La Parroquia de Nuestra Señora de Egipto es un templo católico ubicado en el barrio Egipto nombrado por la iglesia que conlleva ese nombre, situado en la parte alta de la localidad de La Candelaria en la ciudad de Bogotá, se encuentra cerca a los territorios de la Catedral Basílica Metropolitana de Bogotá y Primada de Colombia, la Parroquia de Nuestra Señora de las Aguas y la Parroquia de Nuestra Señora de Belén.

Historia
La primera ermita data de 1651 construida por Jerónimo de Guevara y Troya en un fundo llamado Los Naranjos, para los más pobres que no tenían vestido para estar en la misa, para construir el primer templo de 1657 cuando manejaba el padre Guevara y Troya que, a pesar de su avanzada edad, confirió en manos de don Agustín Rodríguez de Zamora.

La ermita fue terminada, recibiendo donaciones de pinturas y óleos de artistas como Baltazar Figueroa, Gregorio Vásquez de Arce y Ceballos y del taller europeo de Pedro Pablo Rubens; la mayoría de ellas eran escenas de la Virgen María, del nacimiento del Niño Jesús y de los diferentes santos venerados y reconocidos de aquella época, entre ellas la imagen de Santa Orosia. Las fiestas patronales de la ermita se hacían el día 12 de enero, seguramente de ahí se dio origen a los primeros inicios de las famosas Fiestas de Egipto en la época colonial española.

A finales del , un grupo de frailes religiosos de la orden de Nuestra Señora de La Merced encabezados por el procurador Buenaventura de Poza, acordaron con el maestro Pedro Peláez Sotelo, encargado de ese tiempo de la ermita, para que ellos se asentaran, manejaran y convirtieran a la ermita como convento. Dicho acuerdo surtió efecto para la comunidad de religiosos en casi 10 años; sin embargo, los religiosos de La Merced reportaron en el documento Auto del proceso de expulsión que se hizo en la ciudad de Santafé, del Nuevo Reino de Granada, de la ermita y bienes de Nuestra Señora de Egipto que se le quitaron al padre procurador de la orden de la Merced Buenaventura de Poza en 1689; dejando la ermita en manos del linaje de los Garnica a comienzos del .

En 1736 el arzobispo de Santafé, Antonio Claudio Álvarez de Quiñones, autorizó la fundación de una capellanía con el objetivo de realizar eucaristías, el cuidado de la capilla y la devoción a Nuestra Señora de Egipto.

La fama de este santuario se extendió a todos los rincones sociales, figuró por su importancia en el Diccionario Geográfico Histórico de las Indias Occidentales, en el que se lee que en Bogotá en 1787, había una ermita dedicada a Nuestra Señora de Egipto en la que están los religiosos de la Merced.

Dos años más tarde se imprimió en Santa Fe de Bogotá por la imprenta real de don Antonio Espinosa de Los Monteros, la Novena Devotísima a la Santísima Virgen María, Madre de Dios y Señora Nuestra en su Destierro a Egipto, escrita por don José del Gadillo y Garnica, capellán mayor de la Santa Iglesia dedicada a la huida a Egipto, realizada en los 9 días anteriores del 6 de enero, día de los Santos Reyes Magos, que sería la fecha indicada para continuar con las fiestas patronales de Nuestra Señora de Egipto que fueron de tres días seguidos.

Una vez implantado el culto y devoción a la novena previa a la Epifanía del Señor, este lugar se convirtió en paso obligado en las visitas a los santuarios de La Peña y Guadalupe, y empezó a compartir las festividades de la Semana Mayor, las fiestas del 6 de enero, las Fiestas de San Pedro, las Fiestas de San Juan y las denominadas Fiestas del Polvillo con todos los habitantes del sector.

Parroquia patriota En el , la capellanía y su arrabal fueron protagonistas del movimiento patriota contra el dominio español, más cuando llegaban las tropas españolas vencedoras de la guerra contra los franceses, dichas tropas fueron enviadas por el monarca español Fernando VII y comandadas por el general español Pablo Morillo para pacificar al Nuevo Reino de Granada.

Junto a los paredones de la iglesia fue fusilado por orden del Virrey Juan Sámano Juan de la Cruz Molano de profesión chircalero, y enlace de Policarpa Salavarrieta en sus actividades por la liberación del yugo español.

Llegada la época republicana del , ha sido esquiva con las Fiestas de Egipto que, aunque realizaban de manera anual, no despertaba el interés de los aristócratas, ni de los habitantes de las mejores condiciones económicas, ni mucho menos de aquellos viajeros y forasteros europeos, cuyos relatos no eran favorables a Bogotá en algunas ocasiones. Muy pocos referenciaban a la Capellanía de Egipto con las llamativas y concurridas Misas de Aguinaldos, dentro de las Fiestas de Navidad.

El 16 de diciembre de 1882, el arzobispo de Bogotá Vicente Arbeláez decidió expedir un documento para erigir a la Capellanía de Nuestra Señora de Egipto y declararla como "Parroquia Nuestra Señora del Destierro y Huida a Egipto",  continuando como patrona mayor a la Virgen María y como patrona menor a Santa Orosia; en dicho documento mantenía las fechas de las celebraciones patronales del día 6 de enero. En 1905 siendo párroco el Presbítero Guillermo Ángel y Ovalle sustituyó muros de contención del atrio por unas escalinatas o graderías que se dividen en dos ramas y en su centro se ubicó la imagen de Nuestra Señora de Lourdes, talla de Colombo Ramelli.

Escritores como Ignacio María Gutiérrez Ponce, José Manuel Groot, Salvador Camacho Roldán, Daniel Samper Ortega y el más conocido por los vecinos del Barrio Egipto, José María Cordovez Moure; dieron a conocer, sean por los diferentes periódicos municipales de finales del , o por los libros impresos de esa época; las fiestas patronales de la Parroquia de Egipto, tanto así que el mismo Cordovez Moure, al ver las coincidencias con el día de los Santos Reyes Magos, denominó a esas fiestas como la "Fiesta de Reyes Magos del Barrio Egipto" desde la década de 1890 en su obra Reminiscencias de Santa Fe y Bogotá.

Para los cronistas de aquella época, las fiestas comenzaban con las instalaciones de toldos a las horas de la mañana, para dar luego a las alboradas. A cada toldo lo adornaba con gallardetes del pabellón de la República de Colombia; luego al mediodía se realizaba la celebración eucarística dentro de la ermita, oficializadas por los párrocos, entre ellos los reconocidos Rafael María Carrasquilla, Carlos Cortes Lee, Eliécer Gómez, el padre Maldonado, Guillermo Ángel y Ovalle, y Juan Crisóstomo García respectivamente; entre finales del  y comienzos del .

Entre 1914 y 1930 la dirigió el párroco Julio César Beltrán quien mandó demoler la fachada de la iglesia para ampliar la nave y el atrio, dando inicio a las obras el 6 de agosto de 1915, para su restauración se hicieron las pinturas de su cielo raso con obras de Acevedo Bernal, cubriendo desde el coro hasta el presbiterio. Durante esta época de construcción se elaboraron seis pinturas en el cielo falso por Mauricio Ramelli Adreani sobre aspectos de la vida de La Virgen María, con sus respectivos casetones de figuras fitomorfas seguidas por las enjutas con pinturas de los apóstoles, arcos con diseños decorativos fitomorfos.

Reconocidos párrocos fortalecieron y engrandecieron las Fiestas de Reyes Magos y la Semana Santa como fueron el padre Luis Alejandro Jiménez Mallarino entre 1950 y 1975 y el padre Fernando Rueda Williamson entre 1976 y 1989, quienes aportaron por el desarrollo social y comunal ante una comunidad que estaba en condiciones de pobreza en las casas que funcionaban como inquilinatos e inseguridad por el surgimiento del narcotráfico, de las pandillas como "Los Gasolinos" y "Los Gallinazos" sus fronteras invisibles.

Monumento Nacional desde 1975. En 1989 la Fundación para la conservación y restauración del Patrimonio Cultural del Banco de la República realizó reparaciones y mejoras. Entre 1998 a 2002 la Facultad de Restauración de Bienes Muebles de la Universidad Externado de Colombia intervino las pinturas del cielo, así como molduras y modillones, mediante estudios y análisis estructurados.

Las Fiestas de Reyes estaban a punto de suspender en los años 2003, 2004 y 2005 por las prohibiciones de ventas de bebidas alcohólicas y de la prohibición al uso de pólvora por medio de la segunda administración del alcalde Antanas Mockus, para fortalecer su política zanahoria y endurecer el Código de Policía. Consecuencia de ello, las directivas de Bavaria decidieron retirar su patrocinio a las Fiestas de Reyes del 2004, mientras el párroco Francisco Montoya realizó una quema simbólica, rociando agua bendita a los pocos asistentes, para quemar ese demonio que hay en los corazones de los feligreses y vecinos. Lo que sí se mantuvo en ese momento eran las realizaciones de las actividades deportivas, de la Vara de Premios, de la misa campal y del Auto Sacramental. Las manifestaciones y protestas de la comunidad del Barrio Egipto en contra de esas decisiones eran tan fuertes, que sus constantes reclamos fueron escuchados por los ediles de la Junta Administradora Local de La Candelaria, quienes lideraron la idea con los líderes comunales, la Parroquia de Egipto y las sociedades mutuales en declarar las Fiestas de Reyes como evento de interés cultural de la Localidad La Candelaria, mediante Acuerdo Local N° 04 de 2004.

En julio de 2018, tras un fuerte ventarrón sobre el sector del barrio Egipto, la punta de cruz del templo estaba a punto de caer, por ello, el padre Victor Hugo Claros solicitó urgentemente al Cuerpo de Bomberos de Bogotá en retirar la punta de cruz en forma deforme, mientras el Instituto Distrital del Patrimonio Cultural colaboraba para la remodelación de la fachada del templo que está lista para la Fiesta de Reyes Magos y Epifanía de 2019. Entre mediados y finales del año 2019, se volvió a colocar la punta de la cruz restaurada, durante el arreglo de pinturas de colores originales de la fachada principal, tanto del templo parroquial, realizado por el Instituto Distrital de Patrimonio Cultural de Bogotá, como en la reparación de la terraza de la casa cural, realizada por la misma parroquia con sus propios recursos. Actualmente, la nave norte que formaba parte de la primera ermita está con grandes grietas y la Parroquia de Egipto solicita a las autoridades distritales y nacionales para remodelarla.

Actualmente la congregación de San Basilio, Padres Basilianos han llegado a la parroquia bajo una nueva administración. por ello el padre Pedro Miguel Mora Medina CSB en febrero del año presente toma el manejo de la parroquia como nuevo párroco, contando con la ayuda de toda su comunidad basiliana para el desarrollo de los nuevos métodos de acción pastoral, comunitaria y parroquial. Dentro de las actividades parroquiales se vive un sueño majestuoso y es llegar a las autoridades competentes para el mantenimiento del templo en su totalidad tanto dentro como fuera.

Véase también
Historia de Bogotá
Anexo:Monumentos nacionales de Bogotá

Bibliografía
La Candelaria Iglesia de Egipto.
IGLESIA DE EGIPTO - BOGOTÁ- ERMITA DE NUESTRA SEÑORA DEL DESTIERRO Y HUÍDA DE EGIPTO Historia del Templo de la Iglesia.
IGLESIA DE NUESTRA SEÑORA DE EGIPTO Artículo de El Tiempo en 1994.
 La Iglesia de Egipto.
Egipto: de Ermita a Parroquia, de Arrabal a Barrio Reseña histórica por Sitio Bagatela.
Una Iglesia de los pobres para los pobres Artículo de El Catolicismo.
Una ermita de 1651, la joya colonial que Bogotá ignora y podría perder Video de Noticias Caracol.
Novena devotísima a la Santísima Virgen María, Madre de Dios y Señora Nuestra en su destierro a Egypto Ejemplar de la Biblioteca Virtual del Banco de La República
Testimonio de los autos referentes a la ermita de Nuestra Señora de Egypto [Manuscrito] Ejemplar de la Biblioteca Digital Hispánica
Cae la cruz de la fachada de la iglesia del barrio Egipto Artículo de El Tiempo.

Enlaces externos

Arquidiócesis de Bogotá
Iglesias dedicadas a Nuestra Señora
Iglesias de La Candelaria

Iglesia de Nuestra Señora de Egipto


Protujunak  ili antijunak likovna je vrsta koje se u književnosti, filmovima i stripovima često rabi. Dok klasični junak pokazuje uobičajeno superiorne kvalitete, protujunaci su obično inferiorni u odnosu na čitatelja. Dok glavni lik (protagonist) priče poziva na identifikaciju kroz svoj superiorni karakter, um ili moralnu snagu, protujunak ili antijunak kroz svoju slabost budi simpatiju.

U priči koja nema konvencionalne junačke osobine i atribute poput idealizma, hrabrosti i morala. Iako antiheroji ponekad mogu izvoditi radnje koje su moralno ispravne, to ne čine uvijek iz pravih razloga, često djelujući prvenstveno iz vlastitog interesa ili na načine koji prkose konvencionalnim etičkim kodeksima.

Protujunak raskida s mogućnošt eskapizma, u kojem čitatelj može projicirati svoj san na glavnog lika, jednako jak, lijep, hrabar ili pametan kao junak povijesti. Za to su antijunaci obično složeniji, dublji i preciznije crtani likovi, jer se tu mogu prikazati i slabosti figure.

Primjeri u literaturi
Homerov Thersites u klasičnoj grčkoj drami
Don Quijote.

Pojam antijunak prvi je put rabljen 1714., a u drugoj polovici 18. stoljeća rabljen je u djelima kao što je Rameauov nećak.

Huckleberry Finn (1884) nazvan je "prvi protujunak u američkom vrtiću".

Antijunak je postao istaknut u egzistencijalističkim djelima početkom 20. stoljeća kao što je Metamorfoza Franza Kafke ili Albert Camusov L'Étranger (1942).

Protujunak


"Find the River" er en sang af det alternative rockband R.E.M., der blev udgivet som den sidste single fra deres ottende studiealbum Automatic for the People. Det var det tolvte og sidste nummer på denne anmelderroste udgivelse. Sanget nåede ikke ind på Billboard Hot 100 og nåede heller ikke højt op på UK Singles Charts, hvor den toppede som nummer 54 i december 1993. Det var den første R.E.M.-sang der ikke nåede ind i top 40 siden "Get Up" fra 1989.

Om sangens baggrundsvokal har Mike Mills udtalt til Melody Maker: "'Harborcoat' fra Reckoning fik mig, Michael og Bill til at lave helt forskellige ting, og alligevel virker det sammen. Pga. produktionen insisterede vi på Mitch og Don, hvilket jeg ved må have været enormt frustrerende for dem, og det er derfor svært at gennemskue præcis hvad der foregår. VI forsøgte igen på "Find The River." Jeg havde en ide om at Bill og jeg skulle lave nogle harmonier uden at lytte til hiannden. Det er fantastisk fordi mine er angst-drevne emontionelle ting, og Bills er virkelig lavmælte og passive. De er modsatte ender af spektret, men der er der begge tog, og det er det smukke."

Musikvideoen blev indspillet i september 1992 i Malibu, Californien, og den blev instrueret af Jodi Wille. Den viser en afpildet studieoptræden med bandet og kunstneren Henry Hill fra Los Angeles. I An Hour with R.E.M., som blev vist på MTV UK inden bandets optræden i Kölner Dom i 2001 som blev vist på TV, introducerede Mills videoen og forklarede at han valgte den "fordi... jeg har aldrig set den og jeg har absolut ingen ide om, hvad der er i den."

I Warner Bros. promo-video for Automatic for the People ses bandet optræde med sangen live i deres øverum i Clayton Street.

Spor
Alle sange er skrevet af Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills og Michael Stipe.

"Find the River" – 3:49
"Everybody Hurts" (live)* – 5:32
"Orange Crush" (instrumental) – 3:54

Optaget ved MTV Video Music Awards, Universal City, Californien; den 2. september, 1993. Den britiske 7" single indeholder ikke den tredje sang.

Hitlister

Referencer

R.E.M. sange
Sange fra 1993

Find the River


"Posavska grupna nogometna liga" ("Posavska nogometna liga") je bila jedna od četiri grupne lige "Međuopćinskog nogometnog saveza Brčko" i liga šestog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1979./80.
Sudjlovalo je 14 klubova, a prvak je bio "Zadrugar" iz Skugrića Gornjeg.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Međuopćinska liga Brčko 1979./80.
 Posavsko-podmajevička grupna liga 1979./80.

Vanjske poveznice

Izvori

 Iljo Dominković: 85 godina plavih s Jelasa, Domaljevac, 2013.,

Posavska
1979-80
1979-80 Posavska

Posavska grupna nogometna liga 1979./80.


Morrison v. Olson, 487 U.S. 654 (1988), was a Supreme Court of the United States decision that determined the Independent Counsel Act was constitutional. Morrison also set important precedent determining the scope of Congress's ability to encumber the President's authority to remove Officers of the United States from office. In Seila Law LLC v. Consumer Financial Protection Bureau (2020), the Supreme Court distinguished Morrison as a narrow exception applying only to inferior officers.

Over the years, the case has become at least as well known for its lone dissent by Justice Antonin Scalia.

Facts
The case involved subpoenas from two subcommittees of the United States House of Representatives that directed the Environmental Protection Agency (EPA) to produce documents relating to the efforts of the EPA and the Land and Natural Resources Division of the Justice Department to enforce the Superfund law. President Ronald Reagan ordered the Administrator of the EPA to withhold the documents on the grounds that they contained "enforcement sensitive information." This led to an investigation by the House Judiciary Committee that later produced a report suggesting that Theodore Olson, the Assistant Attorney General for the Watergate-era Office of Legal Counsel, had given false and misleading testimony before a House subcommittee during the early parts of the investigation.

The Chairman of the Judiciary Committee forwarded a copy of the report to the Attorney General with a request that he seek the appointment of an independent counsel to investigate the allegations against Olson and two others. Alexia Morrison was named independent counsel and given jurisdiction to investigate whether Olson had violated federal law. Olson moved to quash the subpoenas and sued Morrison in her official capacity.

Olson argued that the Office of the Independent Counsel took executive powers away from the office of the President of the United States and created a hybrid "fourth branch" of government that was ultimately answerable to no one. He argued that the broad powers of an independent counsel could be easily abused or corrupted by partisanship. Morrison in turn argued that her position was necessary in order to prevent abuses by the executive branch, which historically operated in a closed environment.

Holding
The Court held that the independent counsel provision of the Ethics in Government Act did not violate the principle of separation of powers because it did not increase the power of one branch at the expense of another. Instead, even though the President (an executive office) cannot fire Independent Counsel, he still counts as an officer of the Executive branch, i.e. that is, he is not under the control of either the U.S. Congress or the courts.

Justice Scalia's dissent

Opinion
Justice Scalia, the lone dissenter, said that the law should be struck down because (1) criminal prosecution is an exercise of "purely executive power" and (2) the law deprived the president of "exclusive control" of that power.

In his opinion, Scalia predicted how the law might be abused in practice, writing, "I fear the Court has permanently encumbered the Republic with an institution that will do it great harm." His discussion of the separation of powers affected by Morrison v. Olson is famous for its rhetorical comparison to other Supreme Court cases on separation of powers:

Scalia's dissent in Morrison is frequently cited as one of his most memorable and rhetorically powerful opinions, and it is considered by many to be at the top of the list. Over time, Scalia's lone dissent has become far more widely accepted as the correct view and likely helped lead to the 1999 Congressional vote to scuttle the independent counsel statute.

Agreement with the dissent from politicians and commentators
Conservatives like Senator Bob Dole shared similar concerns when Lawrence Walsh announced the re-indictment of former defense secretary Caspar Weinberger on charges related to the Iran–Contra affair four days before the 1992 U.S. presidential election. Critics also sensed partisan politics when Walsh's office leaked a note suggesting President Bush Sr. had lied about his connections to the affair.

Concerns were also raised, in line with Scalia's dissent, when independent counsel Kenneth Starr spent $40 million and more than four years investigating President Clinton's land deals and extramarital affairs. Many believed the investigation was partisan.

Aftermath
Congress let the Independent Counsel Act expire in 1999. Then-Judge Samuel Alito said the decision hit the separation of powers doctrine 'about as hard as heavy-weight champ Mike Tyson usually hits his opponents.'" It seemingly "drove a stake into the heart of" Myers v. United States, the controlling case on presidential removal powers at that time. In 2013, Justice Scalia described Morrison v. Olson as the most wrenching case in which he had participated:

Probably the most wrenching was Morrison v. Olson, which involved the independent counsel. To take away the power to prosecute from the president and give it to somebody who's not under his control is a terrible erosion of presidential power. And it was wrenching not only because it came out wrong—I was the sole dissenter—but because the opinion was written by Rehnquist, who had been head of the Office of Legal Counsel, before me, and who I thought would realize the importance of that power of the president to prosecute. And he not only wrote the opinion; he wrote it in a manner that was more extreme than I think Bill Brennan would have written it. That was wrenching."In April 2006, a court citing Morrison rejected I. Lewis "Scooter" Libby's argument that Special Counsel Patrick J. Fitzgerald lacked the legal authority to bring charges against him. Morrison was distinguished in Seila Law LLC v. Consumer Financial Protection Bureau (2020) as being an exception to the President's generally unencumbered authority to remove officers of the United States at will. The Court held that Morrison's holding was a narrow exception only applying to inferior officers.

See also
 List of United States Supreme Court cases, volume 487
 List of United States Supreme Court cases
 Lists of United States Supreme Court cases by volume
 List of United States Supreme Court cases by the Rehnquist Court

References

Further reading

External links

United States Supreme Court cases
United States Supreme Court cases of the Rehnquist Court
United States separation of powers case law
Appointments Clause case law
United States administrative case law
1988 in the environment
1988 in United States case law
United States Environmental Protection Agency

Morrison v. Olson


Treehouse of Horror XXII, titulado La Casita del Horror XXII en Hispanoamérica y La Casa-Árbol del terror XXII en España, es el tercer episodio de la vigesimotercera temporada de la serie de animación Los Simpson. Se emitió el 6 de noviembre de 2011 en Estados Unidos por FOX.

El episodio parodia las películas 127 horas, Avatar, Le Scaphandre et le Papillon, Spider Man, y a la serie televisiva Dexter.

Sinopsis

Secuencia de apertura

Después de que Bart, Lisa y Maggie fueran a pedir dulces en Halloween, Marge decide cambiarles los dulces por dentífricos y ordena a Homer donarlos al ejército de salvación. Homer se niega a hacerlo y se abalanza sobre la montaña de dulces para comérselos. Sin embargo, falla en su intento y cae en un abismo mientras su brazo queda atorado en una roca. Para mala suerte de Homer, debe comerse los brazos para escapar. Después del tercer intento, Homer logra librarse pero los dulces fueron cambiados por verduras. Bart, Lisa y Maggie tienen los verdaderos dulces.

La apertura es una parodia de la película 127 horas, en la que el protagonista queda atrapado bajo rocas por más de cinco días.

The Diving Bell and the Butterball

En este segmento, una parodia de Le Scaphandre et le Papillon y Spider Man, Homero despierta y tiene una analepsis sobre algo que le sucedió, pero está paralizado. Recuerda que estaba limpiando el garaje, cuando decidió perseguir a una araña para aplastarla. La araña lo muerde y queda paralizado. Más tarde, mientras Marge le está poniendo una chaqueta, Homero dice en su mente este es el amor más puro. Lisa le iba a leer el libro Los hermanos Karamázov y Homero empieza a pensar cómo puede expresarle lo que quiere decir. Entonces empieza a soltar gases. Lisa está impresionada con la habilidad de su padre y le dice el abecedario para que pueda decir lo que siente. Después de que llevan las primeras dos letras, Lisa abre la ventana por el olor.
Lisa logra escribir el texto que Homero dictó querida Marge: aunque mi cuerpo no se mueve mi corazón aún late y mi cerebro aún cerebra, extraño tenerte entre mis brazos más de lo que puede decir mi trasero. Tal vez algún día habrá una cura aunque requiere meses de difícil terapia física la aceptaré. Tú eres la luz que me guía en mis horas más oscuras, para más comunicación necesito más frijoles. Te amo.
Después, Homero es picado por una araña radioactiva y se convierte en Spider-Man, aún estando paralizado. Así, lleva a Marge a pasear y pasan por una casa de retiro del elenco de Spiderman.

Dial D for Diddly

Después de escuchar a quien cree que puede ser Dios, Ned Flanders comienza a asesinar a varias personas en Springfield (Patty y Selma, el Señor Burns y varios más). Al final, Ned descubre que Homer se estaba haciendo pasar por Dios. Homer admite que Dios no existe y se dispone a quemar la Biblia. En ese momento, aparece Dios para estrangular a Homer. Sin embargo, el Diablo aparece ordenándole a su "esclavo" prepararle un café. Cuando Flanders dice "que podría ser peor" aparece su difunta esposa Maude, diciéndole al Diablo "cariño, vuelve a la cama".

In the Na'Vi

Es el futuro y hay una guerra. Krusty el Payaso manda a explotar una sustancia llamada "Hilarrium" en el planeta de los extraterrestres Kang y Kodos "Reigel 7". Los militares mandan a Bart (un soldado en silla de ruedas) y a Milhouse en forma de Avatares. Bart se infiltra en el planeta y deja embarazada a la hija de Kang. Bart ve que el Hilarrium lo produce la Reina. Se desata una pelea entre su "amorcito" y los militares, dirigidos por el Superintendente Chalmers. Al final, los militares son vencidos por los animales del planeta. Kang y Kodos admiten que si les hubiesen pedido la sustancia, se las habrían dado.

Al terminar este episodio, Lisa habla a la audiencia diciendo que Halloween ya terminó y que inicien las compras de Navidad.

Referencias

Enlaces externos

03
22
Episodios de televisión de 2011
Representaciones ficticias del Diablo

Treehouse of Horror XXII


سانت لويس (بالولوفية:Ndar) هي مدينة تقع على الساحل الشمالي الغربي للسنغال، عند مصب نهر السنغال، عدد سكانها حوالي 170.000 نسمة. تأسست عام 1659 عندما استقر الفرنسيون في أفريقيا.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لسانت لويس:

توأمة
لسانت لويس (السنغال) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 ليل
 سانت لويس
 فاس (1981 - )

أعلام

 عبداللاييه با
 إسماعيلا سار
 أميناتا سو فال
 خادم ندياي
 أمارا تراوري

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1659
بلديات السنغال
تأسيسات سنة 1659 في إفريقيا
تأسيسات سنة 1659 في الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية
غرب إفريقيا الفرنسية
مدن السنغال
مواقع التراث العالمي في السنغال
نهر السنغال
إقليم سانت لويس
أماكن مأهولة في إقليم سانت لويس
أماكن ساحلية مأهولة في السنغال
عواصم إقليمية في السنغال

سانت لويس (السنغال)


Focus (titlu scris: FOCUS) este o revistă germană săptămânală de știri.

Note

Legături externe

 Focus Magazin Verlag
 Focus Money
 Focus Schule
 Medialine

Reviste săptămânale
Presă scrisă în germană

Focus (revistă)


كلمة بدالة قد تعني:

أشياء
 بدالة الهاتف
 قناة اصطناعية
 بدال

أماكن
 البدالة (المنصورة)
 البدالة (دسوق)

بدالة (توضيح)


Paola er en by beliggende i den sydøstlige del af Malta. Den er en kommercielt centrum på den sydlige del af øen, kun fem kilometer fra hovedstaden Valletta. Paola har  indbyggere.

Fodboldholdet Hibernians F.C. er hjemhørende i byen.

Se også
 Ħal-Saflieni Hypogeum

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Malta

Paola (Malta)


Le  du Parti populaire () est un congrès du Parti populaire (PP) espagnol, organisé du  au  à Valence, afin d'élire le comité exécutif et d'adopter les motions politiques et les nouveaux statuts.

Mariano Rajoy, président du PP depuis  est largement réélu en obtenant le plus faible résultat depuis . Il forme ensuite un comité exécutif dont sont exclus les soutiens et proches de ses opposants.

Contexte

Comité d'organisation

Candidat à la présidence

Le , la présidente du bureau du congrès Rita Barberá annonce que seul Mariano Rajoy a présenté une liste pour le comité exécutif et pour le comité directeur, et le proclame ainsi unique candidat à la présidence. Le député Juan Costa avait publiquement renoncé deux semaines plus tôt à se porter candidat, en dépit des sollicitations de plusieurs dirigeants critiques de Mariano Rajoy.

Déroulement

Résultats
Le , Mariano Rajoy est réélu président du PP : sa liste pour le comité exécutif national reçoit le soutien de 84,24 % des délégués ayant pris part au vote, tandis que celle pour le comité directeur national obtient 83,97 %. Ce résultat, inférieur de près de quatorze points de pourcentage à celui de , est marqué par un nombre record de votes blancs et constitue le résultat le plus faible depuis le congrès de refondation du parti, en .

Élection du comité exécutif national

Élection du comité directeur national

Composition du comité exécutif
À la suite de sa victoire, Rajoy annonce le nom des membres qu'il a choisi pour entrer dans la direction nationale du parti. Les six membres sortants ayant ouvertement critiqué la ligne politique du président réélu sont écartés de la nouvelle équipe de direction.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Élections générales espagnoles de 2008
 Congrès

Lien externe

16

XVIe congrès du Parti populaire


Zaglav je hrid u hrvatskom dijelu Jadranskog mora, kod otoka Cresa.
Na Zaglavu je veliki samostojeći svjetionik iz doba Austro-Ugarske, sagrađen 1876. godine.

Površine je 3.014 m², obalne crte 223 metra i visine 7 metara.

U Državnom programu zaštite i korištenja malih, povremeno nastanjenih i nenastanjenih otoka i okolnog mora Ministarstva regionalnoga razvoja i fondova Europske unije, spominje se kao "hrid".

Izvori

Vanjske poveznice

Kvarnerski otoci

Zaglav (hrid)


Honorije III. od Monaka, rodnim imenom Honoré Camille Léonor Matignon-Grimaldi (Pariz, Francuska, 10. studenog 1720. - Pariz, Francuska, 21. ožujka 1795.), monegaški knez od 1731. do 1793. godine. Sin je monegaške kneginje Lujze Hipolite, kćeri monegaškog kneza Antonija I. od Monaka i francuskog plemića, grofa Jacquesa Goyona de Matignona te drugi monegaški vladar iz dinastije Matignon-Grimaldi.

Životopis

Honorije III. je bio po majčinom porijeklu potomak monegaške dinastije Grimaldi, a po očevom porijeklu potomak drevne normanske obitelji. Poslije majčine smrti 1731. godine, prijestolje je preuzeo njegov otac Jakov I. od Monaka, ali je zbog loše vladavine bio prisiljen napustiti Monako već u svibnju 1732. godine, da bi sljedeće godine i formalno abdicirao u korist svoga sina Honorija koji je tada bio maloljetnik u dobi od trinaest godina.

Budući da je maloljetni Honorije III. ostao u Parizu s ocem Jakovom, Monakom je u njegovo ime vladao Antonio Grimaldi, nezakoniti sin bivšeg monegaškog kneza Antonija I., kao regent (1732.-1784.). U međuvremenu je Honorije odrastao, ali nije želio aktivno preuzeti vladavinu nad Monakom te je umjesto toga sudjelovao u Ratu za austrijsku baštinu (1740.-1748.) za kojeg je stekao naslov maršala Francuske. Premda je sudjelovao u ratu, njegova je kneževina bila neutralna te je primala i francuske i engleske brodove. Unatoč tome, hrvatski vojnici u službi Austrije opljačkali su i poharali zaleđe Kneževine Monako, ali su svi napadači bili odbačeni do 1748. godine.

Nakon izbijanja Francuske revolucije 1789. godine, knez Honorije III. uputio se u francusku kako bi od revolucionarnog režima zaštitio svoje francuske naslove i posjede. Pravdao se pred Narodnom skupštinom da nisu svi njegovi posjedi dodijeljeni kao poklon od strane francuskog kralja, već da su neki zasluženi kao nagrada za vjerno služenje Francuskoj. Skupština mu je ipak oduzela posjede, ali su mu odlučili dati mirovinu kao znak kompenzacije za izgubljena imanja. Međutim, uskoro je Danton došao na vlast i proglasio republiku u Francuskoj te je Honorije uspio dobiti samo francusko priznanje monegaške neutralnosti. U nastavku događanja, Francuska se nije držala ni tog obećanja pa je krajem 1792. godine odlučila zaposjesti Monako, što je ostvareno početkom 1793. godine. Honorije III. je bio prisiljen odreći se prijestolja, monegaška monarhija je ukinuta, a Monako je pripojen Francuskoj i bio preimenovan u tvrđavu Herkul. Honorije je bio uhićen i zatvoren u rujnu 1793. godine, a pušten je iz zatvora godinu dana kasnije narušena zdravlja, zbog čega je uskoro umro.

Obitelj

Godine 1751. oženio je Mariju Katarinu Brignole (1737. - 1813.) iz ugledne francuske velikaške obitelji s kojom je imao dvojicu sinova:

 Honorije IV. (1758. – 1819.)
 Josip Grimaldi (1763. - 1816.)

Bilješke

Vanjske poveznice

 Honorije III. - en.gouv.mc
 Knez Honorije III.: Jedna od najduljih vladavina u europskoj povijesti

Grimaldi
Monegaški monarsi

Honorije III. od Monaka


Mariana Caluschi () a fost un psiholog român, profesor universitar doctor la Universitatea "Petre Andrei" din Iași, decan al Facultății de Psihologie din anul 2000. A fost profesor asociat la Facultatea de Psihologie și Științe ale Educației și la Facultatea de Filosofie și Științe Social-Politice din cadrul Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași, precum și cercetător științific în cadrul Academiei Române, Filiala Iași. Este cunoscută ca unul dintre cei mai buni practicieni în domeniul psihologiei creativității.

CUPRINS

BIOGRAFIE

Activitate didactică
Mariana Caluschi și-a început cariera profesională în anul 1969 ca psiholog școlar și consilier de orientare școlară și profesională la Liceul nr. 4 din Brașov, unde a activat până în anul 1973. În perioada 1986 – 1989 a devenit lector asociat la Facultatea de Istorie - Filosofie, Catedra de Psihologie -Pedagogie, Universitatea "Alexandru Ioan Cuza" din Iași, activitate pe care o continuă și în perioadele de reorganizare a facultății. Astfel, în perioada 1990 – 2000 este lector asociat al Facultății de Psihologie și Științe ale Educației. Din anul 1997 începe o colaborare intensă cu Facultatea de Psihologie și Asistență Socială a Universității "Petre Andrei" Iași. Din anul 2000, preia conducerea acestei facultăți, în calitate de decan. Este un moment important pentru Universitatea "Petre Andrei" din Iași care înregistrează din acest moment o creștere semnificativă a calității actului didactic și a ofertei educaționale în domeniul psihologiei și științelor educației.

Activitatea de cercetare
În perioada 1973 – 1989 Mariana Caluschi desfășoară o activitate intensă de cercetare în domeniul psihologiei la Centrul de Știinte Sociale al Academiei de Știinte Sociale și Politice- Filiala Iasi. Din 1975, Centrul a fost integrat Universității "Alexandru Ioan Cuza" Iasi. Din anul 1990 și până în 2000, Mariana Caluschi activează ca cercetător științific și șef al secției de Psihologie la Institutul de Știinte Socio-Umane, al Academiei Române - Filiala Iași.  O perioadă importantă în cariera profesională a Marianei Caluschi (1991-1996) o reprezintă activitatea de cercetare desfășurată în cadrul Institutului Național de Inventică Iași, unde a condus un colectiv de cercetare interdisciplinară – Psiho-pedagogia creației tehnice.

Dacă ar fi să dezvăluim o serie de elemente de background ale cercetării întreprinse de Mariana Caluschi ar trebui să amintim, pe scurt, cum a evoluat activitatea de cercetare a autoarei în domeniul creativității. Astfel, după o colaborare susținută cu cercetători ai Institutului de Științe Socio-Umane, Filiala Iași a Academiei Române (în prezent denumirea s-a schimbat în Institutul de Cercetări Economice și Sociale "Gh. Zane"), Mariana Caluschi publică o serie de articole pe tema creativității și elaborează în colaborare cu cercet. șt. pr. I, dr. Ana Stoica Constantin un Ghid practic de evaluare a creativității (2 volume, Universitatea "Alexandru Ioan Cuza" Iasi, 1989). În primăvara anului 1990, autoarea este solicitată de Televiziunea Română pentru a realiza în cadrul programului Teleșcoală, un curs de creativitate aplicativ. Astfel, s-a constituit un ciclu de emisiuni difuzate săptămânal. Acesta a fost un pas important în elaborarea programelor pentru grupurile creative de formare. Acest prim grup a fost alcătuit din elevi ai Liceului "Emil Racoviță" din Iași și s-a autointitulat Empatia. Următorii ani au fost tot mai fructuoși, autoarea organizând grupuri creative cu profesori, studenți, ingineri, pensionari. Colaborarea cu Institutul Național de Inventică îi conferă un spațiu larg de cercetare și de colaborare interdisciplinară. În cadrul acestui institut, elaborează împreună cu un colectiv de cercetători lucrarea Inventica și școala (în colaborare cu Ana Gugiuman, Rodica Luca, Dumitru Purțuc, Dorel Șulea, Editura BIT, 1994). Această lucrare descrie un program de predare a inventicii în școală și arată impactul acestui curs asupra elevilor din cadrul Colegiului Tehnologic "Dumitru Mangeron" din Iași.

În această perioadă mentorizarea grupului creativ Mirabilis, format din studenți de la facultățile de psihologie, pedagogie și psihopedagogie, Universitatea "Alexandru Ioan Cuza", s-a dovedit a fi de bun augur. Alături de antrenor, acest grup a contribuit la realizarea unei adevărate rețele de grupuri creative. Replicarea experimentului s-a realizat în mai multe orașe din țară (Iași, Timișoara, Pașcani, Bistrița, București), dar și la o serie de universități și școli din Republica Moldova (Chișinău, Bălți, Orhei, Cahul). Astfel, între anii 1993-1997, grupul devine școală de educație și psihoterapie prin creativitate, având substanțiale intervenții la numeroase conferințe și simpozioane naționale și internaționale. Așa cum reiese din bibliografiile realizate de membrii (pe atunci studenți, în prezent profesioniști în științele socio-umane) grupului creativ Mirabilis, aceștia au trăit o experiență care i-a îmbogățit emotional, cognitiv și spiritual. Dacă ne referim la o lucrare a reputatului psiholog ieșean Vasile Pavelcu, "metamorfozele lumii interioare" le-au simțit toți cei care au participat la reuniunile grupului creativ de formare. Aparent impersonalii subiecți s1, s2, s3… din graficele și tabelele cercetării, sunt personaje vii care nu pot uita că efectul Mirabilis există și oricând poate fi reactivat. Prin aceste cercetări se continuă o tradiție românească începută în deceniul patru al secolului XX, cu privire la diferite abordări ale creativității: cercetări despre individul superior dotat (Alexandru Roșca), în domeniul creativității artistice (Liviu Rusu), al filosofiei creației (Lucian Blaga) sau al creativității tehnice (Ștefan Odobleja). În ani '60 ai aceluiași secol se dezvoltă o serie de cercetări sistematice în domeniul creativității (Alexandru Roșca), mai târziu în deceniile șapte, opt și nouă se afirmă cercetări ale creativității individuale și de grup (Mihaela Roco), cercetări referitoare la creativitatea elevilor (Mihai Bejat, Grigore Nicola, Aurora Perju Liiceanu, Ana Stoica), dar și cercetări în domeniul creativității tehnice (Vitalie Belousov, Mihaela Roco). După 1989, au fost realizate o serie de lucrări remarcabile care au contribuit la dezvoltarea școlii românești de creativitate. Parte dintre acestea au devenit bibliografie importantă la lucrările de specialitate: Vitalie Belousov, Manualul inventatorului, Editura tehnică, București, 1990; Inventica, Editura "Gh. Asachi", Iași, 1992; Anca Munteanu, Introducere în creatologie, Editura Augusta, Timișoara, 1994; Ion Moraru, Știința și filosofia creației, Editura Didactică și Pedagogică, R.A., București, 1995; Mihaela Roco, Creativitatea și inteligența emoțională, Editura Polirom, Iași, 2001.

OPERA
Prof. univ. dr. Mariana Caluschi, unul dintre cei mai cunoscuți psihologi și inventologi români, și-a dedicate cariera formării studenților prin cursurile susținute la diferite universități din țară și Republica Moldova și prin programe alternative de educație. A inițiat și dezvoltat colective de cercetare axate pe descoperirea de noi metode psihopedagogice, bazate pe stimularea creativității, teza sa de doctorat intitulându-se "Grupul creativ și impactul asupra personalității participanților".

Activitatea de inventolog i-a fost recunoscută atât la nivel național, cât și internațional, prin numeroase premii, ca medalia de Aur "Henry Coandă", diploma "Inventica 2002", diploma de Excelență în cadrul proiectului CEEX (Program Cercetare de Excelență) sau medalia de aur Inventica 2009 pentru programul  "Dezvoltare personală prin creativitate".

Grupul creativ de formare
Lucrările Grupul mic și creativitatea (Editura Cantes, Iași, 201) și Grupul creativ de formare. Experimente. Programe. Proiecte (Editura Cantes, Iași, 201), reflectă o parte din preocupările importante ale Marianei Caluschi cu privire la orientarea practică în mentorizarea unor grupuri creative. Depășind unele aprecieri locale potrivit cărora, în ceea ce privește grupul mic, nu au mai rămas prea multe de spus, Mariana Caluschi reușește să aducă în atenție noi valențe ale grupului cereativ. Pentru a fundamenta demersul științific de evoluție a grupului mic spre modelul de grup creativ de formare sunt evidențiate în cele două lucrări o serie de aspect teoretico-practice care denotă o amplă documentare. Sunt prezentate o serie de direcții și obiective în cercetarea grupului, metode de studiere a grupurilor, este analizată motivația și empatia (ca vectori ai personalității creative). Alături de metodele tradiționale de stimulare a creativității (brainstormingul, sinectica, Philips 6-6, metoda 6-3-5, metoda Panel etc.), autoarea aduce în atenție două metode originale și complexe: Confruntarea metaforică (utilizată pentru analiza calității soluțiilor generate în urma unor ședințe de generare de idei) și Maratonul creativ (metodologie complexă de rezolvare creatoare a problemelor și implicit de formare și psihoterapie prin creativitate). Mariana Caluschi propune și o analiză a tipologiei grupurilor destinate modificării comportamentului uman: grupul de sensibilizare și grupul de formare, grupul de întâlnire și grupul maraton, grupul mic cu rol terapeutic, precum și alte grupuri psihosociale destinate specialiștilor: grupul Balint, grupul "Think-Tank", grupuri de loisir, grupul creator, grupul C.P.S. (Creative Problem Solving), grupul creativ adaptat. Descrierea și analiza grupului creativ este realizată nu numai din perspectivă teoretică, dar și din perspectivă practică, autoarea propunând numeroase sugestii pentru dezvoltarea unui posibil demers experimental. Autoarea definește noul concept – grup creativ de formare, ca reprezentând un grup mic format din 6-12 persoane care are ca scop stimularea, dezinhibarea, creșterea și manifestrea potențialului creativ prin însușirea metodologiei creativității. Acesta este un grup mic de creștere și evoluție umană în care formarea se face prin creativitate. Specific acestui tip de grup creativ este faptul că 80% din timp este consacrat antrenamentelor în tehnicile de creativitate și maximum 20% din timp este alocat îmbogățirii fondului informațional interdisciplinar. Acesta este unul dintre criteriile care deosebește grupul creativ de formare de grupul creativ descris de Mihaela Roco – un curs în care se pune accentul mai ales pe asimilarea unor cunoștințe de creativitate. Principalele obiective ale grupului creativ de formare se referă la stimularea, dezvoltarea și manifestarea potențialului creativ al participanților, la cultivarea motivației pentru creație în general și stimularea motivației pentru realizarea de sine prin creație, în special. Sunt vizate stimularea și dezvoltarea capacității empatice, însușirea de către membrii grupului a tehnicilor și metodelor de creativitate, formarea capacității de transfer a acestora în domenii variate.

Lucrarea "Grupul creativ de formare" se adresează educatorilor, profesorilor, inginerilor, cercetătorilor în domeniul științelor socio-umane. Mariana Caluschi propune un model inovativ de cercetare a grupului creativ. Cercetarea experimentală vizează impactul activității în grupul creativ asupra personalității participanților și delimitarea efectului Mirabilis, specific grupului creativ propus de Mariana Caluschi. Analiza rezultatelor obținute în urma a două montaje experimentale  (studenți și ingineri) a relevant că activitatea în grupul creativ produce schimbări semnificative la nivelul motivației, empatiei și creativității. Aceste schimbări se referă la creșterea motivației intrinseci pentru realizarea de sine, dezvoltarea componentei afective și predictive a capacității empatice și a componentei intelectuale a creativității. La acestea se mai adaugă trezirea motivației de actualizare de sine și dezvoltarea atitudinii creative, aspect care conturează ceea ce autoarea a denumit sugestiv efectul Mirabilis. De altfel, Mirabilis este denumirea grupului experimental de cercetare format din studenți ai Universității "Alexandru Ioan Cuza" Iași, grup care a dezvoltat programe creative în diferite orașe ale țării și în Republica Moldova. Activitatea acestora a fost urmărită ulterior pentru confirmarea efectelor pozitive ale grupului creativ. Deosebit de utile pentru cei interesați de acest domeniu fascinant al psihologiei creativității sunt programele prezentate în acest volum: "Program pentru însușirea artei de a se pune în valoare", "Program de antrenament al competențelor sociale", "Program de antrenament pentru rezolvarea conflictelor prin creativitate"

Modelul Brâncușian în predarea unor discipline de psihologie
Pe această dimensiune, a alegerii unui model pentru predarea unor discipline psihologice și realizarea obiectivelor cognitive și formative, Mariana Caluschi a propus un model explicativ pentru predarea istoriei psihologiei, psihologiei sociale, psihologiei personalității, psihologiei vârstelor etc. Deoarece istoria constituirii, afirmării și devenirii unei discipline științifice este un complex proces creativ, modelul propus a orientat investigația spre aria modelelor explicative ale creativității.

Întreaga creație a sculptorului Constantin Brâncuși pune în lumină o gândire creativă emergentă, generatoare de produse de maximă originalitate. Între acestea, Coloana fără sfârșit (Coloana Infinitului, Coloana Cerului sau Coloana Pomenirii Eroilor Gorjeni) exprimă concepția autorului despre om, relații dintre generații, existență, univers, creație, demers creator și, nu în ultimă instanță, un model al gândirii creatorului. Astfel, înaintea Școlii de la Buffalo care a elaborat un model pentru rezolvarea creatoare de probleme, Constantin Brâncuși oferă un model complex de formă romboidală octoedrică, al cărui prim element e tăiat la jumătate și crește parcă din pământ, iar elementul din vârf este tot o jumătate care se deschide către cer lăsând impresia că s-ar putea continua la infinit. Propunând și utilizând conceptul de gândire brâncușiană, Mariana Caluschi face referire la gândirea creatoare, constructivă, emergentă, generatoare de nou, ce unifică forțele telurice cu cele cosmice. Mariana Caluschi a considerat modelul Coloanei Infinitului un model explicativ pentru procesul creator pe care l-a denumit Model Brâncușian. Fiecare știință în devenirea sa este o coloană infinită ce sprijină cerul progresului umanității, iar fiecare om este un element al coloanei umanității.

Coloana constituirii, afirmării și devenrii psihologiei științifice este imaginea abstractă a evoluției psihologiei explicite din psihologia implicită, o fațetă a unui model generativ ce redă procesul constituirii psihologiei științifice ca proces creativ emergent. În predarea psihologiei după modelul Brâncușian, în afara normelor de didactică specifice elaborării și susținerii prelegerilor, Mariana Caluschi a propus următoarele principii:

 delimitarea provocărilor – problemă ce a condus la apariția unor curente și forțe în psihologie;
 reliefarea contribuțiilor și limitelor curentelor sau creațiilor individuale ale psihologilor;
 evidențierea calităților gândirii creative, a fondatorilor de teorii, curente și școli, a sensibilității acestora la problemele de natură psihologică, a flexibilității în abordarea problemelor, a originalității manifestate în construirea și elaborarea metodelor de abordare și interpretare a problemelor sau în arhitectonica construcției teoretice;
 surprinderea fazelor de divergență în afirmarea curentelor psihologice, teoriilor etc. și a momentelor de convergență, evaluare a limitelor și problemelor – provocări generatoare de noi direcții în dezvoltarea științei psihologice;
 conturarea unei genograme a apariției, afirmării și diseminării marilor teorii, școli și curente, cu evidențierea contributorilor ce au perfecționat acele construcții teoretico-practice dând naștere la noi școli și curente (neofreudism, neogestaltism, neobehaviorism);
 sublinierea contribuțiilor cu valoare de creativitate emergentă cum au fost contribuția lui W. Wundt, contribuția lui Sigmund Freud, sau J. Piaget etc.;

Corelat cu aceste principii, se evidențiază stilul creativ, strategia sau metoda de creativitate preferată de psihologi, mai ales în cazul autorilor de clasificări și tipologii (de exemplu, matricea de generare a tipurilor psihologice la C.G. Jung). Acest model de predare reliefează caracteristicile efortului creator al autorului și, unde sunt date, impactul operei, a produsului creativ, asupra personalității creatorului. În acest mod, Mariana Caluschi oferă studenților un model creativ, generator de înțelegere a științei psihologiei și un principiu de formare și autoformare ca viitori psihologi practicieni. Coloana fără sfârșit a științei psihologiei reamintește celor de azi, marii psihologi ai vremurilor trecute că prin coloana personalității și operei lor sprijină (ca și Coloana Infinitului) cerul… psihologiei contemporane. Model explicativ al existenței și creației, Coloana fără sfârșit a psihologiei sprijină cerul evoluției și progresului științei amintindu-ne că suntem datori cu recunoștință față de înaintași.

Psihologul de familie
Mariana Caluschi a conceput și dezvoltat modelul psihologului de familie, l-a văzut în acțiune, l-a creat prin cursurile sale, l-a promovat cu perseverență și curaj prin Asociația Națională a Psihologilor de Familie din România încă din 2007.

LUCRĂRI PUBLICATE

 Andrei Cosmovici și Mariana Caluschi, Adolescentul si timpul sau liber, Editura Junimea, Iasi, 1985.
 Ana Stoica și Mariana Caluschi, Ghid practic de evaluare a creativitatii,  Iasi, 1989, Editura Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iasi
 Mariana Caluschi, Ana Gugiuman, Rodica Luca, D. Purtuc și Dorel Sulea, Inventica și școala, Editura BIT, Iasi, 1994.
 Larisa Stog și Mariana Caluschi (coordonatori), Studii si cercetari din domeniul știintelor psihopedagogice, Editura Universității "Alecu Russo", Bălți, 1996,
 Larisa Stog și Mariana Caluschi (coordonatori) Domenii vitale pentru manifestarea competențelor psihosociale manageriale, Editura Universității "Alecu Russo", Bălți, 2000.
 Mariana Caluschi, Grupul mic si creativitatea, Editura Cantes, Iasi, 2001
 Mariana Caluschi, Grupul creativ de formare: experimente programe, proiecte. Editura Cantes, Iasi, 2001
 Mariana Caluschi, Probleme de psihologie social (note de curs) Editura Cantes, Iasi, 2001
 Caluschi, Mariana. (2002). Modelul Brâncușian în predarea psihologiei. În vol. X (pp. 34-46), Academia Română, filiala Cluj-Napoca,  Institutul de Istorie "George Bariț", Departamentul de Cercetări Socio-Umane. Cluj Napoca: Editura Argonaut.
 Mariana Caluschi, Oana Gavril, Liviu Măgurianu,  Managerul inventator – o nouă profesie? Editura Performantica, Iași, 2003 (lucrare distinsă cu Premiul Academiei Române "Constantin Rădulescu Motru")
 Caluschi, Mariana, Gavril-Jitaru, Oana, Șerban, Mihaela, Nechifor, Constantin și Urmă, Daniel, Comportamentul consumatorului de la tradiții la integrare europeană, Editura Performantica, Iași, 2007
 Caluschi, Mariana (coordonator). Psihologul de familie – necesitate în spațiul românesc contemporan. Editura Performantica, 2008

ACTIVITATE IN SOCIETĂȚI ȘTIINTIFICE ȘI CONSILII ȘTIINȚIFICE
- membru în Asociația Psihologilor din România

- membru în Asociația Oamenilor de Știință din România

- membru în Asociația Psihologilor din Banat

- membru fondator al Asociației Culturale Astra Despărțământul Mihail Kogălniceanu, Iași

- 1975 - 1989: membru al Consiliului știintific al Centrului de Științe Sociale Iași

- 1991 - 1996: membru al Consiliului științific al Institutului Național de Inventică

- 1990 - 2000 membru in Consiliul științific al Institutului de Științe Socio-Umane, Iași

ORGANIZARE DE LABORATOARE ȘTIINȚIFICE
1969 - 1973: organizarea și susținerea activității Laboratorului de Orientare școlară și profesională în Liceul nr. 4 din Brașov;

1995 - 1996: pregătirea, organizarea si susținerea teoretico-metodologica a deschiderii și funcționării primei școli de inventică la Colegiul Politehnic din orașul Bălți, Republica Moldova, în colaborare cu grupul de investigatie psihologică "Psihodiagnostic" condus de conf.dr. Larisa Stog de la Universitatea de Stat "Alecu Russo" din Bălti, Republica Moldova și Colegiul Politehnic din orașul Bălți;

1999 - 2001: colaborator la proiectarea , organizarea și sustinerea activității Laboratorului de Psihologie Managerială aplicată al Universității de Stat "Alecu Russo", din Bălți, Republica Moldova.

Legături externe
http://www.upa.ro/in-memoriam-profesor-universitar-doctor-mariana-caluschi/

http://www.upa.ro/simpozionul-national-kreatikon-in-memoriam-prof-univ-dr-mariana-caluschi/

http://stiri.botosani.ro/stiri/educatie/memoria-zilei-maria-caluschi-cea-care-a-initiat-conceptul-de-quotpsiholog-de-familiequot-ar-fi-implinit-astazi-71-de-ani.html

http://psihologie.ulim.md/events/events/mariana-caluschi-nume-%C3%AEnscris-pe-coloana-f%C4%83r%C4%83-sf%C3%A2r%C8%99it-a-psihologiei-rom%C3%A2ne%C8%99ti-va-r%C4%83m%C3%A2ne-mereu-%C3%AEn-inimile-noastre

http://www.arpt.ro/MC.html

https://www.7est.ro/2014/06/senatul-upa-a-acordat-doua-titluri-de-honoris-causa-si-unul-de-profesor-emeritus/

https://www.bzi.ro/academia-romana-premiaza-profesorii-de-la-universitatea-petre-andrei-din-iasi-66294

Nașteri în 1946
Decese în 2016
Cercetători români
Profesori ai Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași - Psihologie și pedagogie
Profesori universitari români

Mariana Caluschi


Barbara Borys-Damięcka (1937-2023), une metteuse en scène polonaise de théâtre et de télévision, ainsi qu'une sénatrice ;
 Irena Górska-Damięcka (1910-2008), une actrice, metteur en scène et directrice de théâtre polonaise.

Damięcka


Testosteron, erkeklerdeki birincil seks hormonu ve anabolik steroiddir. İnsanlarda testosteron, testisler ve prostat gibi erkek üreme dokularının gelişiminde, ayrıca kas ve kemik kütlesinin artması ve vücut kıllarının büyümesi gibi ikincil cinsiyet özelliklerini teşvik etmede önemli bir rol oynar. Ek olarak, her iki cinsiyette de testosteron; ruh hali, davranış ve osteoporozun önlenmesi de dahil olmak üzere sağlık ve esenlik durumu ile ilgilidir. Erkeklerde testosteron seviyelerinin yetersiz olması, kemik kırıkları ve kemik kaybı gibi problemlere yol açabilir.

Testosteron, sırasıyla üç ve on yedi numaralı karbonlarında bir keton ve bir hidroksil grubu içeren, androstan sınıfı bir steroiddir. Biyosentezi kolesterolden hareketle birkaç adımda gerçekleşir ve karaciğerde inaktif metabolitlerine dönüşür. Etkisini androjen reseptörlerine bağlanarak ve onları aktive ederek gösterir. İnsanlarda ve diğer omurgalı canlıların çoğunda, testosteron esas olarak erkeklerin testisleri ve daha az ölçüde dişilerin yumurtalıkları tarafından salgılanır. Ortalama olarak, yetişkin erkeklerdeki testosteron seviyeleri, yetişkin kadınlarınkine göre yedi ila sekiz kat daha fazladır. Erkeklerde testosteron metabolizması daha belirgin olduğu için günlük testosteron üretimi yaklaşık 20 kat daha fazladır. Ayrıca kadınlar bu hormona erkeklerden daha duyarlıdır.

Testosteron, doğal bir hormon olmasının yanı sıra, erkeklerde hipogonadizm ve kadınlarda meme kanseri tedavisinde ilaç olarak kullanılmaktadır. Erkekler yaşlandıkça testosteron seviyeleri azaldığından, bazen yaşlı erkeklerde bu eksikliği gidermek için kullanılabilir. Ayrıca, örneğin sporcularda, bünyeyi ve performansı iyileştirmek için yasadışı olarak kullanılır. Dünya Anti-Doping Ajansı, testosteronu "her zaman yasaklı" S1 Anabolik ajan maddesi olarak listelemektedir.

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlar

Alken türevleri
Nöroendokrinoloji
İnsan hormonları
Seks hormonları
Östrojenler

Testosteron


La escuela sevillana de baile es un estilo de baile, es decir, un conjunto de rasgos, y características que definen una forma de bailar con una personalidad propia. Estas maneras imprimen al baile un aire de familia, pero ni excluyen ni ahogan la individualidad de cada bailaor/a, pues el flamenco es un arte de individualidades y protagonistas.

Artistas destacados

Entre las artistas hay que destacar a Pastora Imperio que puso los cimientos de la Escuela Sevillana, o a Matilde Coral a quien hay que reconocerle el mérito y el honor de haber transmitido, codificado y difundido la Escuela Sevillana en su academia, enclavada en el barrio de Triana. Muchas de sus discípulas han llegado a ser bailaoras con un lugar de privilegio en el baile flamenco: Milagros Mengíbar, Merche Esmeralda, La Debla, Pepa Montes, Ana María Bueno, Loly Flores, Ana Moya e Isabel Bayón, entre otras. En el baile de hombre han dejado su huella imborrable artistas como Manuel Corrales González, apodado "El Mimbre" (Triana, 1948) brillante por su distinción y barroquismo en el baile, y el extremeño Enrique Jiménez Mendoza, más conocido por "Enrique el Cojo", otro de los grandes maestros de esta Escuela, asentado en Sevilla. De su academia han salido bailaores/as de fama como Susana, Manuela Vargas, Lucero Tena, Juan Morilla, María Rosa, Merche Esmeralda, Cristina Hoyos, Teo Santelmo, La Contrahecha, Carmen Montiel, Carmen Ledesma, Currillo de Bormujos, Yoko Komatsubara y la popular Marisol, entre otros.

Pero la Escuela de Sevilla no es solo de profesionales, es una forma de bailar que se respiraba y se respira en cualquier reunión jubilosa, ya sea en un corral de vecindad, en una caseta de feria, o en los momentos de fiesta de una romería.

Características
En la Escuela Sevillana el aprendizaje del estilo de «baile de mujer» ha de lograr el dominio de una estética en la que impera la plasticidad. Sus movimientos han de trasmitir una determinada noción de feminidad sevillana, entendiendo como tal la consecución de un baile depurado, estilizado, delicado, en el que destaque la «gracia» en los movimientos del cuerpo, especialmente perceptible en la forma del braceo y el juego de manos y dedos. Esta manera de ejecutar el «baile de mujer» ha de resultar unas veces seductor y coqueto, otras apasionado, y siempre airoso, encantador, y elegante.

El canon estético del «baile de mujer» por la escuela sevillana exige una serie de actitudes que evidencien el «señorío», la «sabiduría», el «conocimiento», la «apostura» y el narcisismo. Porque, como muy bien dicen los flamencos, «para bailar bien hay que gustarse».

El baile de hombre por la escuela sevillana también sobresale por la «apostura» y la elegancia. Hay plasticidad y donaire en la posición del cuerpo y en la ejecución de los pasos.

Tanto en el baile de mujer, como en el de hombre, el baile sevillano se caracteriza por el respeto que siente y transmite por el cante, pues el/la bailaor/a «escucha» y baila el cante, o sea «se deja llevar por el cante y la guitarra» como mantiene Ángeles Gabaldón. O, como afirma Ana María Bueno, «siempre ha habido un gran amor por el cante y un gran conocimiento de los distintos estilos (a casi todas nos gusta cantar y lo hemos hecho en alguna ocasión), por eso siempre hemos podido alargar o acortar un tercio según nos sintamos, hemos encontrado ese momento en el escenario en el que una se puede parar a escuchar, se mece y, sin moverse, lo está haciendo todo».

Rasgos básicos
Sus rasgos básicos son:
 Composición de la figura: cabeza erguida, hombros alineados, espalda derecha.
 Colocación básica de los pies en tercera posición como base.
 Braceo armonioso y, como mantiene Matilde Coral, los «brazos redondos», «si es por alegrías, hacia fuera; si es por soleares o seguiriyas, hacia dentro, con la cabeza al lado del corazón».
 Manos gráciles y «floreando».
 Movimientos de hombros y caderas.
 Rostro expresivo.
 Zapateado musical.
 Uso de elementos externos: bata de cola, mantón, palillos y sombrero. Como explica Merche Esmeralda «el mantón y la bata de cola no deben utilizarse como una dificultad que hay que afrontar para mostrar, como en el circo, lo que una es capaz de hacer sino que tiene que ser un adorno del baile». O como afirma Matilde Coral, «desprecia con el pie la cola de tu bata. Sin miedo. Porque la cola de la bata solo se les enreda a las que no saben».
 Los pasos y movimientos deben hacerse con naturalidad, elegancia y plasticidad.

Estos rasgos, aprendidos durante generaciones mediante transmisión oral, han quedado fijados entre otros documentos en el Código (inédito) de la Escuela Sevillana de Flamenco, redactado por Matilde Coral y Manuel Barrios. En resumen, según este mismo Código, «el Baile Flamenco para ser como Dios manda es un coloquio a cuatro: La Musa, el Ángel, el Duende y la Bailaora».

Véase también
 Danzas rituales onubenses
 Verdiales
 Escuela bolera

Referencias

Danzas españolas
Cultura de Sevilla
Folclore de Andalucía
Bienes de interés cultural de la provincia de Sevilla
Actividades de interés etnológico de España

Escuela sevillana de baile


L'élection législative de 1962 à Wallis-et-Futuna se déroule le 25 mars 1962. C'est la première élection législative de ce nouveau territoire d'outre-mer, après la fin du protectorat de Wallis-et-Futuna entérinée par le référendum de 1959 et le statut du 28 juillet 1961. Hervé Loste remporte l'élection face à Victor-Emmanuel Brial et devient le premier député de Wallis-et-Futuna. À la suite de la dissolution de l'Assemblée nationale le 9 octobre 1962, une nouvelle élection législative a lieu en novembre de la même année.

Élus

Positionnement des partis
Trois candidats se présentent : Hervé Loste (commerçant, directeur des établissements Ballande à Nouméa et Wallis-et-Futuna), Victor-Emmanuel Brial (commerçant, directeur de la maison Lavoix à Wallis et fils de Julien Brial) et Soane Tiki, aussi connu sous le nom de Soane Ka'ulufonua.

Résultats

Analyse

Par circonscription

 Député sortant : aucun
 Député élu : Hervé Loste (IPAS)

Articles connexes

 Circonscription de Wallis-et-Futuna
 Liste des députés de Wallis-et-Futuna
 Élections législatives françaises de 1962 (qui ont lieu en novembre)

Notes et références

Élection à Wallis-et-Futuna
Mars 1962

Élection législative de mars 1962 à Wallis-et-Futuna


Dana Guth (nascida a 26 de julho de 1970) é uma política alemã da Baixa Saxónia. Desde as eleições de 2017 que é a líder do grupo da Alternativa para a Alemanha (AfD) no Landtag da Baixa Saxónia. De 2018 a 2020 Guth foi presidente da AfD no estado federal da Baixa Saxónia.

Membros da Alternativa para a Alemanha
Políticos da Baixa Saxônia
Pessoas vivas
Nascidos em 1970

Dana Guth


Antrophyum, biljni rod iz porodice bujadovki (Pteridaceae) smješten je u potporodicu Vittarioideae. Pripada mu 33 priznate pantropske vrste, većinom iz jugoistočne Azije.

Vrste

 Antrophyum annamense Tardieu & C. Chr.
 Antrophyum annetii (Jeanp.) Tardieu
 Antrophyum austroqueenslandicum D. L. Jones
 Antrophyum brassii S. Linds.
 Antrophyum callifolium Blume
 Antrophyum castaneum H. Itô
 Antrophyum costatum Alderw.
 Antrophyum formosanum Hieron.
 Antrophyum henryi Hieron.
 Antrophyum hovenkampii C. W. Chen
 Antrophyum jagoanum Jones & Bostock
 Antrophyum lancifolium Rosenst. ex M. Kato
 Antrophyum latifolium Blume
 Antrophyum ledermannii Hieron.
 Antrophyum malgassicum C. Chr.
 Antrophyum megistophyllum Copel.
 Antrophyum nambanense C. W. Chen
 Antrophyum novae-caledoniae Hieron.
 Antrophyum obovatum Baker
 Antrophyum ovatum Alderw.
 Antrophyum parvulum Blume
 Antrophyum plantagineum (Cav.) Kaulf.
 Antrophyum reticulatum (G. Forst.) Kaulf.
 Antrophyum semicostatum Blume
 Antrophyum sessilifolium (Cav.) Spreng.
 Antrophyum simulans Alderw.
 Antrophyum smithii C. Chr.
 Antrophyum solomonense C. W. Chen & J. H. Nitta
 Antrophyum strictum Mett.
 Antrophyum subfalcatum Brack.
 Antrophyum trivittatum C. Chr.
 Antrophyum vittarioides Baker
 Antrophyum williamsii Benedict

Sinonimi
 Bathia C.Chr.

Izvori

Vittarioideae

Antrophyum


Budikovany este o comună slovacă, aflată în districtul Rimavská Sobota din regiunea Banská Bystrica, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 61 de locuitori. Se învecinează cu comuna .

Istoric
Localitatea Budikovany este atestată documentar din 1301.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Budikovany


Gra est une pièce pour clarinette seule composée par Elliott Carter en  dédicacée au compositeur polonais Witold Lutosławski, pour son 80e anniversaire. Gra signifie « jeu » en polonais.

Gra est une pièce courte, changeante et pleine d'humour. La pièce dispose d'une section finale dans laquelle un son multiphonique récurrent déclenche des réminiscences fragmentaires de sections antérieurs de la pièce. Gra est une pièce fantaisiste, dans laquelle des arabesques interrompent à plusieurs reprises les tentatives de création d'une mélodie expressive. Elliott Carter exploite les caractéristiques de la clarinette en faisant jouer des contrastes extrêmes de registre, de tessiture, de dynamique et d'articulation. La pièce se termine, de façon inattendue, par le fantôme d'une triade majeure.

Il existe une transcription pour trombone.

Structure
Gra se compose de trois sections :
 Une première section introductive dans laquelle l'hexacorde [0,1,2,4,7,8] et les structures des cellules  évoluent.
 Une deuxième section intervient en développement, souligne la qualité de scherzo de la pièce et est caractérisée par une rupture du soubassement de l'hexacorde ainsi que par des interruptions espressivo.
La troisième section, plus lente que la section précédente, est en grande partie de caractère espressivo mais avec des interjections scherzando. La section 3 est également caractérisée par la répétition des notes qui commencent souvent les unités de phrase ; cette répétition sert à créer des points d'arrivée par le biais d'un guidage vocal de longue portée tout au long de cette section.

Discographie
 American Clarinet : Adams (Gnarly Buttons) ;   (Tephillah), Carter (Concerto pour clarinette ; Gra) ; Reich (New York Counterpoint) - Ensemble intercontemporain, dir. David Robertson ; Alain Damiens (clarinette) ; André Trouttet (1996 et 1998, Virgin Classics 5 45351 2 / EMI)

Notes et références

Liens externes

Œuvre d'Elliott Carter
Carter, Gra
Œuvre pour instrument seul

Gra de Carter


Der Tagnone ist ein Fluss in Frankreich, der im Département Haute-Corse auf der Insel Korsika verläuft. Er entspringt an der Nordost-Flanke des Punta Paglia (1528 m), im Gemeindegebiet von Vezzani, entwässert generell Richtung Ost bis Südost und mündet nach 35 Kilometern knapp nordwestlich des Ortes Aléria als rechter Nebenfluss in den Tavignano, der kurz danach das Mittelmeer erreicht.

Orte am Fluss
 Vezzani
 Pietroso
 Maison Pieraggi, Gemeinde Pietroso
 Aghione
 Aléria

Anmerkungen

Tagnone


The 1999 National Assembly for Wales election was held on Thursday 6 May 1999 to elect 60 members to the Senedd, at the time called the National Assembly for Wales (Welsh Parliament; ). It was the first devolved general election held in Wales after the successful 1997 Welsh devolution referendum. The election was held alongside the Scottish Parliament election (also the first of its kind) and English local elections.

Although Welsh Labour were the biggest party, they did not gain enough seats to form a majority government and instead entered into coalition with the Liberal Democrats. The election was marked by the historically high level of support for Plaid Cymru, who won their highest share of the vote in any Wales-wide election and remains their highest number of seats in a Senedd election to date. The party won considerable support in traditionally safe Labour areas such as the South Wales Valleys, winning Rhondda and Islwyn and narrowly failing to win a number of other seats.

The overall turnout of voters was 46.3%. This would remain the highest ever turnout for a devolved election in Wales until the 2021 Senedd election, which saw 46.6 of voters cast their ballot.

Election results
Overall turnout: 46.3%

|-
| style="background-color:white" colspan=15 |
|-
!rowspan=3 colspan=2 | Parties
!colspan=10 | Additional member system
!rowspan=2 colspan=5 | Total seats
|-
!colspan=5 |Constituency
!colspan=5 |Region
|-
! Votes !! % !! +/− !! Seats !! +/−
! Votes !! % !! +/− !! Seats !! +/−
! Total !! +/− !! %
|-

|-
|   || Total || 1,023,225 ||  ||  || 40 ||   || 1,019,987 ||  ||   || 20 ||  || 60 ||   ||
|}

Votes summary

Constituency and regional summary

Mid and West Wales

|-
! colspan=2 style="width: 200px"|Constituency
! style="width: 150px"|Elected member
! style="width: 300px"|Result

|-
! colspan="2" style="width: 150px"|Party
! Elected candidates
! style="width: 40px"|Seats
! style="width: 40px"|+/−
! style="width: 50px"|Votes
! style="width: 40px"|%
! style="width: 40px"|+/−%
|-

North Wales

|-
! colspan=2 style="width: 200px"|Constituency
! style="width: 150px"|Elected member
! style="width: 300px"|Result

|-
! colspan="2" style="width: 150px"|Party
! Elected candidates
! style="width: 40px"|Seats
! style="width: 40px"|+/−
! style="width: 50px"|Votes
! style="width: 40px"|%
! style="width: 40px"|+/−%
|-

South Wales Central

|-
! colspan=2 style="width: 200px"|Constituency
! style="width: 150px"|Elected member
! style="width: 300px"|Result

|-
! colspan="2" style="width: 150px"|Party
! Elected candidates
! style="width: 40px"|Seats
! style="width: 40px"|+/−
! style="width: 50px"|Votes
! style="width: 40px"|%
! style="width: 40px"|+/−%
|-

South Wales East

|-
! colspan=2 style="width: 200px"|Constituency
! style="width: 150px"|Elected member
! style="width: 300px"|Result

|-
! colspan="2" style="width: 150px"|Party
! Elected candidates
! style="width: 40px"|Seats
! style="width: 40px"|+/−
! style="width: 50px"|Votes
! style="width: 40px"|%
! style="width: 40px"|+/−%
|-

South Wales West

|-
! colspan=2 style="width: 200px"|Constituency
! style="width: 150px"|Elected member
! style="width: 300px"|Result

|-
! colspan="2" style="width: 150px"|Party
! Elected candidates
! style="width: 40px"|Seats
! style="width: 40px"|+/−
! style="width: 50px"|Votes
! style="width: 40px"|%
! style="width: 40px"|+/−%
|-

Opinion polls

See also
 Senedd (formerly National Assembly for Wales)
 Senedd constituencies and electoral regions

References

External links
 1999 Welsh National Assembly Election at BBC News

Manifestos
 Welsh Labour
 Welsh Liberal Democrats
 Plaid Cymru

1999
National Assembly for Wales
National Assembly election
1990s elections in Wales
National Assembly for Wales election


Karl Renner (; d. 14 Aralık 1870, Untertannowitz (şimdiki adıyla Dolni Dunajovice - ö. 31 Aralık 1950, Viyana) Avusturya Sosyaldemokrat Partisi (SPÖ) kurucularından ve Avusturya'nın İkinci Cumhuriyet'inin ilk devlet başkanıdır.

Renner önceleri Viyana'da parlamento kütüphanecisi olarak çalışıyordu. Sosyaldemokratlara katıldıktan sonra Rudolf Hilferding ve Otto Bauer'le birlikte çok uluslu bir devlete uyarlanmış evrimci bir sosyalizm anlayışı olan Avusturya Marksizmi'nin önemli bir temsilcisi haline geldi. Avusturya-Macaristan İmparatorluğu'nun federalist bir şekilde yeniden yapılandırılmasını savundu. 1907'de parlamenter olan Renner, monarşinin 1918'de yıkılmasından sonra 1918-1920 arası hükûmet liderliği ve 1919-1920 yıllarında da dışişleri bakanlığı yaptı. I. Dünya Savaşı'ndan sonra yapılan Saint-Germain-en-Laye Barış Anlaşması'na katılan delegasyonun bir üyesi oldu. Renner hükûmeti geçici bir anayasa, Habsburg yasaları ve genişletilmiş bir sosyal yasa aracılığıyla Birinci Avusturya Cumhuriyeti'nin anayasal temellerini attı. Renner 1920'den 1934'e kadar Avusturya parlamentosu Ulusal Konsey'in bir üyesi ve 1931-1933 yılları arasındaysa parlamentonun başkanıydı.

Başbakan Engelbert Dollfuß'un 1934 yılında parlamentoyu kapatmasından sonra Renner tutuklandı. 1938 yılında Avusturya'nın Nazi Almanyası tarafından ilhak edilmesini destekledi.

Avusturya'nın Nazizm'den kurtarılmasından sonra Nisan 1945'te Renner Avusturya Cumhuriyeti'ni yeniden kuracak olan bir geçiş hükûmeti oluşturdu. Aynı yılın Aralık ayında da İkinci Cumhuriyet'in ilk devlet başkanı seçildi.

Renner 31 Aralık 1950'de Viyana'da öldü.

Kaynakça

|-

|-

|}

1870 doğumlular
1950 yılında ölenler
Avusturya cumhurbaşkanları
Avusturyalı siyasetçiler
Viyana'da defnedilenler
Viyana'da ölenler
Avusturya Marksizmi
Avusturyalı komünistler

Karl Renner


Das Amt Rheinsberg war ein 1992 gebildetes Amt, in dem 16 Gemeinden des damaligen Kreises Neuruppin (heute Landkreis Ostprignitz-Ruppin, Brandenburg) zu einem Verwaltungsverbund zusammengefasst waren. Amtssitz war in der Stadt Rheinsberg. Das Amt Rheinsberg wurde 2003 im Zuge der Gemeindereform in Brandenburg wieder aufgelöst, die amtsangehörigen Gemeinden in die Stadt Rheinsberg eingemeindet.

Geographische Lage
Das Amt Rheinsberg grenzte im Norden an das Land Mecklenburg-Vorpommern, im Osten an das Amt Gransee und Gemeinden und das Amt Temnitz, im Süden an das Amt Lindow (Mark) und die Stadt Neuruppin (ab 6. Dezember 1993) und im Westen an das Amt Wittstock-Land.

Geschichte
Der Minister des Innern des Landes Brandenburg erteilte am 22. Juli 1992 seine Zustimmung zur Bildung des Amtes Rheinsberg. Es wurde nach dem sogenannten Amtsmodell 2 gebildet, d. h., es bediente sich zur Durchführung der Amtsaufgaben der Verwaltung einer über 5000 Einwohner zählenden, dem Amt angehörenden Stadt. Als Zeitpunkt des Zustandekommens des Amtes wurde der 1. August 1992 festgelegt. Das Amt hatte seinen Sitz in der Stadt Rheinsberg und bestand aus 16 Gemeinden im damaligen Kreis Neuruppin:

 Basdorf
 Braunsberg
 Dierberg
 Dorf Zechlin
 Großzerlang
 Heinrichsdorf
 Kagar
 Kleinzerlang
 Linow
 Luhme
 Schwanow
 Wallitz
 Zechlinerhütte
 Zechow
 Zühlen
 Rheinsberg

In einer Bekanntmachung vom 16. Juli 2002 genehmigte das Ministerium des Innern die Bildung der neuen Stadt Rheinsberg aus den Gemeinden Braunsberg, Luhme, Schwanow, Wallitz, Zühlen und der Stadt Rheinsberg. Der Zusammenschluss wurde jedoch erst zum Zeitpunkt der nächsten Kommunalwahlen (= 26. Oktober 2003) rechtswirksam. Zum 26. Oktober 2003 wurden die Gemeinden Basdorf, Dierberg, Dorf-Zechlin, Großzerlang, Heinrichsdorf, Kagar, Kleinzerlang, Linow, Zechlinerhütte und Zechow per Gesetz in die Stadt Rheinsberg eingegliedert. Flecken Zechlin vom Amt Wittstock-Land wurde ebenfalls in die Stadt Rheinsberg eingegliedert. Das Amt Rheinsberg (wie auch das Amt Wittstock-Land) wurden zum selben Zeitpunkt aufgelöst, die Stadt Rheinsberg amtsfrei.

Die Gemeinde Basdorf erhob vor dem Verfassungsgericht des Landes Brandenburg Kommunalverfassungsbeschwerde gegen ihre gesetzlich verordnete Eingliederung in die Stadt Rheinsberg, die vom Verfassungsgericht teils verworfen, im Übrigen zurückgewiesen wurde.

Amtsdirektor
Erster und letzter Amtsdirektor des Amtes Rheinsberg war Manfred Richter, der zugleich Bürgermeister der Stadt Rheinsberg war.

Belege

Weblinks
 Alte, nicht mehr gepflegte Website des Amtes Rheinsberg

Rheinsberg
Landkreis Ostprignitz-Ruppin

Amt Rheinsberg


San Josecito es un distrito del cantón de  Alajuelita, en la provincia de San José, de Costa Rica.

Ubicación
Se ubica en el centro del cantón y limita al noreste con el distrito de San Felipe, al sur y oeste con el distrito de San Antonio, al este con el distrito de Concepción y al noreste con el distrito de Alajuelita.

Geografía

Demografía

Localidades
 Barrios: Aguilar Machado, Castillo, Cochea, El Alto, El Mango, Esquipulas (comparte con San Felipe), Faro del Suroeste, Filtros, La Chanchera (comparte con Concepción), La Cima, La Linda, Las Vistas, Los Filtros, María Auxiliadora, Palo Campano, Piedras Negras, Pueblo Escondido, San Josecito (centro), Tejar (comparte con Concepción), Vistas de Alajuelita.

Cultura

Educación
Ubicadas propiamente en el distrito de San Josecito se encuentran los siguientes centros educativos:

 Escuela de Calle El Alto
 Escuela Ismael Coto Fernández
 Escuela de Los Filtros

Transporte

Carreteras
Al distrito lo atraviesan las siguientes rutas nacionales de carretera:
 Ruta nacional 105
 Ruta nacional 217

Concejo de distrito
El concejo de distrito del distrito de San Josecito vigila la actividad municipal y colabora con los respectivos distritos de su cantón. También está llamado a canalizar las necesidades y los intereses del distrito, por medio de la presentación de proyectos específicos ante el Concejo Municipal. La presidenta del concejo del distrito es la síndica propietaria del partido Nueva Generación, Jennifer Tatiana Rodríguez Aguilar.

El concejo del distrito se integra por:

Referencias

Distritos del cantón de Alajuelita

San Josecito de Alajuelita


Le tunnel du Grand Brion est un tunnel ferroviaire situé sur la commune française de Vif, en Isère, ouvert en 1878.

Tunnel hélicoïdal long de 1 175 mètres et formant une courbe en S, il permet le passage de la ligne des Alpes à travers la montagne du Grand Brion, à quelque  d'altitude. Il donne son nom à un replis naturel situé sur les flancs occidentaux du Grand Brion appelé la gorge du Tunnel.

Situation ferroviaire
Le tunnel est situé au point kilométrique (PK) 156+178 de la ligne de Lyon-Perrache à Marseille-Saint-Charles (via Grenoble), entre les gares de Vif (au nord) et de Monestier-de-Clermont (au sud). En direction nord-sud, il est précédé par le viaduc du Crozet et suivi par le viaduc de la Merlière.

Historique

La planification du percement du Grand Brion est envisagée peu après les études par la compagnie PLM d'une nouvelle ligne ferroviaire coupant à travers les Alpes, la ligne des Alpes. La décision de création de cette ligne est actée en 1869, et le plan final de la ligne Grenoble - Pont-de-Claix - Vif par Saint-Georges-de-Commiers est fixé en 1873.

Après la construction de la gare de Vif, en 1874, c'est le tunnel du Grand Brion qui est creusé, dont le percement s'achève en 1877. Pour y arriver, la voie ferrée traverse le viaduc du Crozet, fait un large demi-tour en arc de cercle sur le plateau éponyme puis longe les coteaux ouest et nord du Grand Brion avant d'entrer par le portail nord du tunnel.

La ligne jusqu'à Vif est inaugurée le 11 décembre 1876, mais la mise en fonction du tunnel se fait le 29 juillet 1878, avec l'inauguration du deuxième tronçon jusqu'à Veynes.

Caractéristiques

Du fait de son étroitesse, le tunnel du Grand Brion est considéré comme mal aéré et fut longtemps le cauchemar des conducteurs de locomotives à vapeur (242 AT du PLM, 141E et 141F du PLM puis de la SNCF, 141R de la SNCF) qui devaient porter un masque pour pallier le manque d'oxygène. Aujourd'hui encore, une pancarte de signalisation ferroviaire à l'entrée nord du tunnel permet aux trains de rebrousser chemin s'il y a un problème.

Le tunnel du Grand Brion a un degré de pente de 25 %. C'est le tunnel le plus long de toute la ligne Grenoble-Veynes.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne des Alpes
 Grand Brion

Liens externes

Grand Brion
Tunnel alpin
Ligne Lyon-Perrache - Marseille-Saint-Charles (via Grenoble)
Vif

Tunnel du Grand Brion


Al-Khisas (), also known as Khisas or Khissas, was a Palestinian Arab village in the Safad Subdistrict in Mandatory Palestine. It was located  northeast of Safed on a natural terrace about  wide that formed when Lake al-Hula receded. To the west of the village was a valley known as Wadi al-Hasibani through which ran the Hasbani River.

History

Ottoman era
Evidence of the long history of habitation in the village includes the nearby shrine of a local sage known as al-Shaykh 'Ali and the presence of rock-hewn tombs. The Arab geographer Yaqut al-Hamawi described al-Khisas as falling within the administrative jurisdiction of Banias in Syria. Under the Ottoman Empire, al-Khisas was administered as part of a sanjak in the vilayet of Damascus, and was later redesignated a part the vilayet of Sidon (renamed the vilayet of Beirut).

British Mandate
In 1917, al-Khisas lay north of the Sykes Picot line, a straight line between the midpoint of the Sea of Galilee and Nahariya in the area to be incorporated under a French sphere of influence. The Syria-Lebanon-Palestine boundary was a product of the post-World War I Anglo-French partition of Ottoman Syria. British forces had advanced to a position at Tel Hazor against Turkish troops in 1918 and wished to incorporate all the sources of the river Jordan within the boundaries of British controlled Palestine. Due to the French inability to establish administrative control, the frontier between Syria and Palestine became 'fluid'. The international boundary between Palestine and Syria was finally set by joint agreement between Great Britain and France in 1923 in conjunction with the Treaty of Lausanne, after Britain had been given a League of Nations Mandate for Palestine in 1922; thus, al-Khisas came under British jurisdiction.

In the 1931 census of Palestine the population of Khisas was 386, all Muslims, in a total of 73 houses.

Types of land use in dunams in the village in 1945:

The land ownership of the village in dunams:

1947-1948 and aftermath
Al-Khisas had been selected, along with Al-Na'ima and Jahula, by the Palmach as a target for a Haganah operation which was then cancelled before it was undertaken. Leaflets was distributed in villages on Palestine's border that warned the population not to engage in combat:

"If the war will be taken to your place, it will cause massive expulsion of the villagers, with their wives and their children. Those of you who do not wish to come to such a fate, I will tell them: in this war there will be merciless killing, no compassion. If you are not participating in this war, you will not have to leave your houses and villages."

On the night of 18–19 December 1947, the Palmach conducted a raid on al-Khisas with orders calling for "hitting adult [or the adult] males" and "killing adult [or the adult] males in the palace of the Emir Faur", which was thought to hide a man responsible for shooting a resident of kibbutz Ma'ayan Baruch in revenge for the shooting of a Palestinian a few days earlier. They blew up Faur's house and a neighbouring house, killing many occupants including women and children. According to Ben-Gurion, the raid was unauthorised. Local Jewish leaders and Arab affairs experts had tried to prevent the raid, but had been overridden by Yigal Allon. Afterwards the Political Department of the Jewish Agency criticized the attack and Yosef Sapir of the Defence Committee called for the punishment of those responsible, but no action was taken. Following the raid a large part of the residents left their homes.

The number of dead has been recorded as 10 (5 men, 1 woman and 4 children); however, the report from the Palmach commander recorded 12 dead (7 men, 1 woman and 4 children). David Ben-Gurion issued a denial that the raid had been authorised and issued a public apology, but it was later included by him in a list of successful operations. The Yishuv held a meeting on 1–2 January to discuss the policy of reprisal operations, the outcome of which was a formulation of guidelines by the Jewish High Command for the conduct and execution of retaliatory raids.

The first wave of villagers left the al-Khisas on 11 May 1948. Others left on 25 May 1948. Although 55 villagers remained in their homes and maintained good relations with neighboring Jewish settlements, they were eventually evicted. During the night of 5–6 June 1949, the villagers were forced into trucks and transported to the village of 'Akbara, south of Safad. Those expelled remained at 'Akbara for 18 years until agreeing to resettlement in Wadi Hamam. On September 26, 1948, kibbutz HaGoshrim was established on the village lands of al-Khisas. The kibbutz opened a hotel in the manor house of Emir Faour.

See also
Depopulated Palestinian locations in Israel
List of villages depopulated during the Arab-Israeli conflict
Killings and massacres during the 1948 Palestine War

References

Bibliography

 (pp. 56,  79  83- 84)

External links
Welcome to al-Khisas
al-Khisas, Dr. Khalil Rizk.
N.Y. Times: Haganah kills 10 in raid on Arabs

Arab villages depopulated during the 1948 Arab–Israeli War
District of Safad
Mass murder in 1947

Al-Khisas


An Echinodorus uruguayensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni José Arechavaleta. An Echinodorus uruguayensis in nahilalakip ha genus nga Echinodorus, ngan familia nga Alismataceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Echinodorus

Echinodorus uruguayensis


Schleswig, Avrupa'nın kuzeyindeki Jutland Yarımadasının güney kesimini kaplayan tarihsel ve kültürel bölge.

Coğrafya
Günümüzde Almanya'nın kuzeyindeki Schleswig-Holstein eyaletinin (Land) kuzey yarısı ile Danimarka'nın güney kesimindeki Sonderjylland (Güney Jutland) ilini (amtskommune) kapsar. Schleswig Düklüğü döneminde, güneyde Eider ve Levensau ırmakları Dithmarschen ve Holstein arasında doğal sınırı meydana getiriyordu. 1864 yılına kadar Kolding'in güneyinde yer alan yedi belde ve Ærø ile Fehmarn adaları da Schleswig Düklüğü'ne bağlıydı.

Tarihçe

12. yüzyılda Danimarka'ya bağlı düklük olan Schleswig, Prusya tarafından zorla ele geçirilip Prag Antlaşması'yla (1866) Holstein'la birleştirilinceye değin Danimarka'ya bağlı kaldı. I. Dünya Savaşı'ndan sonra Kuzey Schleswig'de (Flensburg'un kuzeyinde bulunan Haderslev, Tønder, Sønderborg, Tinglev ve Aabenraa ilçeleri) yaşayan Danimarkalı çoğunluk, 1920'de Versailles Antlaşması uyarınca yapılan halkoylamasıyla Danimarka'ya katılma kararı aldı. 9-12. yüzyıllar arasında Schleswig kentinin batısında Danimarkalılarla Almanlar arasında çeşitli çarpışmalar yapıldı. Sonradan Danimarka kralları yörede Danewerk adı ile tanınan bir savunma duvarı inşa ettirdiler. Bir Viking yerleşmesi olan Hedeby'nin kalıntıları da Schleswig kentinin yakınındadır.

Demografik yapı
Bölgenin bazı kesimleri Alman, bazı kesimleri ise Danimarka kültürünün etkisi altındadır. Eider Irmağının kuzeyinde hem Danca hem de Almanca yer adlarına rastlanır. Angeln Yarımadasında Sakson ve Danimarka kökenlilere ait çiftlik evleri vardır. Flensburg'un kuzeyinde Jutland'a özgü çitle çevrili dikdörtgen planlı çiftlik binaları (Vierkanterhof) görülür. Nüfusun büyük bölümü Aşağı Almanca'nın bir lehçesini konuşur. Kuzeyde Danca konuşan küçük bir topluluk yaşar. Halkın yüzde 85'ten fazlası Protestan'dır.

Schleswig Dükleri
Liste, Schleswig/Sønderjylland düklerinin büyük kısmına yer vermektedir:

 1058-1095 Olaf Hunger, Danimarka Kralı (1086-1095)
 1119-1130 Knud Lavard
 1130-1134 Magnus, İsveç Kralı (1125-1130)
 1182-1202 II. Valdemar (Muzaffer), Danimarka Kralı (1202-1241)
 1206-1215 Valdemar
 1218-1231 Erich
 1232-1252 Abel, Danimarka Kralı (1250-1252)
 1252-1257 III. Valdemar
 1257-1272 I. Erich
 1272-1312 IV. Waldemar
 1312-1325 II. Erich
 1325-1326 V. Waldemar
 1326-1329 Gerhard der Große
 1330-1365 V. Waldemar
 1365-1375 Heinrich
 1375-1386 Heinrich der Eiserne ve Klaus. Ortak idare.
 1386-1404 VI. Gerhard
 1404-1427 IV. Heinrich
 1427-1459 VIII. Adolf. Holstein Dükü. Schleswig'i Adolf I. olarak yönetti.
 1460-1481 I. Christian
 1481-1533 I. Friedrich

 1533-1544 III. Christian. Danimarka Kralı
 1544-1586 II. Adolf
 1586-1587 II. Friedrich
 1587-1590 Philipp
 1590-1616 Johann Adolf
 1616-1659 III. Friedrich
 1659-1694 Christian-Albrecht. 1665'te Kiel Üniversitesi'ni kurdu.
 1694-1702 IV. Friedrich
 1702-1713 Karl Friedrich
 1713-1730 IV. Friedrich Danimarka Kralı
 1730-1746 VI. Christian Danimarka Kralı
 1746-1766 V. Friedrich Danimarka Kralı
 1766-1808 VII. Christian Danimarka Kralı
 1808-1839 VI. Friedrich Danimarka Kralı
 1839-1848 VIII. Christian Danimarka Kralı
 1848-1863 VII. Friedrich Danimarka Kralı
 1863-1864 IX. Christian Danimarka Kralı (son Schleswig dükü)

Avrupa tarihindeki devletler
Schleswig-Holstein tarihi
Bölünmüş bölgeler
1050'lerde kurulan bölgeler ve ülkeler
1866'da varlığı sona eren bölgeler ve ülkeler
Kutsal Roma İmparatorluğu'nun dükalıkları

Schleswig


Apollo ist ein Borough in Armstrong County, Pennsylvania, nordöstlich von Pittsburgh. Die Besiedlung durch weiße Siedler fand 1790 statt. Beim United States Census 2020 zählte man 1615 Einwohner.

Industrie
Am Ort befand sich die Aufbereitungsanlage des Unternehmens Nuclear Materials and Equipment Corporation (NUMEC). Das Gelände wird derzeit saniert.

Schienenverkehr
Die durch den Ort führende inzwischen eingestellte Bahnstrecke der Pennsylvania Railroad wurde zuletzt durch die McLaughlin Line Railroad betrieben. Nach Norden bestand von 1906 bis 1936 durch die Interurban West Penn Railways eine Verbindung nach Leechburg. Deren Gleisbett zwischen Apollo und North Apollo wurde später durch die PRR und deren Nachfolgerin Penn Central genutzt.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Pennsylvania

Apollo (Pennsylvania)


Tayyareci Nuri Bey, (d. 1891 - ö. 11 Mart 1914), Türk asker ve ilk Osmanlı pilotlarındandır.

1891 yılında Boyabat'ta doğdu. Babası Boyabat'ın Kurusaray köyünden Osman Efendi, annesi Okçumehmetli köyünden Seher Hanım'dır.

Topçu teğmen iken Fransa'ya gönderilmiş, sonrasında da Buca bröve okulunda brovesini almış ilk Türk pilotudur. Ayrıca, Türkiye'de ilk kez 1600 metreye yükselmiş ve 240 km. hava yolculuğunu kesintisiz gerçekleştirmiş hava subayıdır. Balkan Savaşları'na da katılmıştır.

İstanbul-Kahire seferinde Torosları aşmış Yafa'ya ulaşmış, daha sonra Mısır hava sahasına girmek üzereyken uçağı düşmüş ve  11 Mart 1914 tarihinde ölmüştür.

Ayrıca bakınız
 Tayyareci Sadık Bey
 Tayyareci Fethi Bey

Dış bağlantılar

http://img523.imageshack.us/img523/324/nuribey1.jpg
Türk Hava Kuvvetleri sitesi ilave bilgi bağlantısı

1890 doğumlular
1914 yılında ölenler
Osmanlı havacıları
Havacılık kazalarında ve olaylarında ölen kişiler
20. yüzyılda Osmanlılar
Balkan Savaşları'nda Osmanlı askerleri

Tayyareci Nuri Bey