este un film japonez color din 1958, regizat de Hiroshi Inagaki și cu Toshirō Mifune în rolul principal. Acest film, al cărui scenariu este inspirat din romanul Tomishima Matsugorō den ("Legenda lui Matsugorō Tomishima") al lui Shunsaku Iwashita, este un remake omonim al unui film alb-negru din 1943, regizat tot de Inagaki pentru compania Daiei. Rolul principal a fost interpretat în filmul original de actorul Tsumasaburō Bandō.

Acțiunea filmului are loc în Japonia la sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea. Filmul prezintă povestea lui Matsugoro, un trăgător de ricșă, interpretat de Toshirō Mifune, care devine tată surogat pentru copilul unei văduve interpretate de Hideko Takamine.

Omul cu ricșa a câștigat trofeul Leul de Aur la Festivalul Internațional de Film de la Veneția în septembrie 1958.

Rezumat

Matsugoro, un bărbat analfabet și sărac, lucrează ca trăgător de ricșă în orașul Kokura de pe insula Kyushu la sfârșitul secolului al XIX-lea. Datorită muncii sale grele în aer liber, a ajuns să aibă un corp musculos, mișcări instinctive și un ten bronzat și este cunoscut în localitate ca "Matsu cel sălbatic". Cu toate acestea, vivacitatea și optimismul său l-au făcut să fie o persoană îndrăgită în cadrul comunității. Potrivit tradiției, trăgătorii de ricșă au intrarea gratuită la spectacolele de teatru, dar într-una din zile un angajat al teatrului refuză să-l lase pe Matsu să intre în sală. Făcând cumva rost de un bilet pentru spectatorii de clasa I, Matsugoro intră în sala de spectacole și provoacă o încăierare; scandalul este mediat de înțeleptul negustor Yuki, care rămâne impresionat de scuzele sincere oferite de Matsu.

În anul victoriei japoneze în Războiul Ruso-Japonez (1904–1905) Matsugoro ajută un băiat rănit în timp ce încerca să se cațere într-un copac și îl duce acasă și apoi la medic. Părinții copilului (căpitanul Kotaro Yoshioka și soția lui, Yoshiko) încearcă să-l răsplătească, dar Matsu refuză. În perioada următoare familia Yoshioka apelează de câteva ori la serviciile lui Matsugoro pentru a-l duce la medic pe micul Toshio, iar "omul cu ricșa" devine un apropiat al familiei. La scurtă vreme după această întâmplare căpitanul se îmbolnăvește din cauza unei răceli contractate în timpul manevrelor militare și moare pe neașteptate.

Rămasă văduvă, Yoshiko este îngrijorată acum că micul Toshio nu este la fel de puternic fizic și psihic ca tatăl său și îl roagă pe Matsugoro să preia sarcina de tată surogat al copilului. Femeia nu se recăsătorește și își dedică timpul băiatului ei. Copilul îl admiră la început pe Matsu pentru forța și curajul lui și învață multe de la el. Cu timpul, Matsu ajunge să-l considere pe Toshio ca propriul său copil și se îndrăgostește de Yoshiko, dar nu-și dezvăluie sentimentele, fiind conștient de diferența de clasă dintre ei. Această diferență socială devine tot mai vizibilă pe măsură ce Toshio crește și își găsește noi prieteni. Băiatul începe astfel să se rușineze de compania lui Matsu și are pretenția ca "omul cu ricșa" să i se adreseze cu apelativul "Yoshioka-san" (dl. Yoshioka), mâhnindu-l profund pe acesta.

După ce Toshio pleacă la studii la Universitatea din Kumamoto Matsugoro devine tot mai singur și începe din nou să bea, neafirmându-și nimănui sentimentele pe care le nutrește pentru văduva Yoshioka. Atunci când Toshio vine acasă în vacanța de vară, însoțit de un profesor, pentru a asista la Festivalul Gion, Matsugoro apare în mijlocul orașului și începe să cânte la o tobă mare, încântând sutele de spectatori care credeau că nu mai este nimeni capabil să cânte în stilul tradițional. După această reprezentație de măiestrie, capătă un pic de curaj și își dezvăluie sentimentele față de Yoshiko, dar se retrage dezgustat de el și iese din casă. Femeia află abia acum cât de mult au însemnat ultimii zece ani pentru Matsugoro, dar nu face nimic, iar cei doi nu se vor mai revedea niciodată. Bătrânul Matsu bea tot mai mult pe măsură ce trece timpul, iar într-o zi de iarnă rătăcește cu inima zdrobită pe străzile orașului și, după ce cade în zăpadă, moare. Prin voia sa toți banii pe care i-a economisit în decursul timpului (o sumă de aproximativ 500 de yeni) revin văduvei și fiului ei, iar întreaga comunitate îl plânge pentru bunătatea pe care a dovedit-o.

Distribuție

 Toshirō Mifune — Matsugoro (Matsu), un trăgător de ricșă analfabet și sărac
 Hideko Takamine — Yoshiko Yoshioka, văduva căpitanului Yoshioka
 Hiroshi Akutagawa — cpt. Kotaro Yoshioka, soțul lui Yoshiko și tatăl lui Toshio
 Chishū Ryū — mediatorul Shigezo Yuki, negustor înstărit și înțelept din cartierul unde locuiește Matsu
 Chōko Iida — bătrâna Otora, proprietara hanului
 Haruo Tanaka — Kumakichi (Kuma), prietenul lui Matsugoro
 Jun Tatara — vânzătorul de bilete de la teatru
 Kenji Kasahara — Toshio Yoshioka adult
 Kaoru Matsumoto — Toshio Yoshioka copil
 Nobuo Nakamura — fratele lui Yoshiko
 Ichirō Arishima — negustorul ambulant aflat în vizită la Matsugoro
 Chieko Nakakita — cumnata lui Yoshiko
 Seiji Miyaguchi — maestrul spadasin de la poliția din Wakamatsu
 Bokuzen Hidari — crâșmarul
 Kokuten Kōdō — bătrânul orașului care recunoaște sunetul tobelor
 Yoshio Tsuchiya — profesorul de la Universitatea din Kumamoto
 Kichijirō Ueda — furnizorul de tăiței al hanului
 Yoshio Kosugi — tatăl lui Matsugoro
 Ikio Sawamura — client plimbat cu ricșa
 Senkichi Ōmura — slujitorul mut de la han
 Yoshio Inaba — polițistul
 Minosuke Yamada — generalul Yasukata Oku, comandantul Armatei a II-a

Producție
În anii 1950 și 1960 cineastul Hiroshi Inagaki a realizat o serie de remake-uri color după unele filme mai vechi: cele trei filme Musashi Miyamoto din 1940 au fost refăcute în perioada 1954-1956, Omul cu ricșa din 1943 a fost refăcut în 1958, iar Sasaki Kojirō din 1950 a fost refăcut în 1967. Scenariul filmului Omul cu ricșa, scris de Mansaku Itami împreună cu Inagaki, a fost inspirat din romanul Tomishima Matsugorō den ("Legenda lui Matsugorō Tomishima") al lui Shunsaku Iwashita.

Filmul original

Filmul original alb-negru Omul cu ricșa fusese realizat de Inagaki în studioul companiei Daiei și-l avusese ca interpret al rolului principal pe actorul Tsumasaburō Bandō (1901-1953), actor care jucase anterior rolurile unor samurai neînfricați în filmele jidaigeki și a cărui carieră a prefigurat-o în mai multe moduri pe cea a lui Toshirō Mifune. Scenariul filmului a fost publicat inițial în numărul din ianuarie 1942 al revistei Eiga Hyōron ("Critica de film"), iar scenaristul Mansaku Itami a fost nevoit să modifice o parte a poveștii de dragoste înainte de a trimite versiunea finală a scenariului către cenzura oficială pentru a putea obține viza necesară.

Filmul a fost cenzurat în două rânduri: mai întâi în timpul războiului, când cenzorii japonezi de la Ministerul de Interne au considerat că povestea de dragoste dintre un om simplu și văduva unui ofițer are un potențial instigator și au eliminat confesiunea intensă a lui Matsugoro din finalul filmului și apoi în perioada Ocupației, când autoritățile de ocupație au tăiat scenele care prezentau celebrarea victoriei japoneze în Războiul Ruso-Japonez (1904-1905). Tăierea declarației de dragoste a personajului a făcut să apară o discontinuitate în coloana sonoră, care a fost remarcată de toți criticii de film din acea vreme.

Cu prilejul relansării filmului în 1946, autoritățile de ocupație - mai precis guvernul de ocupație american (SCAP) - au tăiat scenele care arătau celebrarea victoriei japoneze în Războiul Ruso-Japonez: prezența unui banner cu un slogan naționalist și un montaj cu colaje din articole de presă cu același subiect.

În ciuda cenzurării acestor secvențe, Omul cu ricșa a fost extrem de popular în timpul războiului pentru că a promovat virtuțile morale ale samurailor în rândul oamenilor simpli, ajutându-i astfel să depășească această perioadă social-economică foarte dificilă. El este considerat în prezent de numeroși critici drept cel mai bun film realizat de Inagaki în îndelungata sa carieră.

Remake-ul color
Inagaki a realizat în 1958 un remake color al acestui film pentru compania Toho și l-a distribuit în rolul principal pe popularul actor Toshirō Mifune, care a jucat aici unul dintre cele mai faimoase roluri ale sale. Motivul refacerii acestui film l-a reprezentat, după cum scria criticul de film francez Max Tessier în cartea Images du cinéma japonais (1981), nemulțumirea cineastului față de cenzurarea strictă a filmului original și dorința sa de a realiza o versiune completă.

Filmul a fost produs de compania Toho, fiind filmat pe o peliculă Agfa Color, și are o durată de 103 minute. Lungimea peliculei este de 2.851 de metri. Remake-ul realizat de Inagaki conține majoritatea scenelor tăiate anterior la cererea Ministerului de Interne, dar reintroduce doar în mică parte scenele care arată celebrarea victoriei japoneze în Războiul Ruso-Japonez. Astfel, apare în această versiune doar un banner care anunță organizarea unei parade în cinstea victoriei, iar acest cadru scurt poate trece ușor neobservat. Muzica filmului a fost compusă de Ikuma Dan.

Toshirō Mifune, care se afla sub contract cu compania Toho, nu a putut refuza rolul, pe care l-a considerat ca o obligație nedorită. Într-un interviu acordat în 1967, el a mărturisit că nu i-a plăcut să joace în acest film, deoarece era conștient că publicul va compara interpretarea sa cu cea a predecesorului său, iar remake-ul va avea de suferit în urma comparației cu filmul original: "Nu am fost foarte mulțumit, dar eram sub contract cu studioul și trebuia să îndeplinesc anumite obligații. Nu-mi plac remake-urile deoarece spectatorii care au văzut versiunea originală o urmăresc apoi pe cea nouă, care pierde, de obicei, prin comparație... cel puțin din cauza faptului că trecerea timpului face ca totul să pară mai bun".

Atitudinea actorului față de acest film este explicată astfel de criticul rus de film Inna Ghens (1928-2014), specialistă în cinematografia japoneză, în cartea Tosiro Mifune (Тосиро Мифунэ, Iskusstvo, Moscova, 1974, p. 61): "[...] Mifune și-a dezvoltat un puternic simț al autocriticii. Faima pe care a dobândit-o nu i-a luat mințile. Modestia sa naturală, care nu l-a părăsit de ani de zile, este exprimată în principal prin subestimarea a ceea ce a făcut."

Alte remake-uri
Ulterior, în anii 1960, au fost realizate ale două remake-uri cu același titlu: remake-ul lui Shinji Murayama din 1964, cu Rentarō Mikuni în rolul lui Matsugoro, și remake-ul lui Kenji Misumi din 1965, cu Shintarō Katsu în rolul principal. Remake-ul lui Misumi a fost realizat pentru compania Daiei, iar istoricul de film Stuart Galbraith IV afirmă că actorul Katsu, distribuit predominant în rolurile unor golani brutali, pe care publicul îi îndrăgea, părea să fi fost predestinat ca interpret al lui Matsugoro.

Lansare
Omul cu ricșa a fost lansat oficial la 22 aprilie 1958 în Japonia, unde a fost distribuit de compania Toho. În septembrie 1958 a fost proiectat în concurs la Festivalul Internațional de Film de la Veneția, unde a câștigat trofeul Leul de Aur.

Filmul a fost prezentat la 11 noiembrie 1958 la Festivalul Internațional de Film de la San Francisco și a fost lansat în același an în Statele Unite ale Americii de Toho International Company, Ltd. sub titlul Muhomatsu, the Rikishaw Man, fiind vizionat într-o versiune subtitrată în limba engleză, cu o durată de 103 minute. Ulterior, el a fost proiectat cu ocazia redeschiderii festive a cinematografului Toho La Brea din Los Angeles la 3 august 1960, în prezența președintelui companiei Toho, Masashi Shimizu, a directorului departamentului internațional al companiei, Nagamasa Kawakita, și a actorilor Toshirō Mifune, Kumi Mizuno și Misao Kamijo.

Omul cu ricșa a fost lansat în Franța la 12 decembrie 1958, în Italia în 1959, în Argentina la 30 septembrie 1959, în Republica Federală Germania la 3 martie 1960, în Suedia la 24 octombrie 1960 și în Ungaria la 20 aprilie 1961. Spre deosebire de filmul original care avusese parte doar de vizionări restrânse în Occident, remake-ul color a fost distribuit pe scară largă în străinătate și a devenit disponibil ulterior pe casetă VHS, putând fi vizionat de un număr mai mare de cinefili.

Recepție
Omul cu ricșa a avut parte de recenzii pozitive în principal datorită interpretării lui Toshirō Mifune și a câștigat trofeul Leul de Aur la Festivalul Internațional de Film de la Veneția în septembrie 1958. El s-a clasat pe locul 7 în topul celor mai bune filme japoneze ale anului 1958, realizat de revista Kinema Junpō, fără a câștiga însă vreun premiu.

În ciuda succesului critic obținut de film, criticii japonezi au afirmat inițial că remake-ul lui Inagaki nu este "la fel de bun ca originalul", completând apoi că "Mifune nu este la fel de bun ca Bandō". Motivele acestei comparații nefavorabile au fost credința criticilor autohtoni că filmele japoneze apreciate în Occident nu ar fi suficient de autentice, deosebirea dintre comportamentul energic și excesiv de entuziast al lui Mifune și comportamentul mai reținut și prin urmare mai convingător al lui Bandō, cu toate că ambii actori au redat adecvat integritatea morală a personajului, și calitatea artistică superioară a filmului alb-negru. Filmul original a fost considerat mai simplu și în același timp mai grațios, în timp ce remake-ul color avea decoruri excesiv de încărcate și o muzică prea jalnică. Criticul de film francez Jacques Lourcelles a scris că în versiunea din 1958 a filmului Omul cu ricșa "stilul actoricesc prea încântător și prea pitoresc al lui Toshirō Mifune nu permite ca figura lui Matsugoro [personajul principal al filmului] să fie dezvăluită la fel de bine ca în prima versiune". În opinia criticului francez, remake-ul lui Inagaki a devenit mai încâlcit, mai neclar, mai demodat și mai puțin convingător decât versiunea originală.

Istoricul de film american Stuart Galbraith IV, specializat în cinematografia japoneză, a afirmat că Omul cu ricșa nu este unul dintre cele mai bune filme în care a jucat Toshirō Mifune, iar premierea filmului la Veneția dovedea că criticii de film europeni, într-un mod similar cu cei americani, înțelegeau insuficient cinematografia japoneză. Specialistul sus-menționat susținea că Omul cu ricșa este "un film colorat, montat elegant, cu decoruri executate minuțios și cu sute de figuranți în costume, evocând eficient acea perioadă" și cu o imagine "uneori destul de frumoasă". Abordarea cinematografică a lui Inagaki este considerată însă "simplă și de modă veche" în special în secvențele care prezintă moartea lui Matsu. În acele secvențe apar clișeele (roțile ricșei arată trecerea timpului și se opresc atunci când Matsu moare), iar cadrele care prezintă înaintarea prin zăpadă a lui Matsugoro sunt completate cu "o secvență stranie" care încearcă să sondeze psihicul personajului, prin flashbackuri demonstrative cu imagini alternant pozitive și negative în care abundă baloane, confetti și panglici multicolore. Emoția produsă de moartea personajului este astfel disipată.

Enciclopedia cinematografică germană Lexikon des internationalen Films descrie astfel acest film: "Trăgătorul de ricșă aparent necioplit Matsu câștigă prietenia unui băiețel, al cărui tată bogat moare puțin mai târziu. Ani de zile Matsu a vegheat drumul în viață al protejatului său, tolerat și disprețuit în secret de văduvă, până când băiatul a crescut. Abia după moartea lui Matsu oamenii își dau seama de mărimea caracterului său. Un film japonez pe cât de emoționant, pe atât de poetic, cu un actor principal excepțional și cu imagini cotidiene vii din vremea vechii Japonii de dinaintea Primului Război Mondial.".

Adaptări
O manga realizată de artistul Hiroshi Asuna și inspirată din acest film a fost publicată de editura Shueisha din Tokio și serializată în trei numere (nr. 17, 18 și 19) ale revistei Weekly Shōnen Jump, care au apărut în perioada 8 septembrie - 13 octombrie 1969.

Note

Bibliografie

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1958
Filme regizate de Hiroshi Inagaki
Filme japoneze
Filme în limba japoneză
Filme Toho
Filme refăcute

Omul cu ricșa (film din 1958)


Der Flughafen Nakhon Sawan (ICAO-Code: VTPN) ist ein regionaler Flughafen im Landkreis Amphoe Mueang Nakhon Sawan, südlich von Nakhon Sawan, der Hauptstadt der Provinz Nakhon Sawan in der Nordregion von Thailand.

Fluggesellschaften und Flugziele
 Der Flughafen wird zurzeit von keiner Linienfluggesellschaft angeflogen.

Siehe auch
 Liste der Flughäfen in Thailand

Weblinks
 Technische Details (auf Englisch)
 Flughafendetails

Nakhon Sawan
Nakhon Sawan
Provinz Nakhon Sawan

Flughafen Nakhon Sawan


Initiative ist eine 1986 gegründete Mediaagentur und ist eine Marke der Interpublic Group of Companies (IPG).  Am Unternehmenssitz in Hamburg sind knapp 330 Mitarbeiter tätig. Die Agentur ist mit 2800 Mitarbeitern weltweit in 85 Märkten aktiv. Die Agentur war 2018 (gemäß RECMA Ranking) auf Platz 9 der größten Mediaagenturen Deutschlands. Zu den wichtigsten Unternehmensbereichen zählen die Digital Services.

Dienstleistungen
 Marketing- und Kommunikationsberatung
 Strategische Beratung, Planung und Einkauf von klassischen, regionalen und digitalen Medien inklusive Search, Mobile und Social Media
 Kreative Sonderwerbeformate, Media-Innovationen, Branded Content, Sponsoring und Produktplatzierung
 Medien-/Konsumentenforschung, Werbeerfolgskontrolle und ROI-Optimierung

Auszeichnungen
 2018: Neptun Award – Best Use of Mobile für die Kampagne "Epic Summer Road to Boateng"
 2016: PlakaDiva – Goldene PlakaDiva für beste Mediastrategie
 2012: Deutscher Mediapreis – Beste Media-Idee Hörfunk
 2011: Silver Cannes Lion, Video: Equipping the Most Exposed
 2011: Bronze Effie Award

Weblinks
 Initiative Media – deutsche Website
 Initiative Media – internationale Website
 interpublic Group

Einzelnachweise

Mediaagentur
Medienunternehmen (Hamburg)
Gegründet 1986

Initiative Media


Joachim d'Alexandrie est un  patriarche melkite d'Alexandrie  de 1487  à 1565/1567.

Contexte
Selon L'Art de vérifier les dates Joachim est élu patriarche à l'âge de 38 ans comme successeur de . après la conquête de l'Égypte par les armées du  sultan ottoman  il reçoit un Firman assurant les privilèges du patriarcat. Il entretient de relations avec le Tsarat de Russie qui lui envoie des subsides financiers. Il participe à un Synode à Constantinople en 1544. Il ordonne l'archevêque du Sinaï qui avait été consacré par le patriarche de Jérusalem. On détient encore un document émanant de lui daté du  il meurt peu après à l'âge de 119 ans.

Notes et références

Bibliographie

Patriarche orthodoxe d'Alexandrie du XVe siècle
Patriarche orthodoxe d'Alexandrie du XVIe siècle

Joachim d'Alexandrie


El arco romano de Beja, conocido como Puerta de Évora (en portugués, Porta de Évora), es un monumento nacional situado en Beja (Portugal), la antigua Pax Iulia. Se estima que su construcción data del  o del , al igual que las murallas de esa época. Actualmente se levanta entre uno de los lienzos de muralla de la ciudad que se conservan y una de las torres del castillo de Beja, funcionando como el principal acceso a la barbacana de este. Está clasificado como monumento nacional desde 1910.

Enlaces externos
 Arco romano de Beja en IGESPAR

Beja
Monumentos nacionales de Portugal
Arquitectura de Portugal del siglo III
Arquitectura de Portugal del siglo IV
Beja
Arquitectura de la Antigua Roma en Portugal
Beja

Arco romano de Beja


هي بطولة كأس العالم للناشئين التي أقيمت في إيطاليا بمشاركة 16 منتخبا، وانتصرت غانا في النهائي على البرازيل وشاركت في البطولة منتخبات عربية وهي السودان والإمارات التان وقعتا في مجموعة واحدة ومنتخب قطر الذي وصل للمركز الرابع.

أحداث أغسطس 1991 الرياضية في أوروبا
رياضة إيطالية في 1991
كرة قدم للشباب في 1991
مسابقات كأس العالم تحت 17 سنة لكرة القدم
منافسات كرة قدم دولية تستضيفها إيطاليا

كأس العالم تحت 17 سنة لكرة القدم 1991


Miracolul este un film românesc din 1988 regizat de Tudor Mărăscu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Anton Tauf, Florina Luican, Colea Răutu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 1.082.680 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1988 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1988
Filme de comedie românești

Miracolul (film din 1988)


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 24 Mart - Harun Reşid, beşinci ve en tanınmış Abbasi halifesi (d. 763)

809


فيروز حسين التميمي روائية أردنية حائزة على جائزة الشارقة للإبداع العربي عن روايتها «ثلاثون».تقيم حالياً في السويد حيث تكتب عمودا في صحيفتي Sydsvenskan و Helsingborgs Dagblad وتدير شركتها الخاصة التي تعمل في مجال إدارة المشاريع وتأسيس الشركات. أنهت الثانوية في سلطنة عُمان، وحصلت على شهادة البكالوريوس في الهندسة الكهربائية والكمبيوتر من جامعة العلوم والتكنولوجيا الأردنية سنة 1991.عملت في مجال الهندسة والبرمجيات في القطاعين العام والخاص في الأردن وعدد من الدول العربية.

نشأتها
نشأت فيروز التميم في مدينة الزرقاء، ودرست بها حيث تصف الزرقاء بأنها  البدء والبداية لتكون كاتبة قبل ان تكون متخصص في دراسة الحاسوب، «فقد كان البدء في الزرقاء، وطفولة كاملة المواصفات والمقاييس، والحارات المدنيّة، والتنوّع، والتجاور الدبًق، ومساحة الخصوصية التي تسمح بها المدن الكبيرة لا أكثر.. مساحة الحيوية التي تمنحك إياها مدينة صاخبة، الحيوية التي تليق بشبابك، ومدينة لا يمكن، لمن لم يكبر فيها، أن يفهم عليها ولا أن يحبها. منحتني الزرقاء بشراً كثيرين، وسعادات وحياةً، كما ينبغي للحياة أن تكون.»

اعمالها
«ثلاثون» - رواية - عن دائرة الثقافة والإعلام في الشارقة في العام 1999. حيث فازت بجائزة الشارقة للإبداع العربي عن هذه الرواية
 «كأنها مزحة» - رواية - عن دار الآداب - بيروت العام 2012
 «دليل الاستخدام» - نصوص سردية - عن دار أزمنة 2014

رواية ثلاثون
هناك من يرى أن رواية "ثلاثون" انتصرت للمرأة التي بحثت عنها التميمي في عالمها وعالم القراء، عن هذا الرأي تقول محاورتنا: "لم أسعَ وراء انتصارٍ للمرأة في "ثلاثون". سعيت إلى كتابة نصّ المرأة، لتوثيق "بعض" المرأة. كما لم أفلح لأن هذا الهاجس ظلّ مسيطرا عليّ. عاودت المحاولة في رواية "كأنها مزحة" لكنني انتهيت إلى مكان آخر تماما لم أقصده. وأضافت فيروز التميمي قولها: "لم تُجب "ثلاثون" عن أية أسئلة.

رواية كأنها مزحة
في رواية "كأنها مزحة" تطلق الكاتبة سخرية نلمحها بين السطور، وعنها تقول فيروز التميمي: "تأسرني الكتابة التي تتمتّع بقدر مناسب من السخرية. في "ثلاثون" و"كأنها مزحة"، حاولتُ أن يكون حسّ السخرية بالمقدار الملائم تماما، لا أقل ولا أكثر. لا أدري كم نجحت في ذلك لكنني أطمح إلى كتابة غير متجهّمة.

المجال الثقافي
 كتبت عموداً أسبوعياً في الصحافة الأردنية في صحيفتي الدستور والعرب اليوم
 شغلت منصب أول مديرة تنفيذية للصندوق العربي للثقافة والفنون- آفاق (2008-2010).
 عضو هيئة تحرير مجلة الروزنا الفكرية النسوية الصادرة عن اتحاد المرأة الأردني (2010-2012)

الخبرات العملية
تحمل شهادات في هندسة الكهرباء/الحاسبات وإدارة البرامج والمشاريع وهندسة العمليات. وقد عملت لسنوات طويلة كمديرة تنفيذية وكمستشارة في قطاع الاتصالات وتكنولوجيا المعلومات. وشغلت منصب مديرة دائرة (إدارة مشاريع الحكومة الإلكترونية الأردنية) للأعوام (2006-2007) ومديرة دائرة «الاستراتيجية الوطنية لقطاع تكنولوجيا المعلومات» في الحكومة الإلكترونية الأردنية عام 2007.

العمل التطوعي المهني
عضو مؤسس في جمعية إدارة المشاريع - فرع الأردن.
عضو في جمعية إدارة المشاريع الأمريكية
عضو في جمعية إدارة المشاريع - فرع السويد
تقود الفريق المؤسس ل (Education Foundation) في السويد والذي يقوم بإتاحة إدارة المشاريع لطلبة المدارس والجامعات والمنظمات غير الحكومية.

الترجمة
 ترجمت فيروز التميمي كتاب (مكتب إدارة إجراءات العمل) الصادر عن منظمة ليوناردو كونسلتينغ الأسترالية.
 قادت مشروع ترجمة الدليل المعرفي لإدارة المشاريع (Project Management Body Of Knowledge)إلى اللغة العربية
 عضو في فريق تحقيق الترجمة العربية للدليل المعرفي لإدارة المشاريع (Project Management Body Of Knowledge)الإصدار الثالث

مقولاتها
 أحسّ أننا في القرون الوسطى للكتابة حين أقرأ لبعض الكتّاب الأجانب. أرى أفكارا خلاّقة فعلا، أرى تحرّرا من الأسئلة المعبّرة عن أجناس الكتابة وتحرّرا من الفذلكات التي لا تلزم أحدا وتحرّرا من الافتعــالات في الشكل والمضمون.
 ربما لو توقّف الكتاب عن التنظير للكتابة وكتبوا بالفعل يمكننا ساعتها أن نتطوّر. دون أن نكون أحرارا كبشر لا يمكننا أن نكون أحرارا في الكتابة

المصادر

وصلات خارجية
 فيروزالتميمي عبر لينكد ان

روائيات أردنيات
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)

فيروز التميمي


Adelothecium bogotense é uma espécie de planta do gênero Adelothecium e da família das daltoniáceas (Daltoniaceae). A espécie não é endêmica do Brasil, estando presente na América desde o sul do México e América Central até a Bolívia. No Brasil, especificamente, ocorre nos estados brasileiros de Bahia, Espírito Santo, Minas Gerais, Paraná, Rio de Janeiro, Rio Grande do Sul, Santa Catarina e São Paulo. Há ainda registros da espécie nas Grandes Antilhas (Cuba, Jamaica e ilha de São Domingos, leste da África e Madagascar. A espécie é encontrada nos domínios fitogeográficos de Mata Atlântica e Pampa, em regiões com vegetação de pradaria e floresta ombrófila pluvial, em altitudes que variam de 500 a  metros.

É uma espécie corticícola, flabelada e folhosa. Apresenta tamanho robusto e médio. Em 2005, foi citada como vulnerável na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo, no sudeste do Brasil; em 2010, como em perigo na Lista de Espécies Ameaçadas de Extinção da Flora do Estado de Minas Gerais; e em 2014, como pouco preocupante na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira do Centro Nacional de Conservação da Flora (CNCFlora).

Taxonomia

Os seguintes sinônimos já foram catalogados:

 Hookeria bogotensis Hampe
 Distichophyllum geheebii Müll. Hal.

Flora do Espírito Santo (estado)
Flora da Bahia
Flora do Paraná
Flora de Santa Catarina
Flora do Rio Grande do Sul
Flora de São Paulo (estado)
Flora do estado do Rio de Janeiro
Flora de Minas Gerais
Flora do México
Flora da Bolívia
Flora de Cuba
Flora da Jamaica
Daltoniaceae
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo
Espécies citadas na Lista de Espécies Ameaçadas de Extinção da Flora do Estado de Minas Gerais
Flora da Mata Atlântica

Adelothecium bogotense


Biserica Cuvioasa Paraschiva din Ighiu este un monument istoric aflat pe teritoriul satului Ighiu, comuna Ighiu. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 4936.02.

Note

Monumente istorice din județul Alba
Biserici din secolul al XVIII-lea din România
Biserici cu hramul Sfânta Parascheva

Biserica Cuvioasa Paraschiva din Ighiu


فرح فاوست ؛ (2 فبراير 1947 - 25 يونيو 2009)، ممثلة أمريكية. اعتبرت رمزا من رموز ثقافة البوب في الولايات المتحدة، حيث أن تصفيفة شعرها على سبيل المثال صارت الشكل الذي احتذت به ملايين الشابات، كما عدت رمزا للإغراء في عقدي السبعينيات والثمانينيات القرن العشرين.
صارت من الممثلات اللائي تم مدحهن من قبل النقاد، كما قامت بالعمل خارج مسارح برودواي وذلك في المسلسلات التلفزيونية والسينما كتحدي في أفلام مثل (The Burning Bed ،Nazi Hunter: The Beate Klarsfeld Story، Poor Little Rich Girl: The Barbara Hutton Story وأحيانا في أدوار لايتم فيها التعاطف مع الشخصية من قبيل Small Sacrifices.

السيرة الذاتية

الحياة الشخصية

ولدت فرح فاوست تحت اسم فيره ليني فاوست Ferrah Leni Fawcett في كوربوس كريستي بولاية تكساس. وهي البنت الصغرى لباولين إيفنس ربة منزل، وجيمس فاوست وهو مقاول في حقول للنفط.
اسم فرح ومعناه في اللغة العربية «البهجة» أو «السعادة»، واسمها الذي كان فيره "Ferrah" (تغير لاحقا إلى فرح "Farrah")، أكملت دراستها الثانوية في مدرسة بكوربوس كريستي العام 1965 لتدرس في جامعة تكساس في أوستن لاحقا.

تزوجت فاوست من الممثل الأمريكي لي ماجورز نجم مسلسل رجل الستة ملايين دولار وذلك بين عامى 1973 – 1982، ارتبطت كذلك بعلاقة مع الممثل راين أونيل حيث أنجبا ابنهما ريدموند أونيل العام 1985.
في أكتوبر 2006 شخصت إصابة فاوست بسرطان الشرج، وبرغم إعلان الأطباء نجاح علاجها في 2007، إلا أن المرض عاد مرة أخرى بعد عدة شهور وقد توفيت بسببه في 25 يونيو 2009.

المهنة

في أواخر الستينيات وأوائل السبعينيات قامت فاوست بأداء مجموعة من الإعلانات التجارية، وظهرت في عدد من البرامج التلفزيونية. وفي أبريل 1976، قامت شركة Pro Arts Inc وهي شركة متخصصة في صنع الملصقات المناهضة للحرب، والتي سمعت عن شابة جميلة جديدة اسمها فرح قامت بإعلان لمنتج بلسم شامبو للشعر من ويلا "Wella".

في 22 سبتمبر 1976 بثت الحلقة الأولى من مسلسل تشارليز إنجيلز التلفزيوني، والذي لعبت فيه فاوست دور جيل مونرو.

فيلموغرافيا
 Love Is a Funny Thing 1969
 'ميرا بريكندريدج  1970
 Logan's Run 1976
 Somebody Killed Her Husband 1978
 An Almost Perfect Affair 1979 Cameo
 Sunburn 1979
 Saturn 3 1980
 ذا كانونبول رن 1981
 Extremities 1986
 See You in the Morning 1989
 Man of the House 1995
 The Apostle 1997
 The Lovemaster 1997
 The Brave Little Toaster Goes to Mars 1998
 The Flunky 2000
 Dr. T & the Women 2000
 The Cookout 2004
 A Wing & a Prayer: Farrah's Fight for Life 2008 documentary

 مسلسلات تلفزيونية
 أي دريم أوف جيني (مسلسل) 1969; episode "See You in Cuba"
 Three's a Crowd 1969
 The Feminist and the Fuzz 1971
 Inside O.U.T. 1971 unsold pilot
 The Great American Beauty Contest 1973
 Of Men and Women 1973
 The Girl Who Came Gift-Wrapped 1974
 Harry O 1974 - 1976 reccurring cast member
 Charlie's Angels
 Murder in Texas 1981
 The Red-Light Sting 1984
 The Burning Bed 1984
 Between Two Women 1986
 Nazi Hunter: The Beate Klarsfeld Story 1986
 Poor Little Rich Girl: The Barbara Hutton Story 1987
 Margaret Bourke-White 1989
 Small Sacrifices 1989
 Good Sports 1991
 Criminal Behavior 1992
 The Substitute Wife 1994
 Children of the Dust 1995 miniseries
 Dalva 1996
 Silk Hope 1999
 Baby 2000
 Jewel 2001
 Hollywood Wives: The New Generation 2003
 Chasing Farrah 2005

الوفاة

في 25 يونيو 2009 توفيت الممثلة فرح فاوست بعد صراع مع سرطان الشرج.

مصادر

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي
 فرح فاوست على قاعدة بيانات الأفلام على الإنترنت
 فرح فاوست على قاعدة بيانات برودواي على الإنترنت
''''''

ممثلون من كوربوس كريستي (تكساس)
أشخاص من كوربوس كريستي (تكساس)
أشخاص من هيوستن (تكساس)
أمريكيون من أصل أمريكي أصلي
أمريكيون من أصل أيرلندي
أمريكيون من أصل إنجليزي
أمريكيون من أصل فرنسي
رومان كاثوليك أمريكيون
عارضات أزياء أمريكيات
عارضات من تكساس
كاثوليك من تكساس
مدفونون في مقبرة حديقة قرية ويستوود ميموريال
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات أمريكيات من أصل فرنسي
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات مسرح أمريكيات
ممثلات من أصل أيرلندي
ممثلات من أصل بريطاني
ممثلات من تكساس
ممثلات من هيوستن (تكساس)
مواليد 1947
مواليد في كوربوس كريستي
وفيات 2009
وفيات السرطان في كاليفورنيا
وفيات بسبب سرطان الشرج
وفيات في سانتا مونيكا (كاليفورنيا)

فرح فاوست


دروزهينينو  هي مدينة في مقاطعة ياروسلافل أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 3037 نسمة.

مدن مقاطعة ياروسلافل

دروزهينينو (جاروسلافل)


Tarih
 Yüreğir boyu - Oğuzlardan bir boy

Coğrafya
 Yüreğir - Adana iline bağlı ilçe

Yüreğir (anlam ayrımı)


Bjørnfjell Station (Bjørnfjell stasjon) er en jernbanestation på Ofotbanen, der ligger ved Bjørnfjell i Narvik kommune i Norge. Stationen består af nogle få spor, en perron og en stationsbygning i rødmalet træ med ventesal og toilet. Rallarveien følges delvist med banen fra Bjørnfjell til Rombaksbotn.

Den nuværende station er den anden af slagsen. Den første blev oprettet ved 36,50 km 1. maj 1912, da trafikken på banen gjorde det nødvendigt med et ekstra krydsningsspor mellem Katterat Station og grænsen til Sverige. Oprindeligt hed stationen Bjørnefjell, men den skiftede navn til Bjørnfjell i april 1921. Stationen lå på en kraftig stigning, så da Ofotbanen blev elektrificeret i 1923, blev det besluttet at anlægge en ny station længere mod øst, ca. 2 km fra grænsen. Den nye station ved 40,42 km åbnede 1. oktober 1925. Den gamle station blev samtidig nedgraderet til trinbræt men overlevede af hensyn til betjeningen af hytterne i området. Den blev nedlagt 27. november 1955 og erstattet af den nærliggende Søsterbekk Station, der var åbnet 5. juli 1955.

Den nye Bjørnfjell Station blev fjernstyret 14. juli 1963 og gjort ubemandet i 1969. I 2014 blev der arbejdet på at udvide krydsningssporene på stationen for at udvide kapaciteten på banen.

Stationsbygningen på den gamle station blev opført i 1912 efter tegninger af Harald Kaas. Den blev flyttet til den nye station som turiststation i 1937. Stationsbygningen på den nye station stammer fra Djupvik Station men blev flyttet omkring 1925.

Da Tyskland angreb Norge 9. april 1940 under anden verdenskrig, lykkedes det for et kompagni norske soldater at slippe væk fra Narvik i forvirringen. De begav til Bjørnfjell langs med jernbanen. 16. april blev den norske styrke nedkæmpet af tyske Gebirgsjägere. Seks norske soldater faldt, 45 blev taget til fange af tyskerne, og de fleste andre blev interneret i Sverige. Der er opsat en mindeplade med navnene på de faldne på Bjørnfjell Station.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Ofotbanen
Etableret i 1925

Bjørnfjell Station


Hiob von Schrendeisen war von 1526 bis 1538 landgräflich-hessischer Rentmeister in Homberg (Efze) in Nordhessen. Er wurde am 22. Juli 1530 beim Augsburger Reichstag von Kaiser Karl V. in den erblichen Reichsadelsstand erhoben und wurde somit Begründer des kurzlebigen Adelsgeschlechts derer von Schrendeisen.

Hiob entstammte einer Familie, die mindestens seit der Mitte des 15. Jahrhunderts landgräfliche Ministeriale waren. Er war der älteste von drei Söhnen des Kasseler Bürgermeisters Hiob Schrendeisen und dessen Frau Elisabeth von Wildungen, Tochter des Henrich von Wildungen, der in Homberg von 1466 bis 1480 Bürgermeister und von 1485 bis 1524 landgräflicher Rentmeister war. Sein Großvater war der Gudensberger Schultheiß Ludwig Schrendeisen.

Bei seinem Ausscheiden aus dem landgräflichen Dienst im Jahre 1538 belehnte Landgraf Philipp ihn mit der Burg Nassenerfurth, dem dazugehörigen Gut und dem Dorf Nassenerfurth, die er über seine Mutter geerbt hatte.

Hiob von Schrendeisen und seine Frau Gela von Wenings hatten drei Söhne – Wolf, Heinrich und Balthasar – und zwei Töchter – Salome und Anna. Seine Söhne verkauften die Burg Nassenerfurth im Jahre 1590 an Philipp Wilhelm von Cornberg, den außerehelichen Sohn des Landgrafen Wilhelm IV., der sie aber bereits 1594 an seinen Halbbruder, Landgraf Moritz, weiterverkaufte. Die Tochter Anna Schrendeisen war mit Ludwig Feige (1535–1584) verheiratet, Reichskammergerichtsassessor in Speyer der vier hessischen Landgrafen, Rat und Hofgerichtsbeisitzer Landgraf Wilhelms IV. in Marburg. Jener war ein Sohn des hessischen Kanzlers Johann Feige von Lichtenau, und ein Schwager des hessischen Kanzlers Reinhard Scheffer des Älteren. Die Tochter Salome Schrendeisen († 1574) heiratete Johann (Hans) Rückersfeld († 1591), Bürgermeister von Homburg an der Efze, der sich 1575 in zweiter Ehe mit Agnes Hombrecht (Humbracht), aus dem Frankfurter Patriziergeschlecht Humbracht, verheiratete. Dadurch wurde Rückersfeld Mitglied der Frankfurter adligen Patriziergesellschaft Alten Limpurg. Da seine Kinder, darunter Daniel Wilhelm Rückersfeld aus erster Ehe, welcher mit Elisabeth Schrendeisen vermählt war, nicht in Frankfurt lebten, wurden sie keine Mitglieder und so war die Patriziereigenschaft derer Rückersfeld 1591 zu Frankfurt wieder erloschen. Das Geschlecht (von) Rückersfeld ist in Homberg urkundlich zuerst 1332 nachweisbar; dort brachte es im 14., 15. und 16. Jahrhundert Schöffen und auch Bürgermeister hervor. Den Namen entlehnte es von Rückersfeld bei Homberg.

Anmerkungen und Einzelnachweise

Weblinks

 Das Wappen der Schrendeisen, in Jost Amman's Wappen & Stammbuch, Sigmund Feyrabend, Frankfurt/Main, 1589; Faksimile-Nachdruck Georg Hirth, München, 1893, S. 138

Politiker (16. Jahrhundert)
Person (Homberg/Efze)
Deutscher
Geboren im 15. Jahrhundert
Gestorben im 16. Jahrhundert
Mann

Hiob von Schrendeisen


A fire alarm notification appliance is an active fire protection component of a fire alarm system. A notification appliance may use audible, visible, or other stimuli to alert the occupants of a fire or other emergency condition requiring action. Audible appliances have been in use longer than any other method of notification. Initially, all appliances were either electromechanical horns or electric bells, which would later be replaced by electronic sounders. Most of today's appliances produce sound levels between 70 and 100 decibels at three feet.

Methods of notification
The primary function of the notification appliance is to alert persons at risk. Several methods are used and documented in industry specifications published by UL.

Alerting methods include:
 Sound (audible signals)
 ~3.1 kHz / ~3100 Hz tone (high frequency). Used in many current notification devices.
 520 Hz 80 dB tone used in newer notification devices.
 70 dB to 100 dB weighted for human hearing (higher decibels, in the 100 to 115 dB range, were common with older electromechanical horns)
 Light (visible signals)
 15 cd to 1,000 cd candela output
 1 to 2 flashes per second

Coding
Coding refers to the pattern or tones a notification appliance sounds in and is controlled either by the panel or by setting jumpers or DIP switches on the notification appliances. The majority of audible notification appliances installed prior to 1996 produced a steady sound for evacuation. In general, no common standard at that time mandated any particular tone, or pattern for audible fire alarm evacuation signals. While less common than a steady sound, differing signaling methods were used for the same purpose. These are named with respect to their distinctive structure and include, March Time (usually 120 pulses per minute but sometimes at 90 pulses or 20 pulses per minute, depending on the panel), Hi-Lo (two different tones that alternate), Slow-Whoop (slow rising sweep upwards in tone) among others. Today these methods are confined to applications intended to trigger a response other than evacuation alone. In 1996, the ANSI and the NFPA recommended a standard evacuation pattern to eliminate confusion. The pattern is uniform without regard to the sound used. This pattern, which is also used for smoke alarms, is named the Temporal-Three alarm signal, often referred to as "T-3" or "Code-3" (ISO 8201 and ANSI/ASA S3.41 Temporal Pattern) and produces an interrupted four count (three half second pulses, followed by a one and one half second pause, repeated for a minimum of 180 seconds).  CO (carbon monoxide) detectors are specified to use a similar pattern using four pulses of tone (often referred to as T4).

Audibility
From NFPA 72, 2002 Edition:
"188.8.131.52* To ensure that audible public mode signals are clearly heard, unless otherwise permitted by 18.104.22.168 through 220.127.116.11, they shall have a sound level at least 15 dB (Decibel) above the average ambient sound level or 5 dB above the maximum sound level having a duration of at least 60 seconds, whichever is greater, measured 1.5 m (5 ft) above the floor in the occupiable area, using the A-weighted scale (dBA)."

Visual signals
In 1970, Space Age Electronics introduced the first visual notification appliance, the AV32 light plate (which was installed over an existing horn) and V33 remote light. Meanwhile, in 1976, Wheelock introduced the first horn/strobe notification appliances with its 7000 series. The majority of visual signals throughout the 1970s and 1980s were white or red incandescent lights. In the 1980s, most new installations began to include visual signals, and more strobes started to appear. In the United States, the 1990 Americans with Disabilities Act (ADA) triggered changes in evacuation signaling methods to include the hearing impaired. Audible notification appliances would now have to include strobe lights with higher brightness intensity to alert the hearing impaired. This made incandescent lights inadequate for the purposes of the ADA.

Many existing installations that did not include visual signals were retrofitted with strobe plates. These retrofit plates would allow for the easy installation of a strobe without replacing the audible signal. Later, ADA codes also required that strobes be at least 15 candelas and have a flash rate of at least 60 flashes per minute (one flash per second).
Companies discontinued their translucent strobes, and replaced them with new, clear, high-intensity strobes. Today, strobe synchronization is often used to synchronize all strobes in a uniform flash pattern. This is to prevent individuals with photosensitive epilepsy from potentially experiencing seizures due to unsynchronized strobes.

Voice evacuation
Voice evacuation systems (also called Voice Alarm Systems) have become popular in most countries. Voice evacuation alarms typically are not as loud as horns or bells (although generally standards require the same minimum sound pressure levels), and usually sound an alarm tone (typically a slow whoop, code-3, or chime tone, although this depends on the country and particular application) and a voice message warning that an emergency has been reported and to evacuate the building (often also directing occupants to not use elevators). Voice evacuation systems can also be used by personnel to give specific live information and/or instructions over the alarm system using a built-in microphone, which provides a distinct advantage over horns or bells. The system can be stand alone (i.e. using dedicated loudspeakers, which can also feature integrated strobe lights), or the system can accommodate public address system functionality. In 1973, the Autocall fire alarm company (merged to SimplexGrinnell then relaunched), manufactured the first voice evacuation system.

Voice evacuation in Europe
In Europe, voice evacuation systems are normally a mandatory requirement for rail and air transport terminals, high-rise buildings, schools, hospitals, and other large facilities. Voice systems for emergency use date back at least as far as the second world war. Following the lead of companies like Avalon, Tannoy and Millbank Electronics etc., in the 1980s many other companies began producing voice-evacuation systems. In the 1990s, voice evacuation started to become the standard for large facilities, and is still growing in popularity.  The use, design, operation and installation of Voice evacuation systems is governed in Europe by CENELEC European Committee for Electrotechnical Standardization EN 60849 and in the UK by the British Standard BS 5839-Part 8, a system code of practice.  This is joined by the European harmonised equipment standards family EN 54, and ISO 7240-16:2007.

Effectiveness
Initial research into the effectiveness of the various alerting methods is sparse.  From 2005 to 2007, research sponsored by the NFPA focused on understanding the cause of a higher number of deaths seen in high-risk groups such as the elderly, those with hearing loss, and those who are intoxicated.

Research findings suggest that a mid frequency (520 Hz) square wave output is significantly more effective at waking high-risk individuals.
More recent research suggests that strobe lights are not effective at waking sleeping adults with hearing loss and suggest that a different alarm tone is much more effective. Individuals in the hearing loss community are seeking changes to improved awakening methods.

Effectiveness of mid frequency (520 Hz) sound
Further NFPA research demonstrated the heightened waking effectiveness of mid frequency square wave auditory signals that use 520 Hz, especially when used to wake people with mild to moderately severe hearing loss. Two separate studies were conducted – one for the hard-of-hearing and one for the alcohol-impaired – in order to compare the waking effectiveness of 520 Hz mid frequency square wave devices and 3100 Hz pure tone T-3 sound devices.

Under the testing conditions, a 520 Hz square wave T-3 sound woke up 92% of hard-of-hearing participants, making it the most effective. The 3100 Hz pure tone T-3 sound woke up 56% of participants.

A summary of the studies shows that the 520 Hz square wave signal has at least 4 to 12 times more waking effectiveness than the current 3100 Hz signal.

NFPA code implementation of mid frequency (520 Hz) sound
Effective January 1, 2014, section 18.104.22.168 of the 2010 and later editions of NFPA 72 requires the mid frequency audible fire alarm signal in occupancy sleeping areas with a protected premises (building) fire alarm system. The Chapter 18 committee chose to apply the requirement to all sleeping areas – not just those where occupants have self-identified as having a hearing impairment. This was done intentionally for several reasons: in many cases, the applications impacted are lodging spaces such as hotels, and many people may not know they have a hearing impairment or they may be alcohol impaired.

The 520 Hz mid frequency signal is required in sleeping areas of the following buildings:
 Hotels and motels
 College and university dormitories
 Retirement/assisted-living facilities without trained staff responsible for waking up patients
 Dwelling units within apartments and condominiums

According to NFPA 72-2010, section 22.214.171.124*, audible appliances provided for sleeping areas to awaken occupants shall produce a mid frequency alarm signal that complies with the following (effective January 1, 2014):
 (1) The alarm signal shall be a square wave or provide equivalent awakening ability.
 (2) The wave shall have a fundamental frequency of 520 Hz +/- 10 percent.

See also
 Fire protection
 Active fire protection
 Passive fire protection
 Fire alarm control panel
 Fire alarm pull station
 Fire drill
 False alarm
 Fire alarm system
 Smoke detector

References

Further reading
 National Fire Protection Code, Article 72
 Underwriters Laboratories UL 217: Single and Multiple Station Smoke Alarms
 Underwriters Laboratories UL 1971: Signaling Devices for the Hearing Impaired

External links

 National Fire Protection Association

Fire detection and alarm

ja:自動火災報知設備#地区音響装置

Fire alarm notification appliance


KGA est un code qui peut signifier :
 .

KGA est un sigle qui peut signifier :
 Konso-Gardula Area (en français : complexe de Konso-Gardula).

Code

KGA


Madame X este cel de-al paisprezecelea album de studio al cântăreței și textierei americane Madonna ce urmează a fi lansat la 14 iunie 2019 sub egida casei de discuri Interscope Records. Lansarea albumului este precedată de single-urile "Medellín" și "Crave" distribuite în mediul digital la 17 aprilie 2019 și, respectiv, 10 mai 2019.

Note

Madame X


نيكولا ليغروتالي   ولد في 20 أكتوبر 1976 في جويا ديل كولي في إيطاليا هو لاعب كرة قدم إيطالي بدأ مسيرته الكروية مع نادي فيرونا ثم تنقل بين نادي براتو وكييفو فيرونا وفي عام 2005 انتقل إلى يوفنتوس.

روابط خارجية

مراجع

مدافعو كرة قدم رجالية
لاعبو كرة قدم من بوليا
مدربو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
أشخاص على قيد الحياة
بروتستانت إيطاليون
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثالثة
لاعبو إيه سي ميلان
لاعبو باري
لاعبو بولونيا
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو سيينا
لاعبو كأس القارات 2009
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كييفو فيرونا
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو مودينا
لاعبو نادي بيستويسي
لاعبو نادي ريجينا 1919
لاعبو نادي كاتانيا
لاعبو يوفنتوس
مدربو كرة قدم إيطاليون
مدربو نادي ديلفينو بيسكارا
مسيحيون إيطاليون
مواليد 1976
مواليد في جويا ديل كولي
لاعبو ايه سي براتو

نيكولا ليغروتالي


Corynebacterium diphtheriae, Corynebacteriaceae familyasına ait, difteri hastalığı etkeni olan bir bakteri türü. İlk olarak 1884 yılında Alman bakteriyologlar Edwin Klebs (1834–1912) ve Friedrich Loeffler (1852–1915) tarafından keşfedildiğinden dolayı, Klebs–Löffler basili olarak da bilinir.

Çubuk şeklindedir. Gram pozitiftir. Seçici olarak, oksijenli ya da oksijensiz solunum yapabilir. Hareketsizdir, spor üretmez. Hücre duvarında mikolik asit bulundurur. Ancak aside dirençli boyanmaz. Ayrıca metakromatik cisimcikleri vardır.

Boğaza yerleşen bu bakteri, "difteri"ye neden olur. İnkübasyon süresi en kısa bakteri hastalıklarından biridir (2-3 gün). Solunum güçlüğü yapar, Salgıladığı zehirli madde, kan dolaşımına geçerse, kalp ve sinir sistemine zarar verir. Boğazda membranlara neden olur ve bunlar kaldırlılınca kanar. Bulaşıcıdır, kontrol edilmediğinde salgınlar görülür. Aşıyla koruma sağlanır.

Löffler besiyerinde veya KI Tellürit agarda protein varlığında ürer. Yaymalarda çin harfleri şeklinde dizilimler gösterir. Boyamada metakromatik görünen polimerize polifosfattan oluşan noktacıklar vardır, bunlara Babes-Ernst cisimcikleri denir.

Difteri ekzotoksini
 Protein yapıdadır. En önemli virulans faktörü toksinidir. EF-2'yi inhibe ederek protein sentezini bozar. Toksin faj kontrolündedir.

Löffler besiyeri
Dört kısım (%70-80) serum, bir kısım %1'lik glikozlu buyyonun pişirilmesinden elde edilir. Besiyerinde üreyen difteri basilleri küçük gri renkte, kısmen dalgalı, kenarları ince, granüllü koloniler oluştururlar.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Corynebacterineae
Difteri
Bakteriler
Actinobacteria

Corynebacterium diphtheriae


Heliosciurus es un género de roedores esciuromorfos de la familia Sciuridae conocidos  vulgarmente como ardillas sol.

Especies
Se reconocen las siguientes especies:
 Heliosciurus gambianus
 Heliosciurus mutabilis
 Heliosciurus punctatus
 Heliosciurus rufobrachium
 Heliosciurus ruwenzorii
 Heliosciurus undulatus

Referencias

Enlaces externos

Sciuridae
Taxones con nombres de la mitología clásica

Heliosciurus


Aygül Özkan (Hamburgo, 27 de agosto de 1971) é uma advogada e política alemã do União Democrata Cristã (CDU). Ela é membra do CDU desde 2004 e foi ministra no estado da Baixa Saxônia, no Segundo Gabinete Wulff e no Gabinete McAllister entre 2010 e 2013. Ela foi a primeira política alemã de ascendência turca e muçulmana servindo como ministra.

Vida pessoal
O pai de Özkan migrou de Ancara na Turquia para residir em Hamburgo na Alemanha, na década de 1960, onde trabalhou pela primeira vez para o correio federal alemão e posteriormente montou um negócio como alfaiate.

Özkan tornou-se cidadã alemã aos 18 anos. Ela passou a frequentar o curso de Direito na Universidade de Hamburgo e tornou-se advogada em 1998. Ela tem um filho.

Carreira
Özkan entrou no partido União Democrata-Cristã (CDU) em 2004, e foi nomeada Ministra de Assuntos Sociais, da Mulher, Família, Saúde e Integração no estado da Baixa Saxônia, servindo nos gabinetes dos sucessivos presidentes Christian Wulff e David McAllister, de 27 de abril de 2010 a 19 de fevereiro de 2013.

Nas negociações para formar um governo de coalizão dos democratas-cristãos (CDU junto com a CSU) e o Partido Democrático Livre (FDP) após as eleições nacionais de 2013, ela fez parte do grupo sobre integração e migração, liderado por Maria Böhmer e Aydan Özoğuz. Ela causou algumas controvérsias no establishment político alemão, pois se opunha à tradição cristã, bem como ao véu muçulmano nas escolas.

Em um comunicado de imprensa, Özkan anunciou sua aposentadoria da política a partir de 22 de julho de 2014. Ela assumiu o cargo de gerente geral de uma subsidiária do Deutsche Bank, em 1 de agosto de 2014. Ela trabalhou para a Deutsche Telekom e a holandesa TNT Express antes de entrar na política.  Em 2018, foi anunciada como candidata da CDU às eleições para prefeitos em 2020. Mas ela declinou de concorrer ao cargo devido a uma doença grave.

Outras atividades

 Haus Rissen, membra do conselho de administração
 Fundação Konrad Adenauer (KAS), membra do Conselho de Curadores

Ligações externas

 Website oficial

Nascidos em 1971
Naturais de Hamburgo
Alunos da Universidade de Hamburgo
Advogados da Alemanha
Membros da União Democrata Cristã
Políticos de Hamburgo
Pessoas vivas
!CS1 alemão-fontes em língua (de)
!CS1 turco-fontes em língua (tr)
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Aygül Özkan


بلدية بوثو-لورينتي (بالإسبانية: Pozo-Lorente) هي بلدية تقع في مقاطعة البسيط التابعة لمنطقة كاستيا لا مانتشا وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
بلغ عدد سكان بلدية بوثو-لورينتي 467 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني الإسباني للإحصاء).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية بوثو-لورينتي

بلديات البسيط
أماكن مأهولة في البسيط

بوثو-لورينتي


Inden for murene - en film om Berlingske Annoncecenter er en dansk dokumentarfilm, der er instrueret af Gunnar Geertsen efter manuskript af ham selv, Hans Prehn og Per Holst.

Handling

Medvirkende
 Paul Hagen
 Søren Pilmark
 Lene Poulsen

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark


Un encore es una interpretación adicional al final de un concierto o presentación de algún tipo, el término viene del idioma francés, lo que significa "de nuevo", "un poco más". Los encores se originan de forma espontánea, cuando el público empieza a aplaudir y a pedir una interpretación adicional del artista, después de que el concierto haya terminado. En algunas circunstancias modernas, los encores son esperados y los artistas lo suelen planificar. Tradicionalmente, en un concierto el público tiene un tracklist del concierto, los encores no están incluidos en esa lista, aun cuando se han planificado. Aunque la palabra se deriva del francés, los franceses comúnmente utilizan une autre o un rappel  en las mismas circunstancias, pero a veces gritan "encore!" para hacer que el artista interprete adicionalmente una canción.

La palabra bis (Del lat. bis, dos veces) se refiere a la interpretación repetida de una pieza para corresponder los aplausos de la audiencia o a la exclamación usada para pedirla. En las partituras, significa que cierto segmento debe repetirse.

Acontecimientos musicales
Galicismos

Encore


Prof. Dr. Yavuz Cezar, (d. 25 Haziran 1946) Türk ekonomist.

Üsküdar Paşakapısı İlkokulu'nu bitirdi. Orta ve lise öğrenimini Saint Joseph Fransız Erkek Lisesi'nde tamamladı. Ayrıca, AFS bursu alarak bir yıl süreyle Amerika Birleşik Devletleri'nde kaldı ve Wasatch High School'dan da diploma aldı. 1970 yılında İstanbul Üniversitesi İktisat Fakültesi'ni bitirdi. Askerlik görevini yedek subay olarak yaptıktan sonra 1973 yılında İktisat Fakültesi'nin İktisat Tarihi Kürsüsü'ne asistan olarak girdi. Aynı fakültede doktorasını tamamlayan Cezar, 1985 yılında doçentliğe, 1991 yılında da profesörlüğe yükseldi. İktisat Fakültesi'ndeki görevi sırasında lisans, yüksek lisans ve doktora programlarında kendi alanında çeşitli dersler veren Cezar, 1993 yılında İstanbul Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesi'ne geçiş yaparak bu fakültede iktisat tarihi derslerinin yanı sıra siyasi tarih derslerini de üstlendi. 2001 yılında İstanbul Üniversitesi'nden ayrılarak Yıldız Teknik Üniversitesi'ne geçiş yapan Cezar halen bu üniversitenin İktisat Bölümü'nde İktisat Tarihi Anabilim dalı başkanı olarak görev yapmaktadır.

Bir iktisat tarihçisi olarak derslerinde Türkiye'nin yanı sıra Avrupa'yı da işleyen Cezar'ın kendi araştırmaları ise özellikle Osmanlı ekonomi ve maliyesi üzerinde yoğunlaşmıştır. Bu amaçla Osmanlı arşivinde uzun süre çalışarak belgeler toplamış ve yayınlarında bu belgeleri kullanarak Osmanlı ekonomisinin daha önce pek bilinmeyen noktalarını işlemeye ve aydınlatmaya çaba göstermiştir. Cezar'ın "Osmanlı Maliyesinde Bunalım ve Değişim Dönemi" başlıklı kitabı 1986 yılında Sedat Simavi Sosyal Bilimler Ödülü almıştır.

Yavuz Cezar "Dünü ve Bugünüyle Toplum ve Ekonomi" dergisinin de kurucusudur. 1991 yılında yayın hayatına başlayan ve on sayısı yayımlamış olan bu derginin editörlüğünü yapan Cezar'ın böyle bir dergi ile amaçladığı önemli noktalardan biri de sosyal ve beşeri bilimlerin artık multidisipliner bir yaklaşım içinde ele alınması gerektiğini vurgulamaktır.

Yavuz Cezar'ın yukarıda anılan kitabının yanı sıra Osmanlı iktisat tarihine ilişkin çok sayıda makalesi ve yurt içinde ve dışında sunulmuş tebliğleri bulunmaktadır.

1946 doğumlular
Saint Joseph Fransız Lisesinde öğrenim görenler
Türk ekonomistler
Sedat Simavi Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
Bilgi kutusu bulunmayan kişiler

Yavuz Cezar


Tekke, Sinop ilinin Erfelek ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1925 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 39 km, Erfelek ilçe merkezine 17 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Erfelek belde ve köyleri

Tekke, Erfelek


An Maxillaria calimaniana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Vitorino Paiva Castro. An Maxillaria calimaniana in nahilalakip ha genus nga Maxillaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maxillaria

Maxillaria calimaniana


Toccata (italiensk, af toccare, "at berøre"), en af de ældste betegnelser for et musikstykke for tangentinstrumenter (de tidligste af Giovanni Gabrieli og Claudio Merulo i slutningen af det 16. århundrede), oprindelig uden nogen bestemt karakter eller form. Senere blev benævnelsen toccata anvendt fortrinsvis om musikstykker for orgel eller klaver, hvis særlige karaktermærker var hurtige bevægelse og små, ensartede nodeværdier (Bach, Frescobaldi).

Historie

Renæssancen
Toccata er en af de ældste betegnelser for instrumentale musikstykker, og var oprindelig ikke meget forskellig fra sonata, fantasia, ricercar med flere.

Musikformen opstod i senrenæssancen. De ældste toccataer, man kender, blev publicerede af Claudio Merulo i 1598, men blev sandsynligvis skrevet meget tidligere. Som regel begynder de med fulde harmonier som mere og mere går over i hurtige passager med små fuga-afsnit ind imellem. Flere andre norditalienere, som Adriano Banchieri, Andrea og Giovanni Gabrieli og Luzzasco Luzzaschi inkluderede toccataer i deres udgivelser. Hans Leo Hassler, som studerede hos Andrea Gabrieli i Venedig, bragte musikformen med sig tilbage til Tyskland, hvor den efterhånden udviklede sig til sin mest udviklede form.

Barokken
I barokken blev toccataerne længere, mere intense og virtuose end de var i renæssancen, ofte med hurtige løb og arpeggioer som veksler med fuga-sektioner eller fuldtonende akkorder. Vigtige toccatakomponister i perioden før Bach var Girolamo Frescobaldi, Johann Pachelbel, Michelangelo Rossi, Johann Jakob Froberger, Jan Pieterszoon Sweelinck, Alessandro Scarlatti og Dietrich Buxtehude.

Senere i barokken blev toccataer mest brugt som et præludium, som blev spillet før fugaer. Det mest kendte eksempelet er d-mol-toccataen, som er overleveret under Bachs navn. Bach skrev flere toccataer for orgel og cembalo.

Romantikken
Efter barokken har toccataformen været mindre anvendt, men nogen eksempler findes. Robert Schumann skrev i 1830 sin Toccata C-Dur, Opus 7 for klaver, et af de teknisk vanskeligste stykker. Med bygningen af store orgler blomstrede musikformen op igen i senromantikken, for eksempel har Max Reger og Charles-Marie Widor skrevet toccataer.

Musikeksempler

Musik

Toccata


Althéa Laurin (1 de setembro de 2001) é uma taekwondista francesa, medalhista olímpica.

Carreira
Laurin conquistou a medalha de bronze nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio, após confronto na semifinal contra a marfinense Aminata Traoré na categoria acima de 67 kg. Ela venceu o Campeonato Europeu de Taekwondo Júnior em Larnaca e o peso meio-pesado feminino no Campeonato Mundial Júnior de 2018 em Hammamet.

Em 2023, obteve seu primeiro ouro em mundiais, derrotando Rebecca McGowan na final da categoria abaixo de 73 quilogramas em Bacu.

Ligações externas

Taekwondistas olímpicos da França
Taekwondistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Althéa Laurin


Gyromitra esculenta (Christian Hendrik Persoon), 1800 ex Elias Magnus Fries, (1849), sin. Helvella esculenta, (Christian Hendrik Persoon, 1800), din încrengătura Ascomycota în familia Discinaceae și de genul Gyromitra este o ciupercă care poate cauza otrăviri mortale. Ea este denumită în popor zbârciog gras. Acest burete saprofit este în mod predominant locuitor de sol, arătând însă de asemenea caracteristici de simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). El se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord ca una din primele specii de ciuperci deja din martie, privind afară din zăpadă, până în iunie, crescând solitar sau în grupuri pe soluri nisipoase în special prin păduri de conifere mai ale sub pini și larici, adesea oară la margini de drum, dar, de asemenea, sub vreascuri, pe defrișări sau arsuri vechi.

Istoric

Prima menționare științifică a ciupercii a urmat în anul 1774, când cunoscutul savant Jacob Christian Schäffer a descris-o sub denumirea Helvella mitra în opera sa Fungorum qui in Bavaria et Palatinatu circa Ratisbonam nascuntur Icones, apoi enumerată și descrisă ca Helvella esculenta de renumitul Christian Hendrik Persoon în lucrarea sa Icones et Descriptiones Fungorum Minus Cognitorum. Aproape 50 de ani mai târziu, în 1849, marele biolog Elias Magnus Fries a redenumit soiul în opera sa Summa vegetabilium Scandinaviæ sub numele actual de Gyromitra esculenta.

În anul 1907, farmacistul și micologul francez Émile Boudier (1828-1920) a descris buretele sub Physomitra esculenta în cartea lui Histoire et Classification des Discomycètes d'Europe, nume care n-a putut să se impune, la fel ca unele alte sinonime.

Zbârciogul gras a contat peste secole ca comestibil și foarte gustos. Niciodată a fost pus în legătură cu intoxicații grave sau chiar letale. Identitatea componenților toxice de această măsură a fost necunoscută de asemenea cercetătorilor care, până în 1968, când acetaldehida N-metil-N-formilhidrazina, mai bine cunoscută sub numele giromitrină, a fost izolată, au știut numai de toxina foarte slab otrăvitoare a acidului elvelic (1886).

Descriere

 Corpul fructifer: are un diametru de 3–12 cm, este gol în interior, de formă neregulată și deseori împărțit în mai mulți lobi, are numeroase cute întortocheate care îl fac să semene cu un creier. Marginea este aderentă la picior. Coloritul pălăriei poate varia între brun-gălbui și brun-roșcat.
 Piciorul: are o lungime de  3–9 cm, este bont, format neregulat, acoperit cu negi, străbătut de nervuri longitudinale, îngroșat la bază și cu suprafața flocoasă, fiind gol în interior. Culoarea lui este albicioasă la tinerețe, apoi capătă nuanțe de roz din ce în ce mai evidente.
 Carnea: este ceroasă, fragilă și apoasă, cu gust plăcut, miros slab spermatic și de același colorit ca piciorul. Această ciupercă se poate deshidrata în sezon secetos și rezista astfel timp îndelungat. Atunci face impresia, că ar fi apărut vara.
 Caracteristici microscopice: are spori elipsoidali până fusiformi, netezi și posedă la capete câte o picătură de ulei gălbuie, având o mărime destul de variabilă de (13)16–22(26) × (7)8–11(14) microni. Pulberea sporilor est albă.
 Reacții chimice: Zbârciogul gras nu-și schimbă culoarea după adăugarea de reactivi chimici.

Confuzii
Zbârciogul gras poate fi confundat cu alte surate ale lui (de exemplu: Gyromitra ambigua, Gyromitra fastigiata sin. Discina fastigiata (comestibilă cu rezervă) sau comestibila Gyromitra infula,) comestibila Helvella fusca, în special cu Gyromitra gigas (zbârciogul uriaș), mai deschis la culoare și nu astfel de periculos. O altă caracteristică ce o diferențiază de restul giromitrelor este piciorul mai puțin robust în comparație cu pălăria, care la celelalte specii este vizibil mai mare.

Gyromitra esculenta este o ciupercă care necesită o atenție deosebită începătorilor care o pot confunda cu zbârciogii adevărați (ca de exemplu cu; Morchella elata, Morchella esculenta, Morchella eximia,  [[Morchella semilibera|Morchella semilibera sin. Morchella gigas]], Morchella tridentina, Morchella vulgaris, Mitrophora hybrida, (Ptycho)verpa bohemica sau chiar și cu Morchella conica), cât și celor profesioniști care ignoră faptul că este totuși o ciupercă otrăvitoare.

Ciuperci asemănătoare

Valorificare

Toxicitate
Gyromitra esculenta este în stare crudă extrem de otrăvitoare. Ea produce giromitrină (nume dat după genul ciupercii) care se descompune într-un produs chimic foarte toxic și volatil în N-metil-N-formilhidrazină  și  monometilhidrazină. Monometilhidrazina care a fost folosită în trecut ca combustibil la rachete, inhibă  coenzima piridoxil fosfat și acidul gamaaminobutiric (GABA). N-metil-N-formilhidrazina inhibă enzimele citocromului P450.
Desfășurarea intoxicației, denumită "sindromul giromitrian", este similară cu acea a bureților viperei cu privire la natura de două faze a simptomelor. După o perioadă de latență de 6-12 ore, simptomele otrăvirii  se manifestă prin greață, vărsături, dureri de cap, dar numai rar diaree apoase. In cazurile ușoare, aceste simptome dispar după 2-5 zile. În forma severă care vine după această perioadă, apar semne de leziuni hepatice urmate de icter precum afecțiuni ale rinichilor, iar în unele cazuri tulburări parțiale ale sistemului nervos central. După 2-3 zile, decese cauzate de un edem cerebral, colaps circulator, o purpură vasculară sau un stop respirator sunt ușor posibile. Dar chiar în cazul supraviețuirii rămân daune târzii: leziuni hepatice și renale precum deteriorarea creierului.

Otrava este foarte puternică: Cantitatea letala a Giromtrinei este de aproximativ 1-2 g pentru un adult. Monometilhidrazina este mult mai toxică: aici ajung deja 4–8 mg per kg de greutate corporală.

Acest venin poate afecta organismul nu numai prin ingerare, ci și prin simpla inhalare a vaporilor rezultați în urma preparării ciupercilor în cauză. Posibilități de tratament sunt: lavaj gastric efectuat în prima oră post ingestie, cărbune activat plus cathartic, reechilibrare volemică, Piridoxină 25 mg/kg, iv.

Comestibilitate restrânsă
Ironia sorții face ca aceasta ciupercă să poarte numele de "esculenta", ceea ce înseamnă în limba latină "comestibil". Giromtrina devine într-adevăr instabilă la căldură, este volatilă și solubilă în apă, încât astfel ciuperca a fost mâncată mai devreme după două fierbere sau uscare (păstrând-o în continuare cel puțin un sfert de an). Ea a fost până în anii 70 ai secolului al XX-lea o ciupercă agreată de piață. În Europa de Est și de Nord acest burete încă se consumă în cantități însemnate în ciuda faptului că este toxică. Dar și fierberea zbârciogului gras cel puțin în două ape sau uscatul înainte de a-l consuma, nu garantează nimănui comestibilitatea sa sută la sută.

Este foarte recomandat, să nu se mănânce această ciupercă!

Note

Bibiliografie
 Bruno Cetto, volumele 1-3 (vezi la note).
 Csaba Locsmándi, Gizella Vasas: "Ghidul culegătorului de ciuperci", Editura Casa, Cluj-Napoca 2013, ISBN 9786068527147, 192 p.
 H. Clémençon: "Pilze im Wandel der Jahreszeiten", vol. 1 și 2, Editura Éditions Piantanida, Lausanne 1981
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Axel Meixner: "Chemische Farbreaktionen von Pilzen", Editura J. Cramer, Lehre 1975
 Meinhard Moser: "Kleine Kryptogamenflora der Pilze - Partea a.: " Höhere Phycomyceten und Ascomyceten". Partea b: "Kleine Kryptogamenflora de Helmut Gams" Editura G. Fischer, Jena 1950

Legături externe

 Zbârciog gras, film
 Official Finnish instructions for the processing of false morels

Gyromitra
Ciuperci otrăvitoare
Micoriză
Ciuperci saprofite
1774 în știință

Gyromitra esculenta


McClean ist der Familienname folgender Personen:

 Craig McClean (* 1985), nordirischer Fußballspieler
 James McClean (* 1989), irischer Fußballspieler
 John Robinson McClean (1813–1873), britischer Politiker
 Joseph McClean (* 1935), britischer Radrennfahrer
 Katrin McClean (* 1963), deutsche Schriftstellerin
 Marley S. McClean (* 1987), US-amerikanische Schauspielerin
 Maxine McClean, barbadische Politikerin
 Samuel Neal McClean (1857–1930), US-amerikanischer Erfinder
 Moses McClean (1804–1870), US-amerikanischer Politiker

Mc Clean ist der Firmenname von folgendem Unternehmen:
 Mc Clean AG, Schweizer Unternehmen zum Betrieb von öffentlichen WC-Anlagen

Siehe auch:
 McLean

McClean


Henrik Holm (n, 22 de agosto de 1968 en Taby, Suecia) es un jugador de tenis con nacionalidad sueca. En su carrera ha conquistado cinco torneos a nivel ATP, su mejor posición fue Nº17 en julio de 1993.

Títulos (5; 0+5)

Dobles (5)

Enlaces externos

Tenistas masculinos de Suecia

Henrik Holm


Spartan Race je najpoznatiji svjetski brand utrka s preprekama.

U Hrvatskoj je Spartan Race utrka prvi put održana 2023. u Svetoj Nedelji.

O Spartan Race utrkama
Spartan utrke nisu prve utrke s preprekama; utrke s preprekama počele su se održavati još 1987.
Utrke je pokrenula kompanija Spartan, najveći svjetski brend izdržljivosti  i vodeća svjetska kompanija u kategoriji extreme wellnessa, koja organizira OCR utrke Spartan. Joe De Sena je osnivač Spartan utrke. U svojem životu je završio maratone, ultramaratone, ironmane i pustolovne utrke. 2007. je na svom imanju organizirao utrku pod imenom "Utrka Smrti" koju je završilo 3 od 8 njegovih prijatelja. Utrka, na kojoj osim što se trčalo, moralo se svladati razne prepreke. Već 2009. godine osnovao je Spartan Race. Spartan Race je brand koji organizira utrke s različitim brojem preprepreka i različitih udaljenosti. Prepreke s kojima se suočavaju natjecatelji su raznovrsne; preskakanje zidova različite visine, penjanje užetom na 5 m visine, puzanje ispod bodljikave žice, nošenje kanti ili vreća uzbrdo, bacanje koplja u metu, prelaženje prepreka držeći se samo rukama (karike, šipke,…), prelaženje blatnih rupa gdje se povremeno treba zagnjuriti u blatnu vodu i slično. Nemogućnost dovršavanja prepreke ili zadatka kažnjava se s 30 "marinaca" koji se moraju napraviti pred sucem nakon prepreke koja se ne može završiti.

Izdanja
Lokacija
2023. Sveta Nedelja

Vidi
 Spartan Trail utrke u Hrvatskoj

Vanjske poveznice
https://www.spartan.com/

Izvori

Međunarodna športska natjecanja u Hrvatskoj
Sveta Nedelja (Zagrebačka županija)

Spartan utrke s preprekama u Hrvatskoj


O potencial evocado auditivo de tronco encefálico (PEATE), também conhecido como audiometria de tronco cerebral (BERA), é considerado um método de avaliação objetivo, que permite avaliar desde o nervo auditivo até o tronco encefálico e possibilita a constatação de anormalidades auditivas.

Trata-se de um exame no qual as respostas podem ser obtidas com o paciente sedado, dormindo, consciente, em coma e/ou sob anestesia geral que se tornou um instrumento importante na avaliação clínica e audiológica, já que, além das diversas possibilidades em que o procedimento pode ser aplicado, é também sensível e confiável para mensurar alterações na audição.,

Potencial Evocado Auditivo de Tronco Encefálico (PEATE) consiste no registro da atividade elétrica que ocorre no sistema auditivo, da orelha interna até o tronco, em resposta a um estímulo acústico e tem por objetivo principal identificar alterações no nervo auditivo e tronco encefálico e ainda estimar o limiar eletrofisiológico . O PEATE consiste em uma série de sete ondas que ocorrem nos primeiros 10ms após a estimulação acústica, sendo considerado um potencial evocado de curta latência (potencial de curta latência mais utilizado na prática clínica).

As sete ondas correspondem a atividade neuronal síncrona do sistema auditivo e apresentam um período de retardo sináptico de aproximadamente 1ms em cada sítio gerador. Uma das classificações mais aceitas atualmente foi descrita por Moller et al (1985), na qual são delineados os seguintes sítios geradores:

Das sete ondas produzidas são analisadas somente as ondas I, III e V, por serem as mais proeminentes. A análise mais comumente utilizada no PEATE é a observação das latências absolutas, que corresponde ao tempo entre o início do estímulo e o aparecimento da resposta e intervalos interpicos das ondas I, III e V que corresponde ao tempo decorrido entre uma onda e outra. Os intervalos interpicos utilizados para análise são I-III, que representa a atividade do nervo auditivo ao núcleo coclear,  III-V que reflete a atividade do núcleo coclear ao lemnisco lateral e I-V que representa toda a atividade desde o nervo auditivo até o tronco encefálico. Com este potencial auditivo, é possível verificar a integridade da via auditiva por meio da visualização das principais ondas e do estudo de suas latência

Esse método de avaliação permite obter a atividade eletrofisiológica do sistema auditivo e tem o seu registro por meio de eletrodos posicionados na região frontal e lateral encefálica. O estímulo sonoro chega até o paciente por meio de fones de inserção ou fones auriculares. Para esse exame, o paciente deve estar dormindo ou relaxado.

Para a verificação da integridade de via auditiva, é utilizado uma intensidade fixa, geralmente 80 dBNA (decibel nível de audição), para a observação das ondas I, III e V. Já para a pesquisa do nível mínimo de audição a intensidade do estímulo é reduzida, progressivamente, até encontrar a menor intensidade em que onda V aparece por via aérea (VA).

Dentre as principais aplicações clínicas deste potencial tem-se a determinação do nível mínimo de resposta auditiva em neonatos e em crianças difíceis de serem avaliadas por meio de procedimentos audiológicos convencionais, além de auxiliar na caracterização do tipo de perda auditiva, na localização topográfica da lesão em nervo auditivo ou em tronco encefálico, na monitorização de cirurgias de fossa posterior e monitorização de pacientes em Centro de Terapia Intensiva (auxiliando na avaliação do grau do coma e morte encefálica).

PEATE em menores de 18 meses
A audição é um dos sentidos fundamentais para o ser humano, pois é por meio dela que se desenvolve a habilidade da comunicação. O diagnóstico das alterações auditivas aos três meses e intervenção precoce permite que a criança apresente adequado desenvolvimento global quando comparado a crianças sem alterações auditivas. Além de o desenvolvimento de linguagem ser significativamente melhor quando há a identificação precoce de perda auditiva e quando a intervenção ocorre até os seis meses de idade da criança.

A Triagem Auditiva Neonatal (TAN) possibilita a detecção de alterações auditivas e posterior intervenção em um período precoce. O teste é simples, rápido e não invasivo e deve ser realizado nos primeiros dias de vida do neonato e no máximo no primeiro mês de vida. Se for detectada alguma alteração, devem ser realizados outros procedimentos para avaliação audiológica, como a utilização PEATE.

O PEATE tem como objetivos principais identificar alterações no nervo auditivo e tronco encefálico além de estimar o limiar auditivo eletrofisiológico. Autores relatam que o PEATE sofre influência da maturação auditiva e que os achados deste em crianças nos primeiros meses de vida podem diferir das crianças a partir dos 18 meses.

Efeitos da Idade
Observam-se mudanças importantes nas latências das ondas dos PEATE em função do processo de maturação das vias auditivas de tronco encefálico, que continua a ocorrer após o nascimento. Essas mudanças ocorrem nos recém-nascidos a termo e, principalmente, no recém-nascido prematuro. Durante o primeiro ano de vida, mudanças significativas continuam ocorrendo nas latências dos potenciais e mudanças discretas ocorrem no limiar eletrofisiológico. Até o final do segundo ano de vida em crianças nascidas a termo, os valores de latência e limiares comparam-se aos do adulto.

A maturação do sistema auditivo ocorre em duas fases, primeiramente ocorre na vida intrauterina até por volta do sexto mês de gestação quando há a maturação das vias auditivas periféricas e até os 18 meses de idade quando há a maturação das vias auditivas do sistema nervoso central até o tronco encefálico.As latências absolutas diminuem com o avanço da idade atingindo a maturidade por volta dos dois meses para a onda I e 18 meses para a onda V.As medidas de latência das ondas do PEATE tiveram uma correlação inversa com a idade, uma vez que com o passar dos meses foi verificada uma diminuição nos valores de latência.

Crianças Nascidas Atermo
Um recém-nascido a termo tem onda V com latência ao redor de 7,0ms e no registro aparecem somente as ondas I e V. Com três meses de idade nota-se que a onda III já está presente. Entre um ano e um ano e meio de idade os resultados dos potenciais evocados são iguais aos obtidos em adultos. Os critérios de normalidade do limiar eletrofisiológico em crianças diferem em função da idade. Em crianças com quatro meses de idade, o limiar eletrofisiológico esperado é de 20dB.

Crianças Nascidas Pré-termo
As respostas obtidas em crianças são influenciadas pela maturação auditiva. Em neonatos pré-termo deve-se utilizar parâmetros diferentes dos considerados para os a termo. A análise dos resultados dos PEATE em crianças não deve ser somente em relação ás respostas morfológica das ondas e os parâmetros de latências, mas também deve-se considerar as mudanças de respostas de acordo com o crescimento da criança. O tempo de condução central, representado pelo intervalo interpico I-V, é muito aumentado nas crianças pré-termo. Ponderaram que tal fenômeno é relacionado com a maturação das vias auditivas ao nível do sistema nervoso central, principalmente a mielinização das fibras auditiva que é incompleta.

PEATE em maiores de 18 meses
O PEATE, enquanto um exame objetivo, registra a atividade elétrica (impulsos) geradas a partir de um estímulo sonoro dentro de todo o sistema auditivo, avaliando a funcionalidade do nervo e do tronco encefálico. Desta forma, é utilizado para complementar outros exames audiológicos durante a rotina clínica, auxiliando para um diagnóstico diferencial.  Como resultado dessas atividades elétricas são geradas sete ondas nomeadas com algarismos romanos, sendo a I, III e V as principais com valores de amplitude maiores, ou seja, mais visíveis, sendo as estruturas correspondentes na onda I a porção distal do nervo auditivo, a onda III aos núcleos cocleares e a onda V o lemnisco lateral.

De acordo com o tempo após a apresentação do estímulo e o surgimento da resposta (latência), torna-se possível classificá-lo como um exame de curta latência, por ser registrado nos primeiros 10ms. É importante ressaltar que depois o nervo despolariza (latência da onda I), existe a latência absoluta em torno de 1ms para registrar a próxima onda, além de entender que o conceito de janela é o período em milissegundos em que consigo visualizar resposta após a apresentação de um estímulo, sendo esses 10ms em indivíduos maiores de 2 anos.

Para a realização deste exame, na maioria das vezes é utilizado o estímulo clique (1 a 4KHz), por conseguir abranger uma maior quantidade de fibras devido ao amplo espectro de frequência. Entretanto, quando queremos obter respostas específicas de cada faixa de frequência deve ser usado o estímulo tone burst (500 a 6KHz).

A análise do PEATE começa a partir da observação da reprodutibilidade das ondas inicialmente na intensidade de 80 dB nHL por ser a intensidade possível de visualizar as três principais ondas em uma audição normal, assim, verificamos os valores de latência e latência absoluta, amplitude das ondas e intervalos interpicos.

Vale lembrar que as crianças com até 18 meses apresenta diferentes valores devido ao processo maturacional do Complexo Olivar Superior não estar finalizado. A partir desta idade, com esse processo maturacional completo, os valores são semelhantes à de um adulto.  Portanto, dentro da normalidade encontramos valores de latência por volta de 1,50 ms e 1,68 ms na onda I, de 3,50 ms e 3,80 ms na onda III e na onda V 5,50 ms e 5,64ms, obtendo um intervalo interpicos das ondas I-III e III-V de 2,0 ms, e I-V de 4,0 ms aproximadamente.

Já em casos que apresentam ausência de resposta na intensidade inicial de 80 dB nHL, torna-se necessário aumentar a intensidade do estímulo em 10 dB nHL para fazer a análise da integridade dessa via auditiva, não podendo ultrapassar o limite de 99 dB nHL, na tentativa de observar ao menos a onda V.

PEATE em idosos
O PEATE é um método de avaliação audiológica de curta latência, não invasivo, objetivo, e simples, pode ser realizado em todas faixas etárias  e detecta a atividade elétrica (resposta eletrofisiológica) gerada pelo sincronismo das estruturas da via auditiva, desde o nervo auditivo, até o tronco encefálico.

É um teste considerado objetivo, pois independentemente da quantidade de vezes que se realiza o exame em um mesmo indivíduo, não há diferença significativa em seus resultados de latência, pois são marcadas por temporalidade.

Com relação ao registro do exame, observa-se principalmente um conjunto de  cinco ondas, sendo cada uma delas a representação de uma região cerebral, e são anotadas por números romanos. Para a análise dos resultados são considerados os valores de latência absoluta das ondas I, III, e V, sendo a onda V a mais importante clinicamente, pois tem maior amplitude é a mais consistente, e também a única onda observada próxima ao limiar de audição do indivíduo.

Estudos demonstram que aspectos relacionados à idade, sexo e estado hormonal interferem nos resultados do PEATE, sendo observados geralmente um aumento na latência das ondas. Entretanto, alguns estudos não demonstraram estes resultados, tornando esta uma área que necessita ser mais explorada.

Diversos são os estudos realizados com a temática exploratória dos resultados obtidos no PEATE em idosos. Entretanto, estes apresentam os mais diversos resultados.

Uma pesquisas realizada sobre o PEATE em idosos com e sem presbiacusia (perda de audição relacionada ao envelhecimento) comparou as latências absolutas das ondas I e V e dos intervalos I-III, I-V, e III-V encontradas nessa população, com as de indivíduos jovens. Como resultado obteve-se latência das ondas I e V maiores em indivíduos com presbiacusia, demonstrando que esta pode ter uma etiologia periférica. Corroborando com este estudo, evidenciaram,que a presbiacusia é descrita no PEATE como aumento dos limiares eletrofisiológicos, aumento das latências e/ou diminuição da amplitude das ondas tanto em humanos quanto em animais.

Entretanto, alguns autores apontam que o fator idade influencia na latência dos componentes dos potenciais evocados auditivos, havendo aumento da mesma com o envelhecimento, mesmo na ausência de alteração neurológica. Com o envelhecimento do organismo, ocorrem diversas modificações estruturais no nervo auditivo, tronco encefálico e no lobo temporal.

A degeneração das células retrococleares associa-se com a perda da sincronia nas vias auditivas centrais. Estas podem ser demonstradas pela alteração de processamento auditivo, e pelo envolvimento cognitivo, acarretando em dificuldades na aprendizagem, atenção, memória e cognição. Essas alterações são caracterizadas principalmente pela diminuição da quantidade e tamanho de neurônios presentes na região auditiva do TE.

Estudos apontam que idosos com sistema auditivo periférico íntegro podem apresentar dificuldades no processamento de informações do tipo verbal e/ou não verbal, em função a uma assimetria cerebral que influencia na transferência inter-hemisférica da informação. No estudo de Jerger e Hall (1980), os autores verificaram um aumento na latência absoluta da onda V e consequentemente no interpico I-V em indivíduos idosos.

Portanto, encontra-se na literatura diversos achados no PEATE de idosos, desde o aumento da latência absoluta da onda V (cerca de 0,2ms) e uma diminuição da amplitude da onda V, até um atraso na latência absoluta de todos os componentes do PEATE abordado por Munhoz et al. (2003).

Estas diversidades de resultados presente no PEATE em indivíduos idosos poderia justificar-se como efeito da degeneração da via auditiva no tronco encefálico, nela pode-se encontrar desde uma atrofia do nervo auditivo no giro basal da cóclea consequente de perda auditiva periférica que levaria a alterações nas primeiras ondas do PEATE, até um atraso na transmissão sináptica, redução de neurônios e mudança na permeabilidade da membrana neuronal podendo acarretar tanto um atraso nas latências absolutas como uma diminuição das amplitudes das ondas que compõem o PEATE. Além disso, Para Anias et al. as controvérsias identificadas na literatura podem ser decorrentes aos diferentes critérios de seleção dos indivíduos para estudo, particularmente em relação ao estado de saúde, critérios de seleção auditiva, sexo, e unidade de estímulo utilizada.

História
Os primeiros relatos de PEATE foram registrados por Sohmer e Feinmesser (1967). Em 1971, Jewett e Willston observaram respostas boas e robustas na avaliação do PEATE e as classificaram como respostas oriundas da região do tronco encefálico.

Aplicabilidade
A aplicabilidade do PEATE é diversificada por se tratar de um procedimento que pode ser utilizado com mais de uma finalidade e em diferentes idades.

Os profissionais aptos para execução deste exame são fonoaudiólogos ou otorrinolaringologistas capacitados para tais funções.

Algumas das aplicações clínicas são:

 Detecção de tumores do nervo acústico;
 Detecção de lesões do tronco encefálico;
 Monitorização cirúrgica;
 Auxílio no diagnóstico de morte encefálica;
 Identificação da neuropatia auditiva;
 Avaliação da maturação do sistema auditivo central em neonatos;
 Diagnóstico do tipo de perda auditiva.

Indicações
Entenda os principais tipos de PEATE e suas indicações:

Modalidade triagem

PEATE automático (PEATE-a):
Avaliação que integra o programa de Triagem Auditiva Neonatal Universal (TANU). Utilizado para identificar alterações auditivas, incluindo alterações retrococleares.

Trata-se de um instrumento de triagem, não podendo ser utilizado com fins diagnósticos, ou seja, determinar o tipo, o grau e a configuração da alteração auditiva.

É um instrumento normalmente utilizado em recém nascidos com até 30 dias de vida.

Modalidade diagnóstico

PEATE clique:
Um dos potenciais mais utilizados na prática clínica. Isto porque pode ser utilizado em todas as idades, do indivíduo recém nascido ao idoso.

Sua aplicação principal é a pesquisa de integridade das vias auditivas, ou seja, a análise da condução do estímulo acústico desde o nervo coclear até o tronco encefálico.

Quando os estímulos sonoros são apresentados a orelha do paciente, os potenciais neuroelétricos são captados por meio de eletrodos, gerando os registros no computador. Tal registro é composto por sete ondas e ocorrem nos primeiros 10 milissegundos após a apresentação do som.

As ondas geradas, tão logo o estímulo sonoro é apresentado, são interpretadas por um examinador e posteriormente marcadas em algorítimos romanos. Cada uma das ondas possui um sítio gerador:

Onda I: porção distal do nervo auditivo.

Onda II: porção proximal do nervo auditivo.

Onda III: núcleos cocleares.

Ondas IV e V: lemnisco lateral superior ipsi e contralateral.

Por meio do PEATE clique,  também é possível a detecção de doenças como tumores no nervo auditivo ou caracterizar doenças desmielinizantes.

PEATE por frequência específica
Tem como objetivo principal determinar os limiares auditivos em crianças e lactentes, ou seja, avaliar por meio do PEATE se há perda auditiva e, quando houver determinar o seu grau. Trata-se de um método capaz de captar respostas em diferentes áreas da cóclea e, consequentemente, investigar a funcionalidade de regiões específicas da membrana basilar da cóclea.

Utilizado principalmente em crianças para concluir o diagnóstico audiológico infantil.

Polaridade do estímulo acústico
A polaridade de um estímulo acústico refere-se à fase em que a onda sonora é apresentada pelo transdutor, sendo eles fones supra aurais ou de inserção, e pode ser de três tipos: rarefação (polaridade negativa), condensação (polaridade positiva) e alternada (polaridade negativa/positiva).

A maneira pela qual o sistema auditivo responde ao estímulo diferencia-se de acordo com a polaridade, em geral, a rarefação (polaridade negativa) provoca respostas mais precoces e tem sido a mais utilizada na prática clínica devido à maior sensibilidade diagnóstica quando comparada à polaridade de condensação.

Na maioria dos indivíduos, a polaridade de rarefação gera potenciais com menores latências, e com isso a movimentação da membrana basilar, na cóclea, desencadeia primeiramente um movimento ascendente nas estruturas do órgão de Corti despolarizando as células ciliadas. Na condensação no entanto, o movimento inicial do estribo ocorre para dentro, seguido de uma movimentação inversa à descrita anteriormente. Já na polaridade alternada (negativa/positiva) há uma combinação entre as polaridades de condensação e rarefação em apresentações subsequentes.

Realização do procedimento
Dois eletrodos são posicionados na testa do paciente, outros dois ficam junto as mastoides direita e esquerda. Dentro das orelhas são fixados os fones de inserção, os que emitem os estímulos sonoros.

Indivíduos submetidos a este exame, precisam estar em condições adequadas para fazê-lo. Isto porque, qualquer movimento, ruído, ou mesmo não permissão da colocação dos eletrodos e fones, impossibilitam a captação de uma resposta de qualidade.

Sendo assim, recém-nascidos e crianças devem realizar o procedimento dormindo, em sono natural ou sob sedação, nos casos dos pacientes em que não se é possível a captação de respostas dormindo espontaneamente.

Crianças maiores, adultos e idosos podem estar em estado de alerta, desde que, em repouso absoluto, e deitados para que não haja tampouco, interferência muscular.

Importância da realização do PEATE para o desenvolvimento infantil
Em 2 de agosto de 2010, foi sancionada a  Lei n.º 12.303, denominada Lei do Teste da Orelhinha, que dispõe sobre a obrigatoriedade de realização do teste da orelhinha em todos os hospitais e maternidades, públicos ou particulares.

A obrigatoriedade deste teste tem por finalidade a identificação o mais precocemente possível da deficiência auditiva nos neonatos e lactentes. Consiste no teste e reteste, com medidas fisiológicas e eletrofisiológicas da audição (PEATE), com o objetivo de encaminhá-los para diagnóstico dessa deficiência, e intervenções adequadas à criança e sua família.

Esta intervenção tente a minimizar as consequências de desenvolvimento de linguagem, cognitivas e sociais.

Ver também

 Tensor do tímpano
 Emissão otoacústica
 Audiometria
 Hiperacusia
 Músculo estapédio
 Timpanometria

Audiologia
Sistema auditivo
Reflexos

Potencial evocado auditivo de tronco encefálico


ඔමිල අල්විස්
Omila alwis is a Youtuber His YouTube channels TopSay video Lanka, OAW creating. He live in palagama Colombo,Sri Lanka. his school is piliyandala central colledge, get another info go to youtube.

ඔමිල අල්විස්


Adıyamanspor, Adıyaman'ın sarı-yeşil renklere sahip futbol kulübüdür. Maçlarını 8.596 koltuk kapasiteli Adıyaman Atatürk Stadyumu'nda oynamaktadır. Türk futbolunun önemli isimlerinden Tolga Doğantez, aslen Adıyamanlı olan Mehmet Güven gibi oyuncuları kazandırmıştır. Şu an Bölgesel Amatör Lig'de mücadele etmektedir.

Tarihçe

1946 yılında kurulan kulüp, 1984 yılında 3. Lig'e kurulunca 3. Lige alındı. 9 Sezon 3. Ligde mücadele etmesinin ardından 1992-1993 Sezonunda 3. Ligde Şampiyon olarak 2. Futbol Ligi'ne yükseldi. 7 sezon bu ligde Türkiye 1. Ligine yükselmek için mücadele eden takım 1996-1997 sezonunda Türkiye 2. Futbol Liginde Klasman grubunu ilk sırada tamamlayarak 1. Lige (şu anki Süper Lig) yükselmek için Play Off oynamaya hak kazandı. Play Off çeyrek finalinde Zonguldakspor'u geçse de yarı finalde Şekerspor'a elenerek Süper Lig'e çıkma şansını kaybetti. 1999-2000 senesinde 3. Lige düşen takım 2001-2002 sezonunda 3. Ligde Şampiyon oldu. Aynı sezon 2. Lig A ve B kategorisi olarak 2'ye ayrıldığı için B kategorisine yükselmiş oldu. 10 sezon bu ligde mücadele eden takım 2011-12 sezonunda 2. Lig'den 3. Lig'e düştü. 2013-14 sezonunda ligi Ankara Adliyespor ile aynı puanda tamamlamasına karşın ikili averajda Adliyespor'a karşı dezavantajlı olması dolayısıyla bir alt lige düşen Adıyamanspor, profesyonel liglerde geçirdiği 30 yıl aradan sonra Bölgesel Amatör Lige düştü. 2014-2015 sezonu sonunda GAP Gençlikspor (şu anki adı: Adıyaman 1954 Spor Kulübü) ile oynadığı Bölgesel Amatör Lig baraj maçında sahadan 2-1 yenik ayrılarak Adıyaman 1. Amatör Lig'ine düştü. Ligde maçlara çıkmadığı için hükmen yenik sayılarak Adıyaman 2. Amatör Ligine düştü. İlk sezon orada da maçlara çıkmayan Adıyamanspor, 2017-2018 sezonunu Şampiyon tamamlayarak tekrar Adıyaman 1. Amatör Lige yükseldi. Adıyaman 1. Amatör Liginde mücadele eden Adıyamanspor 2021-2022 sezonunu 1. sırada bitirdi, play-off ve play-out etabını başarıyla geçip şampiyon olarak tamamlayarak 7 sezonun ardından tekrar Bölgesel Amatör Lige yükseldi. Fakat 2022-23 sezonunda ligin 2. haftasının ardından ligden çekildi.

Lig mücadeleleri

 1. Lig: 7 sezon

1993-2000,

 2. Lig: 20 sezon

1984-1993, 2000-2001, 2002-2012

 3. Lig: 3 sezon

2001-2002, 2012-2014

 Bölgesel Amatör Lig: 2 Sezon

2014-2015, 2022-2023

 Amatör Lig: 45 sezon

1946-1984, 2015-2022

Başarıları

 3. Lig

Şampiyonluk (2): 1992-1993, 2001-2002

 Amatör Lig

3. Lige Yükselme (1): 1983-1984

Adıyaman 1. Amatör Şampiyonluk (1): 2021-2022

Adıyaman 2. Amatör Şampiyonluk (1): 2017-2018

Geçmiş sezonlardaki performansı

Kaynakça

Dış bağlantılar
  TFF Resmi Site - Adıyamanspor

Adıyaman'daki spor kulüpleri

Adıyamanspor


Nowickea, manji biljni rod iz prodice kermesovki opisan s dvije nove vrste tek 1989 godine. Obje su endemi iz Meksika, jedna iz države Jalisco, a druga iz Morelosa

Vrste
 Nowickea glabra J.Martínez & J.A.McDonald (Morelos).
 Nowickea xolocotzii J.Martínez & J.A.McDonald (Guanajuato, Jalisco).

Izvori

Kermesovke

Nowickea


Vilim I. Veliki bio je burgundski grof. Sin Renauda I. i Alise Normanske, Vilim je naslijedio svoga oca.

Vilim i njegova žena, Étiennette, dobili su djecu. Vilimova i Étiennetteina djeca:
Renaud II., burgundski grof
Stjepan I., burgundski grof
Rajmund Burgundski
Sibila Burgundska
Gizela Burgundska, monferatska markiza
Klemencija Burgundska
Kalist II.
Vilim
Odo
Hugo
Étiennette
Ermentruda

 Burgundski grofovi

Vilim I., burgundski grof


Gheorghe Alexandru Farkas () a fost un inginer informatician român.

Studii, instituții de învățământ, calificări
 1952, Școala Medie Electrotehnică din Cluj, absolvent (șef de promoție)
 1952–1958, Institutul Energetic din Moscova, Facultatea Radio, Inginer Electronist (diploma de merit)
 1978, Teza de doctorat (doctor-inginer): Studiul sistemelor cu prelucrare paralelă a datelor, Institutul Politehnic "Traian Vuia" Timișoara, Facultatea de Electrotehnică. Conducător științific: prof. dr. ing. Alexandru Rogojan.

Activitatea profesională
Perioade, locuri de muncă, funcții, proiecte și beneficiari
 1958–1968 Academia R.S.R. Filiala Cluj, Institutul de Calcul, cercetător Concepția și implementarea calculatoarelor: DACICC-1, Academia R.S.R. Filiala Cluj, Institutul de Calcul DACICC-200, Institutul Central de Cercetări  Agricole (Bucuresti) (în prezent Academia de Științe Agricole și Silvice Gheorghe Ionescu-Sisești);
 1968–1996 ICPUEC / ITC / Software ITC – Filiala Cluj, Locțiitor șef Filială, Sef Laborator, Cercetător  3 tipuri de lucrări:
 Modele experimentale și prototipuri pentru produse fabricate în serie Ex. Display alfanumeric, DAF–1, DAF-1000, DAF-2000, beneficiar Intreprinderea de Echipamente Periferice București
 Echipamente unicate pentru aplicații industriale și laboratoare Ex. DACICC-200, terminare și predare la ICEA București
 Microproducție EX. CA-101 Dispozitiv de afișare special, beneficiar M.A.N. București

Activitatea didactică
Institutul Politehnic / Universitatea Tehnică din Cluj-Napoca, plata cu ora, din 2011 Professor Emeritus

1978—1979 Circuite și dispozitive digitale: lucrări, proiecte
1980–1983 Televiziune: cursuri
1998–2015 Arhitectura Calculatoarelor: lucrări, proiecte, cursuri
Bazele arhitecturii calculatoarelor: lucrări, cursuri
Proiectare cu Microprocesoare: lucrări, proiecte, cursuri

Realizări
 1963, coautor principal la calculatorul electronic DACICC-1, al treilea calculator românesc (și totodată primul calculator românesc cu tranzistori și primul cu memorie internă, din ferite);

 1968, coautor principal la calculatorul DACICC-200, primul calculator românesc cu sistem de operare și compilator, și cel mai performant calculator românesc din anii '50-'60, înainte de construirea calculatoarelor românești sub licență.

Legături cu străinătatea
 Participare la delegații tehnice în China, Germania, Polonia, Ungaria, Rusia (U.R.S.S.) din partea C.I.E.T.A. București (Centrala Industrială de Telecomunicații și Automatizări)

Brevet de invenții
 Gh. Farkas, I. Ciascai, Metoda de înregistrare-redare a datelor cu adaptare la viteza de mișcare a suportului, Certificat de Inventator nr. 91142 din 26.06.1986.

Distincții, titluri

Ordinul Național "Serviciul Credincios" în grad de Cavaler, acordat de Președinția României, 2003.
Profesor Emerit, Universitatea Tehnică din Cluj-Napoca, 2011.
Membru de Onoare al Institutului de Calcul Tiberiu Popoviciu, 2015.

Note

Legături externe
 homepage: http://ictp.acad.ro/ro/gheorghe-farkas/

Nașteri în 1935
Decese în 2017
Ingineri români
Informaticieni români
Decorați cu Ordinul Național Serviciul Credincios în grad de Cavaler

Gheorghe Farkas