalyzed nuclear pulse propulsion craft that uses clouds of antiprotons to initiate fission and fusion within fuel pellets
ICAN-II, a proposed crewed interplanetary spacecraft that used the antimatter-catalyzed nuclear pulse propulsion engine as its main form of propulsion
External Pulsed Plasma Propulsion (EPPP), a propulsion concept by NASA that derives its thrust from plasma waves generated from a series of small, supercritical fission/fusion pulses behind an object in space.

Nuclear thermal rocket

Bimodal nuclear thermal rockets conduct nuclear fission reactions similar to those employed at nuclear power plants including submarines. The energy is used to heat the liquid hydrogen propellant. Advocates of nuclear-powered spacecraft point out that at the time of launch, there is almost no radiation released from the nuclear reactors. Nuclear-powered rockets are not used to lift off the Earth. Nuclear thermal rockets can provide great performance advantages compared to chemical propulsion systems. Nuclear power sources could also be used to provide the spacecraft with electrical power for operations and scientific instrumentation.
Examples:
NERVA (Nuclear Energy for Rocket Vehicle Applications), a US nuclear thermal rocket program
Project Rover, an American project to develop a nuclear thermal rocket. The program ran at the Los Alamos Scientific Laboratory from 1955 through 1972.
Project Timberwind (1987–1991), part of the Strategic Defense Initiative
RD-0410, a Soviet nuclear thermal rocket engine developed from 1965 through the 1980s
Demonstration Rocket for Agile Cislunar Operations (DRACO), under development in the 2020s

Ramjet
Bussard ramjet, a conceptual interstellar fusion ramjet named after Robert W. Bussard.

Direct nuclear
Fission fragment rocket
Fission sail
Fusion rocket
Gas core reactor rocket
Nuclear salt-water rocket
Radioisotope rocket
Nuclear photonic rocket

Nuclear electric
Nuclear electric rocket
Project Prometheus, NASA development of nuclear propulsion for long-duration spaceflight, begun in 2003

Russian Federal Space Agency development

Anatolij Perminov, head of the Russian Federal Space Agency, announced that it is going to develop a nuclear-powered spacecraft for deep space travel. Preliminary design was done by 2013, and 9 more years are planned for development (in space assembly). The price is set at 17 billion rubles (600 million dollars).
The nuclear propulsion would have mega-watt class, provided necessary funding, Roscosmos Head stated.

This system would consist of a space nuclear power and a matrix of ion engines. "...Hot inert gas temperature of 1500 °C from the reactor turns turbines. The turbine turns the generator and compressor, which circulates the working fluid in a closed circuit. The working fluid is cooled in the radiator. The generator produces electricity for the same ion (plasma) engine..."

According to him, the propulsion will be able to support human mission to Mars, with cosmonauts staying on the Red planet for 30 days. This journey to Mars with nuclear propulsion and a steady acceleration would take six weeks, instead of eight months by using chemical propulsion – assuming thrust of 300 times higher than that of chemical propulsion.

Terrestrial vehicles

Cars
The idea of making cars that used radioactive material, radium, for fuel dates back to at least 1903. Analysis of the concept in 1937 indicated that the driver of such a vehicle might need a 50-ton lead barrier to shield them from radiation.

In 1941, a Caltech physicist named R. M. Langer espoused the idea of a car powered by uranium-235 in the January edition of Popular Mechanics. He was followed by William Bushnell Stout, designer of the Stout Scarab and former Society of Engineers president, on 7 August 1945 in The New York Times. The problem of shielding the reactor continued to render the idea impractical. In December 1945, a John Wilson of London, announced he had created an atomic car. This created considerable interest. The Minister of Fuel and Power along with a large press contingent turned out to view it. The car did not show and Wilson claimed that it had been sabotaged. A later court case found that he was a fraud and there was no nuclear-powered car.

Despite the shielding problem, through the late 1940s and early 1950s debate continued around the possibility of nuclear-powered cars. The development of nuclear-powered submarines and ships, and experiments to develop a nuclear-powered aircraft at that time kept the idea alive. Russian papers in the mid-1950s reported the development of a nuclear-powered car by Professor V P Romadin, but again shielding proved to be a problem. It was claimed that its laboratories had overcome the shielding problem with a new alloy that absorbed the rays.

In 1958, at the height of the 1950s American automobile culture there were at least four theoretical nuclear-powered concept cars proposed, the American Ford Nucleon and Studebaker Packard Astral, as well as the French Simca Fulgur designed by Robert Opron and the Arbel Symétric. Apart from these concept models, none were built and no automotive nuclear power plants ever made. Chrysler engineer C R Lewis had discounted the idea in 1957 because of estimates that an  engine would be required by a  car. His view was that an efficient means of storing energy was required for nuclear power to be practical. Despite this, Chrysler's stylists in 1958 drew up some possible designs.

In 1959 it was reported that Goodyear Tire and Rubber Company had developed a new rubber compound that was light and absorbed radiation, obviating the need for heavy shielding. A reporter at the time considered it might make nuclear-powered cars and aircraft a possibility.

Ford made another potentially nuclear-powered model in 1962 for the Seattle World's Fair, the Ford Seattle-ite XXI. This also never went beyond the initial concept.

In 2009, for the hundredth anniversary of General Motors' acquisition of Cadillac, Loren Kulesus created concept art depicting a car powered by thorium.

Other
The Chrysler TV-8 was an experimental concept tank designed by Chrysler in the 1950s. The tank was intended to be a nuclear-powered medium tank capable of land and amphibious warfare. The design was never mass-produced. The Mars rover Curiosity is powered by a radioisotope thermoelectric generator (RTG), like the successful Viking 1 and Viking 2 Mars landers in 1976.

See also

 Safe Affordable Fission Engine
 Electrically powered spacecraft propulsion

References

Further reading

External links

 S. K. Borowski et al., "Nuclear Thermal Rocket/Vehicle Design Options for Future NASA Missions to the Moon and Mars", U. S. National Aeronautics and Space Administration, NASA-TM-0107071, September 1993.
RKA home page in English
 ソヴィエト連邦における宇宙用原子炉の開発とその実用
 RKA home page in Russian
Atomic Rockets -- Realistic Designs ten speculative concepts from NASA
RW Bussard, An advanced fusion energy system for outer-planet space propulsion, 2003
A Survey of Nuclear Propulsion Technologies for Space Applications, A. Micks, March 15, 2013

Nuclear propulsion


Bir Demet Tiyatro, BKM imzalı, ilk kez 1995 yılbaşı gecesi "MTV-Meclis TV" adıyla yayınlanan oyun.

Yayın takvimi

İlk bölümler

İlk kez 1995 yılbaşı gecesi "MTV-Meclis TV" adıyla yayınlanan ve büyük beğeni kazanan oyun, "Bir Demet Tiyatro" adlı müdavimlik yaratan programın 2002 yılına kadar süren keyifli ve hızlı yolculuğunu başlatmış oldu. Her yaştan ve kesimden milyonlarca insanı ekran başına toplayan "Bir Demet Tiyatro", Çıtır Ailesi ve çevresindekilerin başından geçen hayata dair komik olayları konu aldığı bölümleriyle 7 yıl boyunca ekranlarda kalmayı başardı. Dizide oduncu Feriştah karakteri, Yılmaz Erdoğan'ın lisede okurken oturduğu mahalle olan Aydınlıkevler'de bir oduncudan esinlenerek yer aldığı bilinmektedir.

Oyuncular ve sezonlar

Yeniden yayımlanma
4 yıllık bir aradan sonra program, 28 Kasım 2006 tarihinde atv'de ekranlara dönüş yaptı. Olgun Şimşek, Bican Günalan ve Engin Günaydın gibi isimlerin yer almadığı kadro ile yayımlanan program bir süre sonra atv ve diğer yayın organlarına el koyan TMSF ile anlaşamayınca 24 Nisan 2007 tarihinde ekranlara veda etti.

Dış bağlantılar
 http://www.birdemettiyatro.com
 http://www.bkmonline.net

Yılmaz Erdoğan oyunları
1995'te başlayan televizyon programları
2007'de sona eren televizyon programları
Türkçe televizyon programları
Eğlence programları
BKM Film yapımları
Star TV programları
Atv programları

Bir Demet Tiyatro


(10403) Marcelgrün, denumire internațională (10403) Marcelgrun, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10403 Marcelgrün este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Kleť de Jana Tichá și Miloš Tichý. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,24 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 4,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

10403 Marcelgrün


Zasjeda u Borovu Selu je hrvatski dokumentarni film iz 2020.

U noći s 1. na 2. svibnja 1991. u Borovu Selu četnici zarobljavaju dvojicu osječkih policajaca. Idući dan njihovi kolege dobivaju zapovijed osloboditi ih. Dolaze u središte sela i upadaju u unaprijed dobro pripremljenu neprijateljsku zasjedu (Pokolj u Borovu Selu). U borbi za goli život probijaju se do Mjesne zajednice ne bi li konačno oslobodili dvojicu svojih kolega. U tom proboju ginu dvanaestorica hrvatskih redarstvenika. Ali njihovih kolega više nema u selu.

Tko je i zašto poslao hrvatske redarstvenike u klopku otkriveno je u filmu "Zasjeda u Borovu Selu" o nikad do kraja ispričanoj priči o zločinu s početka Domovinskog rata.

Scenarist filma je Borna Marinić, redatelj Miljenko Manjkas, direktor fotografije Filip Starešinić, montažer Mehmed Asan, a producentica Danijela Vusić. Glazbu potpisuje Alfi Kabiljo, a produkciju Alfa d.o.o.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi o Domovinskom ratu

Zasjeda u Borovu Selu


Felipe Pedro Strozzi, o Filippo di Piero Strozzi (Florencia, 1541 – Azores, 27 de julio de 1582), fue un condotiero italiano, natural de la familia florentina de los Strozzi. Estuvo al servicio de Francia y heredó de su padre Piero Strozzi, el título de Señor de Épernay, a lo que añadió el título de Señor de Bressuire y el de Comandante del ejército francés. Comandó la fuerza franco-portuguesa en la batalla de la Isla Terceira en la costa Vila Franca do Campo, donde perdió la vida luchando. Era amigo de Pierre de Brantôme, quien le acompañó en la expedición de las Azores.

Biografía
Nació en 1541, hijo de Piero Strozzi y Laudomia de Pierfrancesco de Médici. Su padre fue uno de los líderes del movimiento republicano florentino que chocó con el nuevo duque Cosme I de Médici, al que combatió junto con los otros exiliados (los fuoriusciti, 'fuera de la ley') durante el asedio de Siena. Cuando el padre regresó a Francia, protegido por Catalina de Médicis, fue nombrado mariscal de Francia, mientras que el pequeño Felipe, que tenía siete años de edad, fue colocado como paje del delfín, el futuro Francisco II de Francia. Creció siguiendo los pasos de su padre y se puso en marcha su carrera militar, ingresando en el ejército a la edad de 16 años (1557).

En Piamonte destaca por su habilidad y, teniendo en cuenta sus orígenes familiares, fue pronto ascendido a capitán, al mando de una compañía. Desde entonces siempre estuvo a la vanguardia en las numerosas guerras que desgarraron Europa en la segunda mitad del siglo XVI.

En 1558 participó en el asedio de Calais entre Francia e Inglaterra, en la cual su padre perdió la vida, dejándolo en una situación financiera difícil, lo que le obligó a vender gran parte de los bienes de la familia.

Debido a la relación entre Catalina de Médici y la casa real de Escocia, en 1560 fue enviado a Escocia para luchar junto a los rebeldes contra los ingleses. En el mismo año obtuvo el título de Señor de Epernay.

En 1563 fue nombrado coronel de la Guardia Real y presentó nuevas técnicas militares, con armas más modernas y tácticas de la guerra, haciéndose notar de cada vez más en la corte y ganándose la estima de la reina madre Catalina.

Cuando en 1564 el Imperio otomano cruzó el Danubio, amenazando Viena, Felipe fue al rescate del emperador Maximiliano II, participando en batallas en Hungría. Al año siguiente estuvo en el Sitio de Malta, en la expedición dirigida por el duque de Brissac, en Malta, en ayuda de los Caballeros Hospitalarios. De Malta partió para Roma, donde recibió un mandato para continuar la guerra contra los turcos en el mar Adriático, pero su papel fue la defensa de Ancona. Una vez que el peligro turco cayó en la costa italiana, cerca de Transilvania preparó una campaña contra los turcos.

Regresó a Francia en 1567, fue nombrado mariscal de campo de la Guardia Real, tomando parte en las guerras de religión contra los hugonotes, al final de las cuales se adjunta al duque de Brignac como general de las tropas de tierra de infantería del ejército francés, la carga militar superior, y las cubrió de forma exclusiva después de la muerte del duque, en 1569. Luego participó en la larga lucha contra los hugonotes en las cercanías de La Rochelle. En 1573 participó en varias batallas en el lado de la casa de Orange contra los españoles.

En 1579 estaba de regreso en Francia, donde fue nombrado caballero de la Orden del Espíritu Santo.

En 1581 dejó el cargo de general a cambio de la Señoría de Bressuire y una asignación mensual del pretendiente al trono portugués, Antonio, quien llamó en su ayuda. Las razones de la renuncia fue que no quería implicar a Francia en la disputa entre Portugal y España. Formó entonces una empresa privada de mercenarios, a pesar de que contaba con el consentimiento de Catalina de Médici, que zarpó de Belle-Isle-en-Terre, en junio de 1582 con una escuadra francesa, y minoritariamente portuguesa, a la isla Terceira, en las Azores.

Su flota llegó unos días antes que la proveniente de Lisboa consistente en unos 60 buques de guerra, y presentaron batalla a la armada española que contaba con sólo 25 barcos (de los cuales sólo dos eran galeones). La fuerza española era comandada por el Marqués de Santa Cruz, Don Álvaro de Bazán, y consiguió una victoria aplastante sobre la flota francesa que quedó prácticamente destruida durante la batalla de la isla Terceira, en la costa de Vila Franca do Campo, el 26 de junio de 1582.

Debido al tratado de paz entre Francia y España, la expedición de Strozzi, aunque financiada y propiciada por la reina regente de Francia, no fue reconocida por el rey de Francia a fin de evitar una guerra abierta con Felipe II, por lo que los prisioneros fueron tratados como piratas. Un total de 28 señores, 52 gentiles y otros 150 soldados y marineros fueron condenados a muerte, mientras que a todos los prisioneros menores de 18 años se les conmutó la pena de muerte.

Por su  parte, Felipe Pedro Strozzi que había combatido durante toda la jornada para ganar el galeón San Mateo recibió heridas mortales durante el combate, tras el cual fue llevado al buque del Marqués de Santa Cruz, donde falleció en ese mismo día a la edad de 41 años.

Referencias

Enlaces externos

 Biografía cronológica de Felipe Pedro Strozzi (en italiano).

Italofranceses
Ejecutados por decapitación
Condotieros de Italia del siglo XVI
Caballeros de la Orden del Espíritu Santo
Emigrantes italianos hacia Francia
Nacidos en Florencia
Fallecidos en Azores

Felipe de Pedro Strozzi


Ivars Silis (født 1. december 1940 i Riga) er en lettisk-født ingeniør, forfatter og fotograf bosat i Danmark og Grønland siden 1944. Hans familie flygtede fra Letland til København i 1944. Han beskriv sine oplevelser som flygtning i Danmark i eridringsbogen Slot Under Vand (Gyldendal, 2010) Efter endt uddannelse ved Danmarks Ingeniørakademi arbejdede han som geofysiker i Grønland hvor han også var deltager og leder på adskillige ekspeditioner. Han har lavet to prisbelønnede dokumentarfilm "Frozen Annals" (1994) om klimaforskning i arktis, og "Andala og Sofiannguaq" (2002). Hans oplevelser som ekspeditionsleder har gjort ham til selvskrevet medlem af Eventyrernes Klub. Han er velkendt i Grønland hvor hans fotokunst ofte udstilles og hans bøger om grønlandske forhold er populære. Han er gift med den grønlandske kunstner Aka Høegh og er far til kunstner og filminstruktør Inuk Silis Høegh og Bolatta Silis Høegh.

Udvalgte Bøger
 1970 - Slædesporene fyger til
 1980 - Leben im hohen Norden - Grönland
 1981 - Nanok
 1982 - Kalaaleq - Grønland i dag
 1985 -Tuugaaliq
 1995 - Hvide Horisonter
 1995 - Sten og Menneske
 1997 - Hvalernes Fjord
 1999 - Kender du Qaqortoq? - byen bag Storisen
 2000 - Min Hvide Verden - 30 år med kamera i Grønland
 2001 - Jagtbreve fra Arktis
 2006 - Nabagi Pilis (på lettisk)
 2009 - Slot under Vand
 2011 - Disko – den blå bugt

Dokumentarfilm
 1994 - Frozen Annals/Vor enestående tid
 2002 - Andala og Sofiannguaq
 I Samme Båd (s.m. Inuk Silis Høegh)

Referencer

Eksterne henvisninger

Forfattere fra Letland
Ingeniører fra Danmark
Faglitterære forfattere fra Danmark
Forfattere fra Grønland
Mandlige forfattere i det 21. århundrede
Personer fra Riga

Ivars Silis


Dieta Boemiei, oficial numită Dieta Regatului Boemiei (în , sau Český zemský sněm) din Praga, a fost vreme de mai multe secole, până în 1913, dieta care întrunea reprezentanții puterii politice din Regatul Boemiei.

Istoria Cehiei
Politica Cisleithaniei

Dieta Boemiei


Clare Hall is a constituent college of the University of Cambridge, England. Founded in 1966 by Clare College, Clare Hall is a college for advanced study, admitting only postgraduate students alongside postdoctoral researchers and fellows. It was established to serve as an Institute of Advanced Studies and has slowly grown and developed into a full constituent college.

Clare Hall is one of the smallest colleges with around 250 graduate students, but around 125 Fellows, making it the highest Fellow to Student ratio at Cambridge University. Notwithstanding its small size, the college is also notable for its high number of Nobel Laureate affiliates. Clare Hall maintains many Cambridge traditions including formal hall and the tutorial system.

History
Clare Hall was founded by Clare College (which had previously been known as "Clare Hall" from 1338 to 1856) as a centre for advanced study, but was also intended to become a social group of men and women with their families that would include graduate students studying for higher degrees in the university, research fellows working at post-doctoral level, permanent fellows holding faculty or research posts in the university, and visiting fellows on leave from universities around the world.

After Clare College decided to establish this new centre in January 1964, the initial planning was carried through by a small group of fellows of the college chaired by the Master, Sir Eric Ashby. It was soon agreed that the new centre would be called Clare Hall, the ancient name by which the college itself had been known for more than five hundred years until the mid-19th century. Clare Hall maintains close ties with Clare College, sharing some facilities and annual events.

The Institute of Advanced Studies at the University of Bologna is so far the only institution abroad explicitly modelled upon Clare Hall.

Buildings
The architect Ralph Erskine was appointed to design the buildings for Clare Hall, which were to include common rooms, offices and dining facilities, a house for the President, and twenty apartments for visiting fellows. A neighbouring house, Elmside in Grange Road, provided rooms for the relatively small number of graduate students.

Sir Eric Ashby, then Master of Clare College and Vice-Chancellor of the University, formally opened Clare Hall in September 1969. Brian Pippard, the first President of Clare Hall, had already moved into the President's house with his family; twelve research students were living on the college site in Elmside and a number of visiting fellows with their families were living in the newly built college apartments.

Among the early visiting fellows was Ivar Giaever, who was awarded a Nobel Prize for Physics in 1973. Joseph Brodsky, a visiting fellow and poet in residence at Clare Hall in 1977, was awarded the Nobel Prize for Literature in 1987. William Nordhaus, a visiting fellow in 1970, was awarded the Nobel Prize for Economics in 2018.

Other facilities in the college grounds include a sports complex with a multi-gym and swimming pool and an adjacent tennis court. It also has a dining room which is used for Formal Hall. The university athletics track is a short run from the main college buildings.

Growth

In 1978 a second neighbouring house, now called Leslie Barnett House, was obtained for graduate student accommodation. This purchase also allowed the Michael Stoker and Brian Pippard Buildings to be built in the college grounds, providing further student rooms.

The Anthony Low Building in the garden of Elmside was completed in 2000, providing further common rooms and the Garden Bar for the graduates on the main college site.

In the summer of 1996, the college purchased a substantial property, formerly the Cambridge family home of Victor Rothschild, 3rd Baron Rothschild (1910–1990), which is about five minutes' walk from the college at the western end of Herschel Road. It was renamed Clare Hall West Court and, after conversion and some major building works, now provides public rooms, studies, apartments, study bedrooms, a fitness centre and a swimming pool.

Student life

Unlike other colleges in the university, Clare Hall does not have a High Table at meals or a Senior Common Room, and it is a single society for all social functions and in the use of the various college common rooms and other facilities. This encourages interaction between graduate students, distinguished visiting fellows and other senior members, aided also by the wide variety of national backgrounds and research interests of the members.

The interaction between members of Clare Hall is encouraged also by college seminars, lunchtime discussions and formal lecture series. The latter includes the annual series of lectures relating to human values, given by a distinguished international scholar and sponsored by the Tanner Foundation. They also include the annual Ashby lecture, given by a visiting fellow, and the more frequent ASH seminar (arts, social sciences and history) that were initiated by some of the visiting life members.

Other events include art exhibitions, films and small concerts which supplement the wealth of music available in the university.

People associated with the college

Presidents

The President's term of office is fixed at seven years. Previous presidents include Brian Pippard (1966–73), Robert Honeycombe, Goldsmiths Professor and Head of the Department of Metallurgy (1973–80); Sir Michael Stoker (1980–87), former director of the Imperial Cancer Research Laboratories; Anthony Low (1987–94), Professor of Commonwealth History and formerly Vice-Chancellor of the Australian National University; Dame Gillian Beer (1994–2001), King Edward VII Professor of English Literature; Ekhard Salje (2001–08), Head of the Department of Earth Sciences; Sir Martin Harris (2008–13), former Vice-Chancellor of the University of Manchester and David Ibbetson, Regius Professor of Civil Law

Professor C. Alan Short, Fellow and Vice-President of Clare Hall, became the ninth President of Clare Hall from 1st August 2020. He is the Professor of Architecture (1970) of the University of Cambridge.

Fellows

The late Lord Ashby was elected as the first honorary fellow of Clare Hall in 1975, on his retirement from the Mastership of Clare College.

Present honorary fellows include two former visiting fellows, Kim Dae-Jung, former President of the Republic of Korea and Nobel Peace Prize winner in 2000, and Lee Bollinger, who later became President of the University of Michigan and Columbia University. They also include the retired presidents of the College, together with Ralph Erskine, architect of the early buildings, and Richard Eden, one of the founding fellows.

Clare Hall has a strong tradition in theoretical physics. Brian Pippard, its first President, was Cavendish Professor of Physics. Notable current fellows include Michael Green, former Lucasian Professor of Mathematics; John D. Barrow, a Templeton Prize laureate; and Stephen Toope, Vice-Chancellor of the University from 2017. Notable past fellows include David J. Thouless, winner of a 2016 Nobel Prize in Physics; Ivar Giaever, winner of a 1973 Nobel Prize in Physics; Stephen Adler, permanent faculty at the Institute for Advanced Study; Michael R. Douglas of Stony Brook University; J. David Jackson of the University of California, Berkeley. Other American academics who were past fellows include Andreas Acrivos (fluid dynamics) of Stanford, Leila Ahmed (divinity) of Harvard, David Epel (marine biology) of Stanford.

Notable alumni and past fellows

 Paul Berg, 1980 Nobel Laureate in Chemistry
 Betty Behrens, Historian
 Joseph Brodsky, 1987 Nobel Laureate in Literature
 José Wendell Capili, Filipino writer
 Michele Chiaruzzi, Sammarinese ambassador
 Jeff Colyer, Governor of Kansas
 Kim Dae-jung, Former President of South Korea, 2000 Nobel Laureate in Peace
 Ivar Giaever, 1973 Nobel Laureate in Physics
 Tamala Krishna Goswami, Hindu theologian
 Seamus Heaney, 1995 Nobel Laureate in Literature
 Tobias Hecht, American anthropologist
 Howard Markel, American historian of medicine and physician
 William Nordhaus, 2018 Nobel Laureate in Economics
 Barbara Sahakian, Professor of Clinical Neuropsychology
 Phyllis Starkey, former Labour Party MP
 Budiman Sudjatmiko, Indonesian activist and politician
 David J. Thouless, 2016 Nobel Laureate in Physics
 Michael Toch, Professor of medieval history

See also
Clare Hall Boat Club

References

Richard Eden (2009), Clare Hall. The Origins and Development of a College for Advanced Study, Cambridge.

External links

 Clare Hall on Cambridge University Alternative Prospectus

Colleges of the University of Cambridge
Educational institutions established in 1966
1966 establishments in England
Postgraduate schools in the United Kingdom

Clare Hall, Cambridge


Anya Seton (23 de enero de 1904 - 8 de noviembre de 1990), era el seudónimo de Ann Seton, escritora americana de novelas históricas.

Biografía
Ann Seton nació en la ciudad de Nueva York y falleció en Greenwich. Era la hija de Ernest Thompson Seton y de Grace Gallatin. Su cuerpo descansa en el cementerio de Putman, Greenwich.

Algunas de sus novelas han llegado a ser best sellers. Dos de ellas han llegado a convertirse en películas de Hollywood: Dragonwyck (1944) y Foxfire (1950).

Tres de sus trabajos clásicos en el género, que mantienen popularidad hasta el día de hoy son:

 Katherine
 Green Darkness
 The Winthrop Woman

Obras
My Theodosia (1941)
Dragonwyck (1944) El castillo de Dragonwyck [Bruguera (Ediciones B), 1976] / Dragonwyck (Libros de Seda, 2018, 2019)
The Turquoise (1946)
The Hearth and Eagle (1948)
Foxfire (1951)
Katherine (1954) Catalina, duquesa de Lancaster (Libros de Seda, 2019)
The Mistletoe and Sword (1955)
The Winthrop Woman (1958) La rebelde   (Caralt Editores, S.A., 1969)
Devil Water (1962)
Avalon (1965) Avalón (Plaza & Janés, 1968)
Green Darkness (1973) Verde oscuridad (Ultramar Editores, S.A., 1974, 1983)
Smouldering Fires (1975)

En español, además:
Espejismo   (Caralt Editores, S.A., 1957)
Romántica odisea   (Caralt Editores, S.A., 1970)

Links de referencia

Personas de Nueva York (estado)
Escritoras de Estados Unidos

Anya Seton


වේස්ට්මිනිස්ටර් විශ්වවිද්‍යාලය () යනු එක්සත් රාජධානියේ ලන්ඩන් නුවර පිහිටි විශ්වවිද්‍යාලයකි.

මූලාශ්‍ර

විශ්ව විද්‍යාල

වේස්ට්මිනිස්ටර් විශ්වවිද්‍යාලය


An Olyra retrorsa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Robert Soderstrom ngan Fernando Omar Zuloaga. An Olyra retrorsa in nahilalakip ha genus nga Olyra, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Olyra (Poaceae)

Olyra retrorsa


Richard Richards may refer to:
 Sir Richard Richards (1752–1823), British judge and MP for Helston
 Richard Richards (1787–1860) (1787–1860), British MP for Merioneth
 Richard Meredyth Richards (1821–?), justice of the peace, and high sheriff for the county of Merionethshire
 Sir Richard Richards (Australian politician) (1863–1920), Lord Mayor of Sydney
 Richard W. Richards (1893–1985), Australian explorer with Ross Sea Party 1914–17, awarded the Albert Medal
 Richard Richards (Utah politician) (1932–2015), Republican candidate for US Representative from Utah; Chairman of Republican National Committee
 Richard N. Richards (born 1946), NASA astronaut
 Richard Richards (agronomist), winner of 2014 Rank Prize in Nutrition
 Rick Richards, guitarist

See also
 Dick Richards (disambiguation)

Richard Richards


An Bothriochloa bunyensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bryan Kenneth Simon. An Bothriochloa bunyensis in nahilalakip ha genus nga Bothriochloa, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Queensland. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Bothriochloa

Bothriochloa bunyensis


Le petit cercle artériel de l'iris ou petit cercle artériel irido-ciliaire est un cercle artériel situé près du bord pupillaire de l'iris.

Notes et références

Artère de la tête et du cou

Petit cercle artériel de l'iris