Scott Wayne Barnes Jr. (Flórida, 1 de agosto de 2001) é um jogador norte-americano de basquete profissional que atualmente joga no Toronto Raptors da National Basketball Association (NBA).

Ele jogou basquete universitário na Universidade Estadual da Flórida e foi selecionado como a quarta escolha geral pelo Toronto Raptors no draft da NBA de 2021.

Carreira no ensino médio
Quando calouro, Barnes jogou basquete na Cardinal Newman High School em West Palm Beach, Flórida. Ele foi selecionado para a Segunda-Equipe da Área depois de levar Newman a um recorde de 19–8 e as semifinais regionais 5A. Após a temporada, Barnes foi transferiu para a NSU University School em Fort Lauderdale, Flórida, onde foi companheiro de equipe de Vernon Carey Jr..

Em seu segundo ano, ele ajudou sua equipe a chegar a um recorde de 36–2 e ao seu primeiro título estadual Classe 5A. Barnes levou a NSU University School ao título do City of Palms Classic e foi eleito o MVP depois de registrar 15 pontos e oito rebotes na final contra East High School. No GEICO Nationals, ele obteve médias de 21,3 pontos e 9,7 rebotes e a NSU University School terminou como vice-campeã.

Em sua terceira temporada, Barnes teve médias de 13,1 pontos, sete rebotes e 4,8 assistências, levando seu time a um recorde de 27-5 e um segundo título estadual 5A.

Em 5 de agosto de 2019, ele anunciou que estava se mudando para a Montverde Academy em Montverde, Flórida, juntando-se a Cade Cunningham e Day'Ron Sharpe. Muitos analistas consideram esse time um dos maiores da história do basquete escolar. Barnes teve médias de 11,6 pontos, 6,5 rebotes e 4,6 assistências e ajudou Montverde a ter um recorde de 25-0 com uma margem média de vitória de 39 pontos. Ele foi selecionado para a Primeira-Equipe All-American pela MaxPreps e Sports Illustrated.

Recrutamento
Um recruta consensual de cinco estrelas, Barnes foi considerado o quarto melhor jogador na classe de recrutamento de 2020 pela ESPN. Ele foi o Ala-pivô mais bem classificado em sua classe pela ESPN e Rivals. Em 14 de outubro de 2019, Barnes anunciou seu compromisso de jogar basquete universitário na Universidade Estadual da Flórida.

Carreira universitária

Em 13 de março de 2021, Barnes marcou 21 pontos, o recorde de sua carreira, em uma derrota por 80-75 para Georgia Tech no Torneio da ACC. Como calouro, ele teve médias de 10,3 pontos, 4,1 assistências, quatro rebotes e 1,5 roubos de bola, ganhando os Prêmio de Calouro do Ano e Sexto Homem do Ano da ACC e foi selecionado para a Terceira-Equipe da ACC.

Em 9 de abril, ele se declarou para o draft da NBA de 2021, desistindo de sua elegibilidade universitária.

Carreira profissional

Toronto Raptors (2021–Presente)
Barnes foi selecionado pelo Toronto Raptors como a quarta escolha geral no draft de 2021. Em 8 de agosto de 2021, ele assinou um contrato de 4 anos e US$33 milhões com os Raptors.

Em 20 de outubro, Barnes fez sua estreia na NBA e registrou 12 pontos, nove rebotes e uma assistência na derrota por 98-83 para o Washington Wizards.

Em 23 de outubro, ele registrou 25 pontos e 13 rebotes na vitória por 115-83 sobre o Boston Celtics. Barnes se tornou o jogador mais jovem da história dos Raptors com um jogo de 25+ pontos e 10+ rebotes, passando Chris Bosh e Tracy McGrady. Em 30 de outubro, em uma vitória contra o Indiana Pacers, Barnes registrou 21 pontos e 12 rebotes em seu segundo duplo-duplo da carreira. Barnes se tornou apenas o segundo novato na história da franquia a registrar 100 pontos em seus primeiros seis jogos, juntando-se a Damon Stoudamire. Após seu sétimo jogo, Barnes se tornou um dos poucos jogadores da NBA com média de 18+ pontos e 8+ rebotes em pelo menos 50% de arremessos após seus primeiros sete jogos da NBA desde 1985; os outros são Hakeem Olajuwon, David Robinson, Shaquille O'Neal, Blake Griffin, Ben Simmons e Zion Williamson. Em 10 de novembro, após uma vitória contra os Celtics, Barnes tornou-se um dos 2 jogadores desde a temporada de 1985-86 com mais de 170 pontos e mais de 85 rebotes, enquanto acertava 50% ou mais arremessos em seus primeiros 10 jogos na carreira, o outro jogador sendo Shaquille O'Neal.

Em 18 de março, Barnes registrou 31 pontos e 17 rebotes em uma derrota na prorrogação por 128-123 para o Los Angeles Lakers. Sendo titular em todos os 74 jogos que jogou, Barnes terminou a temporada com médias de 15,3 pontos, 7,2 rebotes, 3,5 assistências e 1,1 roubos de bola. Ele foi o único novato a se classificar entre os cinco primeiros no total de pontos, rebotes, assistências, roubos de bola e bloqueios e levou os Raptors ao quinto lugar na Conferência Leste. Em 23 de abril, Barnes foi nomeado o Novato do Ano. Ele se tornou o primeiro jogador dos Raptors a ganhar o prêmio em 23 anos desde que Vince Carter ganhou em 1999 e o terceiro a ganhar o prêmio junto com Carter e Damon Stoudamire.

Em 4 de novembro de 2022, Barnes alcançou seu primeiro triplo-duplo da carreira com 11 pontos, 10 assistências e 11 rebotes em um jogo contra o Dallas Mavericks.

Carreira na seleção
Barnes ganhou a medalha de ouro com os Estados Unidos na Copa América Sub-16 de 2017 em Formosa, Argentina, após ter médias de 9,8 pontos, 3,2 rebotes e 2,4 roubos de bola. Em uma vitória na semifinal sobre a Argentina, ele teve 20 pontos e seis roubos de bola. Na Copa do Mundo Sub-17 de 2018 na Argentina, Barnes teve médias de 9,5 pontos e 5,8 rebotes e conquistou outra medalha de ouro. Ele teve médias de 9,7 pontos, 4,9 rebotes e 2,7 assistências na Copa do Mundo Sub-19 de 2019 em Heraklion, Grécia, onde conquistou sua terceira medalha de ouro com os Estados Unidos.

Estatísticas da carreira

NBA

Temporada Regular

Playoffs

Fonte:

Prêmios e Homenagens
NBA

 NBA Rookie of the Year: 2022

Ligações externos

 Biografia de Florida State Seminoles
 Biografia da Academia Montverde
 Biografia da Seleção dos EUA

Basquetebolistas do Toronto Raptors
Basquetebolistas da Flórida
Pessoas vivas
Nascidos em 2001
Naturais de West Palm Beach

Scottie Barnes


El Alcázar (denominado también como Alcázar Real de Toro) es una edificación defensiva de planta cuadrada ubicada en la ciudad de Toro (provincia de Zamora, Castilla y León, España). La primitiva construcción data del , no obstante las numerosas reconstrucciones hacen notar que es una edificación más reciente. Se encuentra cerca de la ribera, ubicado en un alto, posee unas murallas defensivas flanqueadas por siete torreones y formó parte del conjunto de murallas que defendían y abarcaban a la ciudad. El alcázar fue lugar de residencia de los Reyes Católicos.

Historia

El alcázar se construye en el  en una acrópolis de la ciudad (elevada a 110 metros del río Duero).

Fue escenario de una de las más crueles matanzas del rey Pedro I de Castilla. El 16 de enero de 1356, se encontraba ahí María de Portugal, esposa del rey Alfonso XI, cuando su hijo Pedro el Cruel llegó y ordenó a sus escuderos que mataran a varios nobles que acompañaban a la reina. Pedro López de Ayala en sus crónicas de los reinados de Pedro, Enrique II, Juan I y de Enrique III, describe así los hechos:

Fue residencia de Juan II de Castilla cuando asistía a las Cortes. Es posible que existieran otras residencias reales. El castillo tuvo su protagonismo durante la guerra de Sucesión Castellana y concretamente en la Batalla de Toro acaecida el 1 de marzo de 1476. Tras el abandono que sufrió en el  como residencia real, el castillo inició un lento declive. Fue declarado Monumento Histórico Artístico en 1931.

En 1936, una vez desatada la Guerra Civil, el Alcázar fue utilizado por el bando sublevado como centro de reclusión de republicanos, con más de doscientos presos represaliados ese mismo año.

Véase también
 Guerra civil española en la provincia de Zamora
 Represión en la zona sublevada durante la guerra civil española
 Represión franquista

Referencias

Enlaces externos

Toro (Zamora)
Toro
Toro
Antiguas prisiones de España
Arquitectura de España del siglo X
Represión política en España

Alcázar de Toro


An Pitcairnia limae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Pitcairnia limae in nahilalakip ha genus nga Pitcairnia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pitcairnia

Pitcairnia limae


Matias Delgado (d. 15 Aralık 1982, Rosario) orta saha mevkiinde görev yapmış, İtalyan vatandaşlığı da bulunan Arjantinli eski futbolcudur.

Kulüp kariyeri

River Plate
Delgado, Rosario'da doğdu. İki yaşında ailesi ile birlikte başkent Buenos Aires'e taşındılar. Bunun nedeni futbolcu olan babası Eduardo Emilio Delgado'nun transferiydi. Delgado, futbola River Plate'in altyapısında başladı.

Chacarita Juniors
1998'de Argentinos Juniors takımının altyapısına geçti. 2000 yılında Chacarita Juniors takımına transfer olarak profesyonel futbola başladı. Kendisine örnek aldığı futbolcu; Martin Palermo'dur. 3 sezon boyunca Arjantin takımı orta sıralarda yer aldı. Delgado ise 3 yılda 50'den fazla lig maçında forma giydi.

Basel
21 yaşında Avrupa'ya geçerek, İsviçre'nin FC Basel takımına geçti. Burada çok başarılı üç sezon geçirdi. İlk iki sezon lig şampiyonu, son sezonunda ise lig ikincisi oldular.

Bunların yanında 2005-06 sezonunda Basel ile tarihinin en başarılı Avrupa Kupaları serüvenini yaşadı. Birinci turdan kupaya giren Basel, ilk elemede Bosnalı Široki Brijeg takımını kolayca elerken, İsviçre'deki 5-0'lık galibiyette Delgado hat-trick yaptı. Basel gruptan 3. olarak çıkarken, Delgado, Crvena zvezda ve Tromsø takımlarına da gol atıyordu. Son 32'de Monaco'yu eleyen takım, Son 16'da ise Strasbourg'u elerken Delgado bir gol daha kaydetti. Çeyrek finalde Middlesbrough FC'yi 2-0 yendikleri ilk maçta da gol atan Delgado'nun takımı, ikinci maçta 1-0 öne geçse de maçın sonlarına doğru 4 gol yiyerek elendiler. Delgado ise 7 golle turnuvanın gol kralı oldu. 2006 yılında "İsviçre'de Yılın Futbolcusu" seçildi.

Basel takımı ile 3 sezonunda Super League'de 85 maçta 31 gol, toplamda ise 113 maçta 58 gol atma başarısını göstermi, maç başına 0.50 gol istatistiği ile oynamıştır.

2006 yılında ayrıldığı Basel'e, 2013-14 sezonu öncesinde geri döndü. Murat Yakın'ın çalıştırdığı ve 2013-14 sezonunda UEFA Şampiyonlar Ligi'nde mücadele eden Basel, Delgado ile 4 yıllık sözleşme imzaladı.

Beşiktaş
Delgado bu performansı ile Beşiktaş'ın dikkatini çekti ve 2006-07 sezonunda Sponsor firma (Cola Turka) ile 4 milyon 875 bin €'ya (yaklaşık 6.4 milyon $'a) transfer etti.

Delgado, Beşiktaş'ın Galatasaray'ı 1-0 yenmesi ile ilk kez düzenlenen Türkiye Süper Kupası'nın sahibi oldu. Ligde ise ikinci oldular. Sonraki sezon ise sakatlıklardan dolayı pek bir başarı gösteremediler. Ancak Şampiyonlar Ligi 2. ön eleme turunda Beşiktaş FC Zürih'i 1-1 ve 2-0'lık sonuçlarla elerken, Delgado üç gole de imzasını attı. O sezon gruplardaki 6 maçta da forma giydi.

2008-09 sezonunun başında Beşiktaş kaptanları İbrahim Üzülmez ve İbrahim Toraman'ın kavgası nedeniyle takım kaptanlığı ona verildi. Bu sezonunda Beşiktaş'ın kazandığı çifte kupa'da büyük başarısı olmuş, sakatlanana kadar attığı 8 golle ve asistlerle takımına katkı sağlamıştır. Beşiktaş, 20 Ocak 2009 tarihinde bonservisi Cola Turka'da olan Arjantinli yıldız oyuncunun bonservisini Cola Turka'dan 7 milyon 750 bin dolara aldı. Beşiktaş Futbol Yatırımları Sanayi ve Ticaret A.Ş, İstanbul Menkul Kıymetler Borsası'na (İMKB) gönderdiği açıklamayla;

2009-10 sezonunun başında geçirdiği sakatlık dolayısıyla 1 sezon boyunca sözleşmesi dondurulmuştur. 2010-11 sezonunda takımın başına Bernd Schuster'in gelmesiyle tekrar formasına kavuşmuş, UEFA Kupası ön eleme maçlarında attığı 2 golle takımına katkıda bulunmuştur.

Al Jazira Club
Beşiktaş'tan ayrıldıktan sonra, 2010-11 sezonunda Birleşik Arap Emirlikleri Ligi takımlarından Al Jazira Club'a transfer oldu. Al Jazira takımıyla Birleşik Arap Emirlikleri Ligi'nde 2010-11 sezonunu şampiyon olarak tamamladılar. Aynı zamanda takımıyla birlikte 2010-11 ve 2011-12 sezonu Birleşik Arap Emirlikleri Devlet Başkanlığı Kupası'nı kazandılar. Delgado, Al Jazira'da geçirdiği üç sezonda ligde 87 maçta forma giyerken, 21 gole imzasını attı. 2012-13 sezonu sonunda takımdan ayrıldı.

Basel'e dönüş
13 Temmuz 2013'te, Basel, Delgado'nun kulübe geri döndüğünü açıkladı. Delgado, 11 Ağustos 2013 tarihinde döndükten sonra yaptığı ilk maçta FC Zürich'e karşı 61. dakikada oyuna girdi. Sezon sonunda Delgado, Basel ile üçüncü şampiyonluğunu kazandı. Futbolcu, 25 maçta iki gol atıp, altı asist yapmıştı. Basel ayrıca İsviçre Kupası'nda finale çıkıp uzatmalarda FC Zürich'e 2-0 yenildi. Delgado, bu turnavada penaltıdan bir gol attı. Aynı sezon Şampiyonlar Ligi'nde mücadele eden Basel'in 6 grup maçında da forma giyen Delgado, bir asist yaptı. Üçüncü olan Basel, yoluna Avrupa Ligi'nde devam etti ve burada çeyrek finale çıktı. Delgado çeyrek finalin ilk maçında Valencia'ya iki gol kaydetti. 2014-15 sezonu hem Basel hem Delgado için başarılı bir sezon oldu. Basel altıncı kez üst üste ligi kazanırken, Delgado da iki sene üst üste şampiyonluk yaşamış oldu ve bu şampiyonluğa attığı 10 gol ile yardım etti. İsviçre Kupası'nı yine finalde kaybettiler.

10 Temmuz 2015'te, futbolu bırakan Marco Streller'den kaptanlık pazubandını alan isim Delgado oldu. Sezon sonunda Basel bir kez daha İsviçre şampiyonluğu yaşarken, Delgado, ligde 11 gol 12 asistle şampiyonluğa katkıda bulunurken, Basel'deki ikinci döneminin en iyi istatistiklerine ulaştı. 2016-17 sezonu şampiyonluğuna da 29 maçta 10 gol atıp, dokuz asist yaparak yine büyük bir katkıda bulundu. Ayrıca kariyerinde ilk kez bu sezon Schweizer Cup gördü. Sion'u 3-0 yendikleri final maçında gollerden birini Delgado kaydetti.

2017-18 sezonunun ilk maçında Young Boys karşısında sahaya kaptan olarak çıktı. 2-0 yenildikleri bu maç Delgado'nun kariyerinin son maçı oldu. Bu maçtan sonra %1,0 fit olmadığına ve takıma yararlı olamayacağına karar veren Delgado, futbolu bırakma kararı aldı. Bu kararı verdiği basına açık toplantıda futbolcu gözyaşlarını tutamazken, Basel taraftarı da basın toplantısını basarak Delgado için tezahürat yaptı.

Kulüp İstatistikleri

Kişisel hayatı
Delgado'nun 1980 doğumlu Soledad adında beden eğitimi öğretmeni bir kız kardeşi, 1990 ve 1998 doğumlu Ramiro ve Martin adlarında iki erkek kardeşi vardır. Basel'deki takım arkadaşı Julio Hernán Rossi'nin kardeşi olan, Maria Laura Rossi adlı tenis öğretmeni ve beden eğitimi öğrencisiyle evlenen Delgado'nun iki çocuğu vardır.

Başarıları

Kulüp
Basel
 Super League: 2003-04, 2004-05, 2013-14, 2014-15, 2015-16
 Schweizer Cup finali: 2013-14, 2014-15

Beşiktaş
 Süper Lig: 2008-09
 Türkiye Kupası: 2006-07, 2008-09
 Türkiye Süper Kupası: 2006

Al-Jazira
 Pro League: 2010-11
 UAE President's Cup: 2010-11, 2011-12

Bireysel
 İsviçre'de Yılın Futbolcusu - 2006
 İsviçre'de sezonun en çok gol atan 2. Futbolcusu - 2006 (18 gol) - (João Paulo Daniel ile birlikte)
 UEFA Kupası Gol Kralı - 2006  (7 gol)

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Matias Delgado İnternet Sitesi
 sfl.ch Profili

 BJK.com.tr Profili

1982 doğumlular
Arjantinli futbolcular
Yaşayan insanlar
Süper Lig futbolcuları
Beşiktaş JK yabancı futbolcuları
Orta saha futbolcuları
FC Basel futbolcuları
Super League futbolcuları
Arjantinli gurbetçi futbolcular
İsviçre'deki gurbetçi futbolcular
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
Primera División (Arjantin) futbolcuları
Birleşik Arap Emirlikleri'ndeki gurbetçi futbolcular
CA Chacarita Juniors futbolcuları
Dûrî el-Halîc'el-Arabî futbolcuları
İsviçre'deki Arjantinli gurbetçiler
Türkiye'deki Arjantinli gurbetçiler
Birleşik Arap Emirlikleri'ndeki Arjantinli gurbetçiler
Arjantin doğumlular
Al Jazira SCC futbolcuları
Beşiktaş JK kaptanları

Matías Emilio Delgado


Ioan Coman (n. 7 martie 1867, Gheja – d. 8 octombrie  1955, Luduș) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Născut în localitatea Gheja în anul 1867, Ioan Coman a urmat studiile la Institutul Teologic-Pedagogic din Blaj. Devine mai târziu învățător în localitatea Căpușu de Câmpie. Membru al Despărțământului Luduș al Astrei și comandantul Gărzii Naționale din Căpușu de Câmpie, el va fi mai apoi și învățător în această localitate. O altă funcție în care se va afla a fost cea de preot în Iclănzel și cea de președinte al Comisiei de cenzori la Banca populară Căpușna din Căpușu de Câmpie. Anul 1955 este anul în care își găsește sfârșitul vieții la data de 8 octombrie în Luduș.

Activitatea politică
A fost ales ca delegat supleant al cercului electoral Mureș-Luduș, la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia de la 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1867
Decese în 1955
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Învățători români

Ioan Coman


Yo Uematsu (født 12. september 1991) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Gainare Tottori.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yo Uematsu


Wissem Ben Yahia (* 9. September 1984 in Paris) ist ein tunesischer Fußballspieler, der für Club Africain Tunis spielt.

Karriere

Vereinskarriere
Wissem Ben Yahia kam in der französischen Hauptstadt Paris auf die Welt und zog bereits in Kindesalter nach Tunesien. Hier begann er in der Jugend von Club Africain Tunis mit dem Vereinsfußball. 2003 erhielt er einen Profi-Vertrag und war fortan fester Bestandteil seiner Mannschaft. Im Laufe der Jahre wurde er mehrmals mit deutschen Fußballvereinen wie Hertha BSC und Werder Bremen in Verbindung gebracht, ein Transfer kam aber nicht zustande.

Nach dem Ausbruch der Revolution in Tunesien 2010/2011 äußerte Wissem Ben Yahia den Wunsch, Tunesien verlassen zu wollen. Wegen der unsicheren Situation war der Klub auch nicht abgeneigt, ihn zu geringeren Konditionen gehen zu lassen. So wechselte Ben Yahia zur Saison 2011/12 zum Süper-Lig-Verein Mersin İdman Yurdu.

Zum Sommer 2014 wechselte Yahia zum türkischen Zweitligisten Gaziantep Büyükşehir Belediyespor.

Zur Saison 2015/16 kehrte er zu seinem früheren Verein Club Africain Tunis zurück.

Nationalmannschaftskarriere
Ben Yahia ist seit 2005 für die tunesische Nationalmannschaft aktiv und nahm mit dieser an der Fußball-Afrikameisterschaft 2012 teil.

Erfolge
 Mit Club Africain
 Tunesischer Meister 2008.
 Tunesischer Pokalsieger 2017 und 2018.
 UNAF Champions Cup 2008 und 2010.

 Mit Mersin İdman Yurdu
 Playoff-Sieger der TFF 1. Lig und Aufstieg in die Süper Lig: 2013/14.

Weblinks

Einzelnachweise

Olympiateilnehmer (Tunesien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2004
Fußballnationalspieler (Tunesien)
Fußballspieler (Club Africain Tunis)
Fußballspieler (Mersin İdman Yurdu)
Person (Paris)
Tunesier
Geboren 1984
Mann
Fußballspieler (Gaziantep FK)

Wissem Ben Yahia


الحوش هي قرية لبنانية من قرى قضاء عكار في محافظة الشمال. تقع في تجمع للقرى يسمى الهضبات.

المراجع

القيطع
مدن لبنان

الحوش (عكار)


A gramática da língua hitita possui um sistema verbal altamente conservador e uma rica declinação nominal. A língua é atestada em escrita cuneiforme, e é a língua indo-europeia mais antiga já atestada.

Declinação básica de substantivos e adjetivos
O sistema nominal da língua hitita é composto pelos seguintes casos: nominativo, vocativo, acusativo, genitivo, dativo-locativo, ablativo, ergativo, alativo e instrumental, e os distingue entre dois números (singular e plural) e dois gêneros, o comum (animado) e o neutro (inanimado). A distinção entre gêneros é deveras rudimentar, com uma distinção geralmente feita somente no caso nominativo, e, por vezes, um mesmo substantivo é atestado em ambos os gêneros.

O esquema básico de sufixação é exemplificado na tabela abaixo, sendo válido para quase todos os substantivos e adjetivos. A palavra modelo utilizada é antuhsa, traduzida como "homem".

Conjugação verbal
Quando comparada com outras línguas indo-europeias antigas, como grego antigo e sânscrito, o sistema verbal hitita é relativamente simples do ponto de vista morfológico. Há duas classes verbais gerais, de acordo com as quais os verbos são conjugados: a conjugação em -mi e a conjugação em -hi. Há duas vozes (ativa e médio-passiva), dois modos (indicativo e imperativo), dois aspectos (perfectivo e imperfectivo) e dois tempos (presente e pretérito).

Ademais, o sistema verbal apresenta duas formas infinitivas, um substantivo verbal, um supino e um particípio. Rose (2006) lista 132 verbos conjugados em -hi, e interpreta a oposição -hi/-mi como vestígios de um sistema de voz gramatical ("voz centrípeta" x "voz centrífuga").

Os sufixos verbais básicos são os seguintes:

Sintaxe
Hitita empregava uma ordem frasal sujeito-objeto-verbo. A sintaxe do hitita possui uma característica digna de nota, que é típica de línguas anatólias: comumente, o início de uma sentença ou cláusula é composto por uma partícula conectiva ou uma forma topicalizada, de modo que uma "cadeia" de clíticos fixos é anexada.

Literatura

Dicionários

 Goetze, Albrecht (1954). Review of: Johannes Friedrich, Hethitisches Wörterbuch (Heidelberg: Winter). Language 30.401–405.
 Sturtevant, Edgar H. (1931). Hittite glossary: words of known or conjectured meaning, with Sumerian ideograms and Accadian words common in Hittite texts. Language, Vol. 7, No. 2, pp. 3–82., Language Monograph No. 9.
 Puhvel, Jaan (1984–). Hittite Etymological Dictionary. Berlin: Mouton.

Gramáticas

 Sturtevant, Edgar H. A. (1933, 1951). Comparative Grammar of the Hittite Language. Rev. ed. New Haven: Yale University Press, 1951. First edition: 1933.
 Sturtevant, Edgar H. A. (1940). The Indo-Hittite laryngeals. Baltimore: Linguistic Society of America.

 Yakubovich, Ilya (2010). Sociolinguistics of the Luwian Language. Leiden: Brill.

Edições textuais

 Goetze, Albrecht & Edgar H. Sturtevant (1938). The Hittite Ritual of Tunnawi. New Haven: American Oriental Society.
 Sturtevant, Edgar H. A., & George Bechtel (1935). A Hittite Chrestomathy. Baltimore: Linguistic Society of America.

Artigos

Ligações externas

 Hittite in the wiki Glossing Ancient Languages (recommendations for the Interlinear Morphemic Glossing of Hittite texts)

Línguas anatólias
Gramáticas de línguas específicas

Gramática da língua hitita


WWE Night of Champions a fost un pay-per-view de wrestling a companiei americane WWE, care a avut loc în luna septembrie. A fost numit Vengeance din 2001 până în 2007. De asemenea, este primul pay-per-view exclusiv unde WWE Championship și WWE World Heavyweight Championship au fost puse în joc în aceeași seară (2005). Din 2003 până în 2006, a fost un PPV exclusiv pentru divizia Raw. Noaptea Campionilor a fost, de asemenea, sloganul de la Vengeance 2007, deoarece în acest PPV, toate titlurile au fost apărate. Începând cu anul 2008, WWE a decis că Vengeance sa fie chemat Noaptea Campionilor, și că toate titlurile companiei ar fi pus în joc. În 2011, WWE Vengeance a revenit, dar a avut loc și  Noaptea Campionilor în același an. În 2016, Noaptea Campionilor a fost Înlocuit de Clash of Champions. Cu toate că conceptul evenimentului este ca acesta, nu este o continuare directă a Night of Champions.

Istoric

Vengeance (2001–2006, 2011)

Night of Champions (2008–2015)

2008

Night of Champions 2008 a avut loc pe data de 29 iunie 2008, evenimentul fiind gazduit de American Airlines Center din Dallas, Texas.

 Dark match: Jeff Hardy l-a învins pe Montel Vontavious Porter
 Hardy l-a numărat pe MVP după un «Swanton Bomb».
 John Morrison și The Miz (c) i-au învins pe Finlay și Hornswoggle păstrându-și campionatele WWE Tag Team Championship (8:46)
 Morrison l-a numărat pe Hornswoggle după ce l-a aruncat de pe colțul ringului.
 Matt Hardy (c) l-a învins pe Chavo Guerrero (însoțit de Bam Neely) păstrându-și campionatul WWE United States Championship (9:22)
 Hardy l-a numărat pe Chavo după un «Twist of Fate».
 Mark Henry i-a învins pe Kane (c) și Big Show câștigând campionatul ECW Championship (8:18)
 Henry l-a numărat pe Kane după un «Big Splash».
 Ted DiBiase și Cody Rhodes l-au învins pe Hardcore Holly (c) câștigând campionatele World Tag Team Championship (1:28)
 DiBiase l-a numărat pe Holly după un «Dream Crusher».
 Inițial, Rhodes era partenerul lui Holly dar l-a trădat aliându-se cu DiBiase.
 Kofi Kingston l-a învins pe Chris Jericho (c) (însoțit de Lance Cade) câștigând campionatul WWE Intercontinental Championship (13:28)
 Kingston l-a numărat pe Jericho după un «Trouble in Paradise».
 Mickie James (c) a învins-o pe Katie Lea Burchill (însoțită de Paul Burchill) păstrându-și campionatul WWE Women's Championship (7:17)
 Mickie a numărat-o pe Burchill după un «Mickie-DDT».
 Edge (c) l-a învins pe Batista (cu Chavo Guerrero arbitru special) păstrându-și campionatul WWE World Heavyweight Championship (17:11)
 Jeff l-a numărat pe Edge după un "Pedigree" a lui Triple H și un "Swanton Bomb".
 Triple H (c) l-a învins pe John Cena păstrându-și campionatul WWE Championship (21:38)
 Triple H l-a numărat pe Cena după un «Pedigree».

2009

Night of Champions 2009 a avut loc pe data de 26 iulie 2009, evenimentul fiind gazduit de Wachovia Center din Philadelphia, Pennsylvania.

 Dark match: Cryme Tyme (JTG & Shad Gaspard) i-au învins pe The Hart Dynasty (David Hart Smith și Tyson Kidd)
 Shad l-a numărat pe Kidd după un «STO».
 Jeri-Show (Big Show și Chris Jericho) (c) i-au învins pe Cody Rhodes și Ted DiBiase păstrându-și campionatele Unified WWE Tag Team Championship (12:08)
 Show l-a făcut pe DiBiase să cedeze cu un «Colossal Clutch».
 Inițial, colegul lui Jericho era Edge dar a suferit o accidentare și l-a ales pe Show ca noul partener.
 Christian l-a învins pe Tommy Dreamer (c) câștigând campionatul ECW Championship (10:28)
 Christian l-a numărat pe Dreamer după un «Killswitch».
 Kofi Kingston (c) i-a învins pe Carlito, Jack Swagger, The Miz, Montel Vontavious Porter și Primo într-un Six-pack challenge păstrându-și campionatul WWE United States Championship (8:35)
 Kingston l-a numărat pe Carlito după un «Trouble in Paradise».
 Michelle McCool (c) a învins-o pe Melina păstrându-și campionatul WWE Women's Championship (6:12)
 McCool a numărat-o pe Melina cu un «Roll-Up».
 Randy Orton (c) i-a învins pe John Cena și Triple H păstrându-și campionatul WWE Championship (22:23)
 Orton l-a numărat pe Cena după un «RKO».
 În timpul meciului, Legacy au intervenit în favoarea lui Orton.
 Mickie James a învins-o pe Maryse (c) câștigând campionatul WWE Divas Championship (8:36)
 Mickie a numărat-o pe Maryse după un «Mickie-DDT».
 Rey Mysterio (c) l-a învins pe Dolph Ziggler (însoțit de Maria Kanellis) păstrându-și campionatul WWE Intercontinental Championship (16:00)
 Mysterio l-a numărat pe Ziggler după un «619».
 Jeff Hardy l-a învins pe CM Punk (c) câștigând campionatul WWE World Heavyweight Championship (14:56)
 Hardy l-a numărat pe Punk după un «Twist of Fate» și un «Swanton Bomb».

2010

Night of Champions 2010 a avut loc pe data de 19 septembrie 2010, evenimentul fiind gazduit de Allstate Arena din Rosemont, Illinois.

 Dark match: John Morrison l-a învins pe Ted DiBiase
 Morrison l-a numărat pe DiBiase după un «Starship Pain».
 Dolph Ziggler (c) (însoțit de Kaitlyn și Vickie Guerrero) l-a învins pe Kofi Kingston păstrându-și campionatul WWE Intercontinental Championship (12:42)
 Ziggler l-a numărat pe Kingston după un «Zig Zag».
 Big Show l-a învins pe CM Punk (4:43)
 Show l-a numărat pe Punk după un «K.O. Punch».
 Daniel Bryan l-a învins pe The Miz (c) (însoțit de Alex Riley) câștigând campionatul WWE United States Championship (12:29)
 Bryan l-a făcut pe Miz să cedeze cu un «LeBell Lock».
 Michelle McCool (c) a învins-o pe Melina (c) într-un Lumberjill match pentru a unifica campionatele WWE Women's Championship și WWE Divas Championship (6:34)
 McCool a numărat-o pe Melina după un «Simply Flawless».
 În acest meci, campionatul WWE Women's a fost dezactivat.
 Kane (c) i-a învins pe The Undertaker într-un No Holds Barred match păstrându-și campionatul WWE World Heavyweight Championship (18:29)
 Kane l-a numărat pe Undertaker după un «Tombstone Piledriver».
 Drew McIntyre și Cody Rhodes au câștigat un Tag Team Turmoil match câștigând campionatele WWE Tag Team Championship (11:42)
 McIntyre și Rhodes i-au învins pe Evan Bourne și Mark Henry după ce Rhodes l-a numărat pe Bourne după un «Cross Rhodes».
 Randy Orton i-a învins pe Chris Jericho, Edge, John Cena, Sheamus (c) și Wade Barrett într-un Six-Pack Elimination Challenge câștigând campionatul WWE Championship (21:28)
 Orton l-a numărat pe Jericho după un «RKO». (1:29)
 Cena l-a numărat pe Edge după un «Attitude Adjustment». (15:00)
 Barrett l-a numărat pe Cena după un «Wasteland». (18:58)
 Orton l-a numărat pe Barrett după un «RKO». (20:32)
 Orton l-a numărat pe Sheamus după un «RKO». (21:28)

2011

Night of Champions 2011 a avut loc pe data de 18 septembrie 2011, evenimentul fiind gazduit de First Niagara Center din Buffalo, New York.

 Dark match: Daniel Bryan l-a învins pe Heath Slater (5:13)
 Bryan l-a făcut pe Slater să cedeze cu un «LeBell Lock».
 Air Boom (Evan Bourne și Kofi Kingston) (c) i-au învins pe The Miz și R-Truth prin descalificare păstrându-și campionatele WWE Tag Team Championship (9:50)
 Awesome Truth au fost descalificați după ce Miz a atacat arbitrul.
 Cody Rhodes (c) l-a învins pe Ted DiBiase păstrându-și campionatul WWE Intercontinental Championship (9:43)
 Rhodes l-a numărat pe DiBiase cu un «Roll-Up».
 Dolph Ziggler (c) i-a învins pe Alex Riley, Jack Swagger și John Morrison într-un Fatal-4-Way match păstrându-și campionatul WWE United States Championship (8:19)
 Ziggler l-a numărat pe Morrison după un «Gutwrench Powerbomb» a lui Swagger.
 Mark Henry l-a învins pe Randy Orton (c) câștigând campionatul WWE World Heavyweight Championship (13:06)
 Henry l-a numărat pe Orton după un «World's Strongest Slam».
 Kelly Kelly (c) a învins-o pe Beth Phoenix păstrându-și campionatul WWE Divas Championship (6:26)
 Kelly a numărat-o pe Phoenix după un «Sunset Flip».
 John Cena l-a învins pe Alberto del Rio (însoțit de Ricardo Rodriguez) câștigând campionatul WWE Championship (17:32)
 Cena l-a făcut pe del Rio să cedeze cu un «STF».
 Triple H l-a învins pe CM Punk într-un No Disqualification match (24:10)
 Triple H l-a numărat pe Punk după un «Pedigree».
 În timpul meciului, R-truth, The Miz și Kevin Nash au intervenit atacândui pe Triple H, Punk și arbitrul.
 Dacă Triple H pierdea, trebuia să renunțe la postul său ca COO al companiei.

2012

Night of Champions 2012 a avut loc pe data de 16 septembrie 2012, evenimentul fiind gazduit de TD Garden din Boston, Massachusetts.

 Pre-Show: Zack Ryder a câștigat un 16-Man Over the Top Rope Battle Royal Match (5:43)
 Ryder l-a eliminat pe Tensai câștigând lupta devenind candidatul la Campionatul Statelor Unite.
 The Miz (c) i-a învins pe Cody Rhodes, Rey Mysterio și Sin Cara păstrându-și campionatul WWE Intercontinental Championship (12:05)
 Miz l-a numărat pe Rhodes după un «Skull-Crushing Finale».
 Team Hell No (Daniel Bryan și Kane) i-au învins pe Kofi Kingston și R-Truth câștigând campionatele WWE Tag Team Championship (8:30)
 Kane l-a numărat pe Kingston după un «Diving Splash» cu ajutorul lui Bryan.
 Antonio Cesaro (c) (însoțit de Aksana) l-a învins pe Zack Ryder păstrându-și campionatul WWE United States Championship (6:40)
 Cesaro l-a numărat pe Ryder după un «Gotch-Style Neutralizer».
 Randy Orton l-a învins pe Dolph Ziggler (însoțit de Vickie Guerrero) (18:24)
 Orton l-a numărat pe Ziggler după un «RKO» în aer.
 Eve Torres a învins-o pe Layla (c) câștigând campionatul WWE Divas Championship (7:05)
 Eve a numărat-o pe Layla după un «The Heartbreaker».
 Sheamus (c) l-a învins pe Alberto del Rio (însoțit de David Otunga și Ricardo Rodriguez) păstrându-și campionatul WWE World Heavyweight Championship (14:25)
 Sheamus l-a numărat pe Del Rio după un «Brogue Kick».
 CM Punk împotriva lui John Cena a terminat la egalitate într-un meci pentru campionatul WWE Championship (26:55)
 Ambii luptători aveau spatele pe podea după ce Cena i-a aplicat un «German Suplex» de pe a doua coardă.
 Inițial, Cena a fost declarat câștigător și nou campion dar decizia a fost revocată de arbitru declarând ca meciul a terminat la egalitate.

2013

Night of Champions 2013 a avut loc pe data de 15 septembrie 2013, evenimentul fiind gazduit de Joe Louis Arena din Detroit, Michigan.

 Pre-Show: The Prime Time Players au câștigat un Tag team turmoil match (11:14)
 Prime Time Players i-au eliminat pe The Real Americans devenind candidații la campionatele WWE Tag Team Championship.
 Curtis Axel (c) (însoțit de Paul Heyman) l-a învins pe Kofi Kingston păstrându-și campionatul WWE Intercontinental Championship (13:54)
 Axel l-a numărat pe Kingston după un «Twisting Neckbreaker».
 AJ Lee (c) l-ea învins pe Brie Bella, Naomi și Natalya păstrându-și campionatul WWE Divas Championship (5:34)
 Lee a făcut-o pe Natalya să cedeze cu un «Black Widow».
 Rob Van Dam (însoțit de Ricardo Rodriguez) l-a învins pe Alberto del Rio (c) prin descalificare pentru campionatul WWE World Heavyweight Championship (13:24)
 Del Rio a fost descalificat după ce nu l-a eliberat pe RVD dintr-un «Cross Armbreaker» l-a numărătoarea arbitrului.
 Cu acest rezultat, Del Rio a păstrat campionatul.
 The Miz l-a învins pe Fandango (însoțit de Summer Rae) (7:49)
 Miz l-a făcut pe Fandango să cedeze cu un «Figure-Four Leglock».
 Curtis Axel și Paul Heyman l-au învins pe CM Punk într-un No Disqualification Handicap Elimination match (15:42)
 Punk l-a făcut pe Axel să cedeze cu o «Anaconda Vise». (10:30)
 Heyman l-a numărat pe Punk după un «Spinebuster» a lui Ryback pe o masă. (15:42)
 În timpul meciului, Ryback a intervenit în favoarea lui Axel și Heyman.
 Dean Ambrose (c) l-a învins pe Dolph Ziggler păstrându-și campionatul WWE United States Championship (9:47)
 Ambrose l-a numărat pe Ziggler după un «Dirty Deeds».
 The Shield (Roman Reigns și Seth Rollins) (c) i-au învins pe The Prime Time Players (Darren Young și Titus O'Neil) păstrându-și campionatele WWE Tag Team Championship (7:27)
 Rollins l-a numărat pe O'Neil după un «Spear» a lui Reigns.
 Daniel Bryan l-a învins pe Randy Orton (c) câștigând campionatul WWE Championship (17:33)
 Bryan l-a numărat pe Orton după un «Running Knee».
 Campionatul WWE a fost declarat vacant de Triple H noaptea următoarea la Raw, după ce a considerat că arbitrul Scott Armstrong a făcut numărătoarea de 3 prea rapid.

2014

Night of Champions 2014 a avut loc pe data de 21 septembrie 2014, evenimentul fiind gazduit de Bridgestone Arena din Nashville, Tennessee.

 Gold & Stardust i-au învins pe The Usos (Jey Uso și Jimmy Uso) (c) câștigând campionatele WWE Tag Team Championship (12:47)
 Stardust l-a numărat pe Jey cu un «Roll-up».
 Sheamus (c) l-a învins pe Cesaro păstrându-și campionatul WWE United States Championship (13:06)
 Sheamus l-a numărat pe Cesaro după un «Brogue Kick».
 The Miz (însoțit de Damien Mizdow) l-a învins pe Dolph Ziggler (c) (însoțit de R-Truth) câștigând campionatul WWE Intercontinental Championship (8:25)
 Miz l-a numărat pe Ziggler cu un «Roll-up».
 În timpul meciului, Mizdow a intervenit în favoarea lui Miz.
 Seth Rollins l-a învins pe Roman Reigns prin abandon (0:10)
 Rollins a fost declarat câștigător după ce Reigns nu s-a putut prezenta la luptă din cauza unei hernie.
 Ambrose a răspuns la provocarea lui Rollins dar lupta nu a ajuns să înceapă pentru că ambii au început să lupte într-e public.
 Rusev (însoțit de Lana) l-a învins pe Mark Henry (7:20)
 Rusev l-a făcut pe Henry să cedeze cu «The Accolade».
 Randy Orton l-a învins pe Chris Jericho (16:23)
 Orton l-a numărat pe Jericho după un «RKO» în aer.
 AJ Lee l-ea învins pe Nikki Bella și Paige (c) câștigând campionatul WWE Divas Championship (5:34)
 Lee a făcut-o pe Paige să cedeze cu un «Black Widow».
 John Cena l-a învins pe Brock Lesnar (c) prin descalificare într-un meci pentru campionatul campionatul WWE World Heavyweight Championship (14:21)
 Lesnar a fost descalificat după ce Rollins l-a atacat pe Cena.
 După meci, Rollins i-a aplicat un «Curb Stomp» lui Lesnar încercând să încaseze valiza Money in the Bank, dar Cena l-a atacat înainte de a începe lupta.

2015

Night of Champions 2015 a avut loc pe data de 20 septembrie 2015, evenimentul fiind gazduit de Toyota Center din Houston, Texas.

 Pre-Show: The Ascension (Konnor și Viktor) & Stardust i-au învins pe The Lucha Dragons (Kalisto și Sin Cara) & Neville (9:44)
 Stardust l-a numărat pe Neville după un «The Queen's Crossbow».
 Kevin Owens l-a învins pe Ryback (c) câștigând campionatul WWE Intercontinental Championship (9:32)
 Owens l-a numărat pe Ryback cu un «Roll-up».
 Dolph Ziggler l-a învins pe Rusev (însoțit de Summer Rae) (13:47)
 Ziggler l-a numărat pe Rusev după un «Zig-Zag».
 The Dudley Boyz (Bubba Ray Dudley și D-Von Dudley) i-au învins pe The New Day (Big E și Kofi Kingston) (însoțit de Xavier Woods) (c) prin descalificare pentru campionatele WWE Tag Team Championship (9:57)
 New Day au fost descalificați după ce Woods l-a atacat pe Bubba în timp ce îl număra pe Kingston.
 După meci, Dudley Boyz i-au aplicat un «3D» lui Woods pe o masă.
 Charlotte a învins-o pe Nikki Bella (c) păstrându-și campionatul WWE Divas Championship (12:41)
 Charlotte a făcut-o pe Nikki să cedeze cu un «Figure Eight».
 The Wyatt Family (Braun Strowman, Bray Wyatt, și Luke Harper) i-au învins pe Chris Jericho, Dean Ambrose și Roman Reigns (13:04)
 Arbitrul a oprit meciul după ce Strowman l-a făcut KO pe Jericho cu un «Lifting Arm Triangle Choke».
 John Cena l-a învins pe Seth Rollins (c) câștigând campionatul WWE United States Championship (16:01)
 Cena l-a numărat pe Rollins după un «Attitude Adjustment».
 Seth Rollins (c) l-a învins pe Sting păstrându-și campionatul campionatul WWE World Heavyweight Championship (14:56)
 Rollins l-a numărat pe Sting cu un «Roll-up».
 În timpul meciului, Sting a suferit o accidentare la gât.
 Aceasta a fost ultima lupta a lui Sting înainte de-a se retrage din wrestling.

Note

World Wrestling Entertainment
Wrestling
Fondări în 2001
Evenimente pay-per-view WWE

WWE Night of Champions


III. regionalna nogometna liga Varaždin – Čakovec ( III. zonska liga Varaždin – Čakovec; Zona Varaždin – Čakovec) za sezonu 1982./83. je predstavljala ligu petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.  Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bila "Crvena zvijezda" iz Sračinca.

Ljestvica

 Ladanje danas podijeljeno na Donje Ladanje i Gornje Ladanje. "Metalac" (danas "Rudar 47") je iz Donjeg Ladanja

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Poveznice
 Liga Zagrebačke regije 1982./83.
 Zona ZO Bjelovar 1982./83.
 Zagrebačka zona – Zapad 1982./83.

Izvori
 Ivica Vukotić: VŽ nogomet, Varaždin, 1990., str. 98 (ljestvica do 24. kola)
 library.foi.hr, Varaždinske vijesti, br. 2005 / XXXIX, objavljeno 23. lipnja 1983., str. 11, preuzeto 5. ožujka 2018.
 Franjo Novak, Zvonko Gerić: NK Podravina : Ludbreg : [1919.-2009.], Ludbreg, 2001.,

1982-83 Varaždin-Čakovec
Varaždin-Čakovec
1982-83 Varaždin-Čakovec

III. regionalna nogometna liga Varaždin – Čakovec 1982./83.


Isla Brunot (en inglés: Brunot Island) es una isla de 129 acres (0,52 km²) en el río Ohio en el extremo oeste de Pittsburgh en el condado de Allegheny, en el estado de Pensilvania en los Estados Unidos. Fue nombrado en honor del Dr. Felix Brunot que se estableció en la isla con su familia a finales del año 1700. La familia permitió la expedición Lewis y Clark recalar en la isla en agosto de 1803. En la isla se encuentra la Estación de Generación Isla de Brunot, de 315 MW, planta de energía de combustible fósil.

Véase también

 Isla Bourdon
 Isla Brass

Referencias

Enlaces externos

 Mapa de localización

Archipiélagos e islas de Pensilvania
Condado de Allegheny
Islas fluviales de Estados Unidos

Isla Brunot


Ahmet Vardar (1937 –  25 Şubat 2010), Türk gazeteci ve yazardır.

Gazeteciliğe başladıktan sonra birçok gazetede görev yapan Ahmet Vardar, bu süreçte birçok bölümde muhabirlik yaptı. Daha sonra köşe yazarlığına başladı ve 1990'lı yıllarda çalıştığı Sabahta tanındı. Buradaki köşesinde halktan gelen şikâyetleri ve ihbarları duyurdu.

Sabahta yazdığı sırada, aynı medya grubunun televizyon kanalı olan atv'de "Ahmet Vardar Soruyor" adlı programı hazırladı ve sundu. Günaydın, Tan ve Zaman gazetelerinde de görev yaptı. Son olarak, kuruluş sürecinde Vatan gazetesine geçti ve bir süre de burada yazdı. İş Adamı Ali Şen, Rüştü Mertcan, Arif Matraş gibi isimler ile birlikte Rumeli Yönetici ve İş Adamları Derneği'ni (RUYİAD) kurmuştur.

Pankreas kanserine yakalanan Vardar, hastalığının ilerlemesinin ardından 25 Şubat 2010 tarihinde kaldırıldığı Acıbadem Maslak Hastanesi'nde 73 yaşında yaşamını yitirdi.

Evli ve iki çocuk babası olan Ahmet Vardar, birçok ödüle sahipti.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Ahmet Vardar vefat etti, CNN Türk, 25 Şubat 2010, erişim tarihi: 25 Şubat 2010.
 Ahmet Vardar yaşamını yitirdi, Cumhuriyet, 25 Şubat 2010, erişim tarihi: 25 Şubat 2010.
 Gazeteci Ahmet Vardar vefat etti , Yeni Şafak, 25 Şubat 2010, erişim tarihi: 25 Şubat 2010.

Türk köşe yazarları
1937 doğumlular
2010 yılında ölenler
Pankreas kanserinden ölenler
20. yüzyıl Türk gazetecileri
21. yüzyıl Türk gazetecileri

Ahmet Vardar


Ruth Sawyer (August 5, 1880 – June 3, 1970) was an American storyteller and a writer of fiction and non-fiction for children and adults. She may be best known as the author of Roller Skates, which won the 1937 Newbery Medal. She received the Laura Ingalls Wilder Award in 1965 for her lifetime achievement in children's literature.

Life
Ruth Sawyer, the youngest of five children, was the only daughter of Francis Milton and Ethalinda Smith Sawyer. Sawyer was born on August 5, 1880, in Boston, Massachusetts. While she was still a baby they moved to New York City, where she attended private school. The product of a wealthy family, Sawyer had an Irish nanny named Joanna, who inspired her love and appreciation of storytelling. Upon the death of her father, a New York City importer, the family moved to their summer cottage in Maine. There they lived off the land, an experience that Sawyer later described in her novel, The Year of Jubilo. Eventually the family returned to New York and Sawyer attended the Garland Kindergarten Training School for two years.

In 1900, Sawyer left Garland and traveled to Cuba. There she taught storytelling to teachers who were opening kindergartens for children orphaned during the Spanish–American War. After returning to the United States, her work in Cuba helped her obtain a scholarship to Columbia University where she studied storytelling and folk lore. She received her BS in education from Columbia in 1904. She then went to work for the New York school system, telling stories to people born overseas. In 1910 she started the first storytelling program for children for the New York Public Library.

Sawyer also wrote articles for The New York Sun, which twice sent her to Ireland to study. While overseas on those and other trips she collected folk tales and continued learning the art of storytelling, eventually becoming well known for her folk tale collections and storytelling prowess. Her life experiences frequently gave Sawyer ideas for her books, and she spent her life collecting and telling folk tales and stories. At least one biographer pointed out the parallel between Sawyer and the Brothers Grimm.

In 1911 Sawyer married ophthalmologist Albert C. Durand. They lived in Ithaca, New York, and had two children, Margaret (Peggy) and David. Peggy, a children's librarian, married Robert McCloskey, who later became a famous children's author and illustrator, best known for writing Make Way for Ducklings.

Sawyer worked for the Cornell University Extension Services from 1923 to 1933, traveling through rural New York telling stories and lecturing about books. In 1931, though Spain was already torn by factions of the upcoming Civil War, Sawyer spent the year traveling around the country collecting folk tales. While there she met a young boy who would become the model for her book Tono Antonio.

From 1935 to 1945 Sawyer visited the West Virginia Federal Reformatory for Women every month, telling stories. There she met a Hungarian woman who told her about Christmas in her country. This became the basis for Sawyer's The Christmas Anna Angel.

After Sawyer's husband retired in 1946 they moved to Maine, where they lived until resettling in Boston in 1956. In 1965 she received the seventh annual Regina Medal from the Catholic Library Association for "continued, distinguished contribution to children's literature without regard to the nature of the contribution." That year she also became the third recipient of the Laura Ingalls Wilder Award from the professional children's librarians, which recognizes a living author or illustrator whose books, published in the United States, have made "a substantial and lasting contribution to literature for children". At the time it was awarded every five years.

Sawyer never stopped writing, traveling or telling stories. At age 81 she went to Austria to research the legend of the Dwarf King named Laurin.

Ruth Sawyer, "the great lady of American storytelling", died June 3, 1970, in Lexington, Massachusetts. Her papers are held at St. Catherine University in St. Paul.

Writing career

Sawyer's first book was an adult novel, The Primrose Ring. It appeared in 1915 and was made into a silent film in 1917, starring Mae Murray and an uncredited Loretta Young in her film debut as a fairy.

The next year Sawyer published her first book for children, This Way to Christmas. The story is about a young boy—based on her son, David—whose parents go on a trip and leave him in the care of an Irish couple, Joanna and Barney. In each chapter David listens to a new Christmas story or folk tale.

Sawyer published one book every year or two for the next twenty years. Her best known book, Roller Skates, was published by Viking Press in 1936. A fictional autobiography, Roller Skates tells of one year in the life of ten-year-old Lucinda Wyman, who was named for one of Sawyer's grandmothers. Lucinda's parents are traveling to Europe and leave her with the Misses Peters in New York City. Permitted almost unlimited freedom, Lucinda roller skates through the city, meeting people of all ages and nationalities. Roller Skates is considered ahead of its time because of Lucinda's freedom and the difficult issues that she must navigate throughout the book, such as the death of two of her friends. She won the 1937 Newbery Medal from the professional librarians, recognizing it as the previous year's "most distinguished contribution to American children's literature".

The Year of Jubilo is a sequel to Roller Skates. Published in 1940, it takes Lucinda and her family to Maine after the death of her father. Again Sawyer fictionalized her own life. The next year saw two books published by Sawyer. The Least One, a children's story  illustrated by Leo Politi, and The Long Christmas. The latter is a collection of thirteen Christmas legends, rhymes and carols from around the world.

Sawyer's next books appeared in 1944. The Way of the Storyteller is divided into two parts. The first contains directions for those who want to learn storytelling techniques, with practical suggestions for performance, memorization, and improving skills. The second section has eleven stories especially suitable for telling aloud. The Way of the Storyteller was used as a textbook for teachers, librarians and storytellers for many years, appearing in a revised version in 1962.

The second Sawyer book published in 1944 was The Christmas Anna Angel. Based on the stories she heard from a woman in the West Virginia Federal Reformatory, it tells about a young girl growing up in Hungary during World War II. The deprivation of war means there's very little for the family to celebrate with, but the heroine of the story is convinced an angel will provide a miracle in time for Christmas. Illustrated by Hungarian-born Kate Seredy, the book was a runner-up for the Caldecott Medal.

By this time Sawyer's fiction writing was exclusively for children. She published several more children's books in the late 1940s and 1950s, including Maggie Rose, Her Birthday Christmas. Set in Maine, this story of a young girl's dream for a real Christmas birthday party is illustrated by Maurice Sendak.

For Journey Cake, Ho! Sawyer collaborated with her son-in-law Robert McCloskey. Sawyer wrote the story, a fresh take on the theme of run-away food. McCloskey provided the illustrations and he was a runner-up for the 1954 Caldecott.

Sawyer's final children's novel was Daddles, The Story of a Plain Hound-Dog. In Daddles, the narrator remembers three summers she and her brother spent in their cottage in Maine. The first two summers they share their adventures with a hunting dog named Daddles. The third summer they come back to find their companion has died.

Storytelling

Sawyer has been called "a story teller with consummate gifts – whose tales both oral and written should be characterized as living folk-art". Children's literature expert May Hill Arbuthnot called her " a fine storyteller with an unerring sense of words, mood, and the music of narration". She went on to say "There is no one else who can relate Irish stories as she does". Librarians Brandi Florence & Erica Jarvis write "She had an ability to take old narratives and infuse them with new life so as to make them accessible to a new generation".

Juvenile fiction

 The Tale of the Enchanted Bunnies (Harper, 1923)
 Tono Antonio (Viking, 1934)
 Roller Skates, illustrated by Valenti Angelo (Viking, 1936) ^
 The Year of Jubilo (Viking, 1940)
 The Least One (Viking, 1941)
 The Christmas Anna Angel (Viking, 1944) #
 Maggie Rose, Her Birthday Christmas (Harper, 1952)
 The Enchanted Schoolhouse, illus. Hugh Troy (Viking, 1956)
 The Year of the Christmas Dragon, illus. Troy (Viking, 1960)
 Dietrich of Berne and the dwarf king Laurin, with Emmy Molles, illus. Frederick Chapman (Viking, 1963)
 Daddles, The Story of a Plain Hound-Dog (Little, Brown, 1964)

Other
 This Way to Christmas (Harper, 1915), revised 1967
 The Long Christmas (Viking, 1941)
 Journey Cake, Ho! (Viking, 1953) #
 My Spain: A Storyteller's Year of Collecting (Viking, 1967)

 ^ Newbery Medal winner
 # Caldecott Honor books—runners-up for the picture book illustration award

Adult fiction

Novels
 The Primrose Ring, Harper, 1915;
 Seven Miles to Arden, Harper, 1916;
 Herself, Himself, and Myself: A Romance Harper, 1916;
 Leerie, Harper, 1920;
 Folkhouse: The Autobiography of a Home, Appleton Century, 1934;
 Gallant: The Story of Storm Veblun, Appleton Century, 1936.

Other
 The Way of the Storyteller, Viking 1942, revised 1962;
 How to Tell a Story, Compton, 1962.

Recording
 Ruth Sawyer, Storyteller, 1965.

References

Citations
 DLB. Cech, John (editor), Dictionary of Literary Biographies: American Writers for Children, 1900–1960, Gale Research, 1983, volume 22

Further reading

Haviland, Virginia, Ruth Sawyer, New York: H.Z. Walck, 1965.
Hearne, Betsy Gould, "Ruth Sawyer: A Woman's Journey from Folklore to Children's Literature", The Lion and the Unicorn, The Johns Hopkins University Press, Vol. 24, 2000, pp. 279–307.
Helbig, A. K., "Ruth Sawyer", in J. M. Bingham (Ed.), Writers for Children,  New York: Charles Scribner's Sons,  1988,  pp. 511–517.

External links

1880 births
1970 deaths
American children's writers
American women children's writers
Laura Ingalls Wilder Medal winners
Newbery Medal winners
Writers from Boston

Ruth Sawyer


In the United States, an interstate compact is a pact or agreement between two or more states, or between states and any foreign government. The Compact Clause (Article I, Section 10, Clause 3) of the United States Constitution provides that "No State shall, without the Consent of Congress,... enter into any Agreement or Compact with another State, or with a foreign Power,..."

However, in a report released in October 2019 about the proposed National Popular Vote Interstate Compact, the Congressional Research Service (CRS) cited the U.S. Supreme Court's ruling in Virginia v. Tennessee (1893)—reaffirmed in U.S. Steel Corp. v. Multistate Tax Commission (1978) and Cuyler v. Adams (1981)—that ruled that explicit congressional consent of interstate compacts is not required for agreements "which the United States can have no possible objection or have any interest in interfering with" (in addition to ruling that the words "agreement" and "compact" used in the Compact Clause are synonyms). Instead, the Court required explicit congressional consent for interstate compacts that are "directed to the formation of any combination tending to the increase of political power in the States, which may encroach upon or interfere with the just supremacy of the United States"—meaning where the vertical balance of power between the federal government and state governments is altered in favor of state governments, while the report references U.S. Steel Corp. v. Multistate Tax Commission as stating that the "pertinent inquiry [with respect to the Compact Clause] is one of potential, rather than actual, impact on federal supremacy" in noting that the potential erosion of an enumerated power of the United States Congress by an interstate compact can arguably require explicit congressional approval. The CRS report cites the Supreme Court's rulings in Florida v. Georgia (1855) and in Texas v. New Mexico and Colorado (2018) as recognizing that explicit congressional consent is also required for interstate compacts that alter the horizontal balance of power amongst state governments.

Citing Metropolitan Washington Airports Authority v. Citizens for Abatement of Aircraft Noise, Inc. (1991) as stating that if an enumerated power under the Constitution is legislative, then "Congress must exercise it in conformity with the bicameralism and presentment requirements of Article I, Section VII", and noting that the Republican River Compact was initially vetoed by President Franklin D. Roosevelt in 1942, the CRS report states that if an interstate compact requires explicit congressional approval, it must be approved by both houses of Congress and signed into law by the President in order to become law. In Cuyler v. Adams, the Court held that congressional approval of interstate compacts makes them federal laws. The CRS report cites the Court's opinions in Virginia v. Tennessee and Northeast Bancorp v. Federal Reserve Board of Governors (1985) as stating that any agreement between two or more states that "cover[s] all stipulations affecting the conduct or claims of the parties", prohibits members from "modify[ing] or repeal[ing] [the agreement] unilaterally", and requires "'reciprocation' of mutual obligations" constitutes an interstate compact. Additionally, the CRS report cites the Court's opinion in Northeast Bancorp as suggesting that a requirement of a new interstate governmental entity is a sufficient condition for an agreement to qualify as being an interstate compact under the Compact Clause. The CRS report stated that there were approximately 200 interstate compacts in effect in 2019.

The timing for Congressional consent is not specified by the Constitution, so consent may be given either before or after the states have agreed to a particular compact. The consent may be explicit, but it may also be inferred from circumstances. Congress may also impose conditions as part of its approval of a compact. Congress must explicitly approve any compact that would give a state power that is otherwise designated to the federal government.

Most early interstate compacts resolved boundary disputes, but since the early 20th century, compacts have increasingly been used as a tool of state cooperation. In some cases, an agreement will create a new multi-state governmental agency which is responsible for administering or improving some shared resource such as a seaport or public transportation infrastructure.

Interstate compacts are distinct from Uniform Acts, which are model statutes produced by non-governmental bodies of legal experts to be passed by state legislatures independently, rather than constituting an agreement among multiple states.

History
Treaties between the states, ratified under the Articles of Confederation during the period after American independence in 1776 until the current U.S. Constitution was ratified in 1789, are grandfathered and treated as interstate compacts.  This includes agreements like the Treaty of Beaufort, which set the boundary between Georgia and South Carolina in 1787, and is still in effect.

Prior to 1922, most interstate compacts were either border agreements between states or advisory compacts, the latter of which are tasked with conducting joint studies to report back to the respective state legislatures. With the creation of the Port Authority of New York and New Jersey in 1922, administrative compacts began to develop as a third, more-empowered type of interstate compact, in which persistent governance structures are tasked by member states with conducting designated services.

Today, Virginia is a member of the most interstate compacts at 40, while Hawaii is a member of the fewest at 15.

Operating agencies created by interstate compact

Borders and land/water administration
Atlantic States Marine Fisheries Commission (Maine, New Hampshire, Massachusetts, Rhode Island, Connecticut, New York, New Jersey, Pennsylvania, Delaware, Maryland, Virginia, North Carolina, South Carolina, Georgia, and Florida)
Bear River Commission (Idaho, Utah and Wyoming)
Breaks Interstate Park Commission (Kentucky and Virginia)
Colorado River Compact (Colorado, New Mexico, Utah, Wyoming, Nevada, Arizona, and California)
Columbia River Gorge Commission (Oregon and Washington)
Connecticut River Valley Flood Control Commission (Connecticut, Massachusetts, New Hampshire, and Vermont)
Delaware River Basin Commission (Pennsylvania, Delaware, New Jersey, and New York)
Delaware River Port Authority (Pennsylvania and New Jersey)
Delaware River and Bay Authority (Delaware and New Jersey)
Great Lakes Commission (Illinois, Indiana, Michigan, Minnesota, New York, Ohio, Pennsylvania, and Wisconsin, plus Canadian provinces of Ontario and Quebec as associate members)
Gulf States Marine Fisheries Commission (Alabama, Florida, Louisiana, Mississippi, and Texas)
Interstate Commission on the Potomac River Basin (Maryland, West Virginia, Virginia, Pennsylvania, and District of Columbia)
Interstate Environmental Commission (Connecticut, New Jersey and New York)
Interstate Oil and Gas Compact Commission
Interstate Wildlife Violator Compact (all states except Hawaii and Massachusetts)
NEIWPCC (originally called the New England Interstate Water Pollution Control Commission) (Connecticut, Maine, Massachusetts, New Hampshire, New York, Rhode Island, Vermont)
Northwest Power and Conservation Council (Oregon, Washington, Montana, and Idaho)
Pacific States Marine Fisheries Commission (California, Oregon, Washington, Idaho, and Alaska)
Palisades Interstate Park Commission (New York and New Jersey)
Port Authority of New York and New Jersey (New Jersey and New York)
Red River Compact Commission (Arkansas, Louisiana, Oklahoma and Texas)
Susquehanna River Basin Commission (Pennsylvania, New York, and Maryland)
Tahoe Regional Planning Agency (California and Nevada)
Waterfront Commission of New York Harbor (New Jersey and New York)

Transportation
Bi-State Development Agency (Missouri and Illinois)
Washington Metropolitan Area Transit Authority (Maryland, Virginia, and Washington, D.C.)
Washington Metropolitan Area Transit Commission (Maryland, Virginia, and Washington, D.C.)
Kansas City Area Transportation Authority (Kansas and Missouri)
Midwest Interstate Passenger Rail Commission (Illinois, Indiana, Kansas, Michigan, Minnesota, Missouri, Nebraska, North Dakota, Wisconsin)
Virginia-North Carolina High Speed Rail Compact (North Carolina and Virginia)
Delaware River Joint Toll Bridge Commission (Pennsylvania and New Jersey)

Other
Interstate Compact on the Placement of Children (all 50 states)
Western States Pact (California, Colorado, Nevada, Oregon, Washington)
Rivendell Interstate School District (New Hampshire, Vermont)
Interstate Commission for Adult Offender Supervision (all states, two territories, and Washington, D.C.)
Regional Greenhouse Gas Initiative (Connecticut, Delaware, Maine, Maryland, Massachusetts, New Hampshire, New Jersey, New York, Rhode Island, Vermont, and Virginia)
Dresden School District (New Hampshire, Vermont)
Driver License Compact (all states except Georgia, Massachusetts, Tennessee, and Wisconsin)
Eastern States Multi-state Council (New York, New Jersey, Pennsylvania, Massachusetts, Rhode Island, Connecticut, Delaware)
Education Commission of the States (all states [except Washington State]; three territories; and Washington, D.C.)
Electronic Registration Information Center (32 states and Washington, D.C.)
Emergency Management Assistance Compact (all states, plus Washington, D.C., Puerto Rico, and the U.S. Virgin Islands)
Multistate Tax Commission (all states except Delaware, Nevada, and Virginia)
Nurse Licensure Compact (33 states)
Recognition of EMS Personnel Licensure Interstate CompAct
Midwest Governors Regional Pact (Illinois, Indiana, Kentucky, Michigan, Minnesota, Ohio, Wisconsin)

Non-operating interstate compacts
National Popular Vote Interstate Compact, which will not take effect until additional states join the compact to send all their electors to the electoral college based on the results of the popular vote
Northeast Interstate Dairy Compact, cancelled in 2001 by an act of Congress
Transportation Climate Initiative, a proposed compact among the same states as the Regional Greenhouse Gas Initiative

See also

 American Association of State Highway and Transportation Officials, United States Numbered Highway System, and the United States Bicycle Route System
 Enhanced cooperation, a similar system in the European Union
 Occupational licensing, a more recent focus of newer interstate compacts
 Treaty, an agreement between two or more international actors (usually sovereign states)

References

Works cited

Article One of the United States Constitution
United States interstate agencies

Interstate compact


Alatiliparis, rod orhideja smješten u tribus Malaxideae, dio potporodice Epidendroideae. Postoji 14 vrsta koje rastu po Javi i Sumatri.

Rod je opisan 2001. a u njega su bile uključene 5 vrsta. Godine 2020. u njega je uključeno još 9 vrsta kojew su izdvojene iz roda Liparis.

Vrste
 Alatiliparis angustiflora (J.J.Sm.) Szlach. & Marg.
 Alatiliparis aptenodytes (J.J.Sm.) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis auriculifera (J.J.Sm.) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis aurita (Ridl.) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis bilobulata (J.J.Sm.) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis cameronica (P.T.Ong & P.O´Byrne) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis decurrens (Blume) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis filicornes Marg. & Szlach.
 Alatiliparis hirundo (Holttum) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis lepanthes (Schltr.) Szlach. & Marg.
 Alatiliparis leucophaea (Schltr.) Ormerod & Juswara
 Alatiliparis otochilus Marg. & Szlach.
 Alatiliparis speculifera (J.J.Sm.) Szlach. & Marg.
 Alatiliparis spiralipetala (J.J.Sm.) Ormerod & Juswara

Izvori

Malaxideae

Alatiliparis


Ražnjić je hrid u blizini Cavtata i pripada Cavtatskim otocima. Hrid je potpuno gola, bez tragova kopnene flore.

Površina hridi iznosi 7222 m2, a iz mora se uzdiže 4 metra.

Hrid je dio ornitološkog rezervata galeba klaukavca.

Izvori

Vanjske poveznice
 Fotografija hridi Ražnjić (ciopa.hr)

Cavtatski otoci

Ražnjić


{{Ficha de deportista
|nombre              = Ivan Perišić
|imagen              = Ivan Perišić (cropped).jpg
|tamaño de imagen    =
|pie de imagen       = Perišić con  durante la Copa Mundial de Fútbol de 2018.

|nombrecompleto      = Ivan Perišić
|apodo               = 'Koka|lugar nacimiento    = Split, Yugoslavia (actual Croacia)
|fecha nacimiento    =
|nacionalidad        = Croata
|nac_deportiva       =
|altura              =
|peso                =

|deporte             = Fútbol
|inicio              = 2009
|equipo_debut        = K. S. V. Roeselare
|posición            = Delantero
|goles_clubes        = 138
|selección           =
|debut internacional = 26 de marzo de 2011
|veces internacional = 129
|goles internacional = 33
|número_selección    = 14
|club                = Tottenham Hotspur F. C.
|liga                = Premier League
|dorsal              = 14

| equipos             =
 F. C. Sochaux-Montbéliard (2007-09)
 → K. S. V. Roeselare (2009)
 Club Brujas (2009-11)
 Borussia Dortmund (2011-13)
 VfL Wolfsburgo (2013-15)
 Inter de Milán (2015-22)
 → Bayern de Múnich (2019-20)
 Tottenham Hotspur F. C. (2022-act.)
<small>Nota: → indica que estuvo en condición de préstamo.
|torneos             =
|títulos             =
|medallas            =

}}

Ivan Perišić (; Split, Yugoslavia, 2 de febrero de 1989) es un futbolista croata que juega de delantero o centrocampista en el Tottenham Hotspur F. C. de la Premier League de Inglaterra.

Un producto de las academias juveniles Hajduk Split y Sochaux, se hizo un nombre mientras jugaba para el Club Brujas, donde fue el máximo goleador de la Pro League belga y fue nombrado Futbolista Belga del Año en 2011. Esto le valió un traslado al Borussia Dortmund, con quien ganó la Bundesliga 2011-12, antes de fichar por el Wolfsburgo por 8 millones de euros en enero de 2013. Permaneció allí durante dos temporadas y media, ganando la final de la Copa de Alemania 2015, antes de mudarse al Inter de Milán por 16 millones de euros. En 2019 fichó cedido por el Bayern de Múnich y ganó el triplete.

Debutó con la selección de Croacia en 2011 y representó a su nación en la Eurocopa 2012 y 2016, así como en la Copa del Mundo de 2014 y 2018, llegando a la final de esta última. Instrumental para la segunda "generación dorada" de Croacia, es el jugador de la nación con más goles creados en los principales torneos (11), y el primer jugador croata en anotar en una final de la Copa del Mundo.

 Trayectoria
 Carrera temprana
Jugó en las categorías inferiores del club con el que creció apoyando, Hajduk Split. Recibió el interés de varios clubes, como el Anderlecht, el PSV, el Ajax, el Hertha Berlín y el Hamburgo. El único partido que jugó con el Hajduk fue un amistoso contra el Smederevo (3-1) en Murska Sobota el 16 de julio de 2006. Al volver de Murska Sobota a Split, Perišić recibió ofertas del Anderlecht y del Sochaux. El Hajduk ofreció a Perišić un contrato de 100000 euros, que era solo 20000 euros menos que el contrato del mejor jugador del Hajduk, Niko Kranjčar. Sin embargo, la familia Perišić se decantó por el club francés Sochaux, que pagó 360000 euros por su fichaje en el verano de 2006. El entrenador del Sochaux, Alain Perrin, llegó personalmente a Split con un jet privado para convencer a Perišić de que firmara, y esperó dos días para hacerlo. Sus atributos físicos y técnicos hicieron que algunos periodistas lo compararan con el ex internacional croata Aljoša Asanović. Formó parte del equipo juvenil del Sochaux, que ganó la Copa Gambardella en 2007. Durante su estancia en el Sochaux, no llegó a jugar con el primer equipo, pero sí con el equipo B. En enero de 2009, Perišić fue cedido al Roeselare, club de la primera división belga, durante seis meses. Al final de la temporada 2008-09, se informó de que Perišić pretendía fichar por el Anderlecht belga.

 Club Brujas
El 26 de agosto de 2009 el Club Brujas belga adquirió a Perišić del Sochaux por una transferencia de 250000 euros y le firmó con un contrato de tres años. Antes de su fichaje, se le relacionó con un fichaje por el Hertha Berlín alemán, tras haber estado a prueba.

En el primer partido de la temporada, Perišić marcó su primer gol en el empate 1-1 contra el Genk, y después marcó su segundo gol en dos partidos consecutivos y dio una asistencia en la victoria por 4-1 sobre el Westerlo. En total, Perišić marcó 9 goles en 33 partidos de liga, y también participó en ocho partidos en la campaña del Brujas en la Liga Europa, anotando cuatro goles. Al final de la temporada, Perišić firmó un nuevo contrato de tres años en el Brujas, que lo mantendría hasta 2015.

Los críticos de fútbol belga auguraban un futuro brillante a Perišić. En la temporada 2010-11, fue el máximo goleador de la Jupiler Pro League belga después de anotar 22 goles con el Club Brujas, siendo además nombrado Jugador del Año en Bélgica. Durante la temporada, Perišić marcó cuatro goles en un partido y dio una asistencia en el triunfo del Brujas sobre el Charleroi el 29 de diciembre de 2010.

 Alemania

El 23 de mayo de 2011 firmó un contrato de cinco años para jugar en el Borussia Dortmund alemán después de que el Dortmund pagara una cantidad estimada de 5 millones de euros por su traspaso al Brujas. Debutó con el club en la victoria por 3-1 en casa contra el Hamburgo el 5 de agosto, sustituyendo a Chris Löwe en el minuto 75. Durante un partido de la Liga de Campeones el 13 de septiembre de 2011, marcó el gol del empate con una volea desde 20 metros contra el Arsenal tras entrar como suplente en el minuto 69. El 14 de octubre marcó el primer gol en la victoria por 2-0 contra el Werder Bremen, partido en el que posteriormente fue expulsado por segunda amonestación. El 21 de abril de 2012 marcó el importante gol del 1-0 contra el Borussia Mönchengladbach y abrió la puerta del octavo campeonato nacional para el Dortmund. El partido terminó 2-0 (el segundo lo marcó Shinji Kagawa).

Comenzó la temporada 2012-13 de la Bundesliga marcando un doblete en la derrota por 3-2 contra el Hamburgo el 22 de septiembre de 2012. Sin embargo, no tardó en ver limitadas sus oportunidades en el primer equipo, habiendo jugado menos en el primer equipo, y no tardó en declarar al canal croata Nova TV que no había recibido ningún apoyo del entrenador del Dortmund, Jürgen Klopp, y le acusó de favorecer a otros jugadores. En respuesta, Klopp criticó sus acciones como infantiles y Perišić se enfrentó a una multa debido a su comentario.

El 6 de enero de 2013 se informó del traspasó de Perišić al Wolfsburgo por 8 millones de euros. Marcó su primer gol con el Wolfsburgo en un partido amistoso contra el Standard de Lieja el 10 de enero. Debutó en competición con el Wolfsburgo contra el Stuttgart el 19 de enero de 2013. En marzo, sufrió una lesión en la rodilla izquierda que le dejó fuera de juego durante los meses de marzo y abril. Reapareció en mayo en el partido contra el Hamburgo, entrando como suplente y dando una asistencia. El 11 de mayo de 2013 se enfrentó a su antiguo club, el Borussia Dortmund, y marcó dos goles.

El 3 de agosto de 2013 marcó su primer gol en la Copa con el Wolfsburgo en la victoria por 3-1 contra el Karlsruher SC. El 26 de octubre de 2013, Perišić estrenó su faceta goleadora en la temporada 2013-14 en la victoria por 3-0 contra el Werder Bremen, creando también una asistencia de gol. En la jornada 30 marcó un doblete en la victoria del Wolfsburgo en casa por 4-1 contra el Núremberg. Terminó la temporada con diez goles en la liga, el segundo mejor del equipo detrás de su compatriota Ivica Olić.

 Inter de Milán
El 30 de agosto de 2015 firmó un contrato de cinco años con el Inter de Milán por un precio de transferencia de 16 millones de euros. Fue presentado el 10 de septiembre junto a Adem Ljajić, donde se le asignó el número de escuadra 44, declarando que "el Inter era una oportunidad demasiado grande para rechazarla".

Debutó en competición con el club tres días después, siendo titular y jugando 85 minutos en la victoria por 1-0 contra su rival de la ciudad, el Milan, en el Derbi de Milán. Abrió su cuenta goleadora el 4 de octubre, en su quinto partido de liga, en el empate a domicilio contra la Sampdoria (1-1), aprovechando una asistencia de Mauro Icardi, a la que siguió otro gol contra el Palermo dos semanas después.

El 15 de diciembre debutó en la Copa Italia en el partido de octavos de final contra el Cagliari en casa, apareciendo como suplente en la segunda parte y marcando el tercer gol del equipo en la victoria final por 3-0. Comenzó el año 2016 el 6 de enero en el partido contra el Empoli; un centro suyo a bocajarro fue rematado por Icardi en el único gol del partido, que mantuvo al Inter en lo alto de la tabla. El 7 de febrero, durante el partido contra el Hellas Verona, Perišić entró como sustituto en el minuto 46 para cambiar el destino del partido, dando una asistencia para Icardi y también marcando el mismo para igualar el resultado 3-3, rescatando un punto para su equipo.

Marzo fue su mejor mes en términos personales, al marcar cuatro goles y dar tres asistencias. El 2 de marzo, en el partido de vuelta de las semifinales de la Copa Italia contra la Juventus en San Siro, marcó el segundo gol del equipo en el partido para ayudar al Inter a remontar el 3-0 e igualar el global 3-3, lo que llevó el partido a la tanda de penaltis. Sin embargo, el Inter perdió 5-3 y fue eliminado de la competición. Marcó el último gol del Inter en la temporada 2015-16 en la victoria por 2-1 en casa contra el Empoli en la última jornada.

Terminó su primera temporada en el Inter disputando 37 partidos, 34 de ellos en liga, marcando nueve goles, siete de ellos en liga, ya que el Inter terminó cuarto en la Serie A, regresando a las competiciones europeas tras un año de ausencia y siendo eliminado en la semifinal de la Coppa Italia. También fue el máximo asistente del Inter, con seis asistencias.

Inauguró su segunda temporada en el Inter jugando en los últimos 30 minutos de la primera jornada como visitante en el campo del Chievo. A continuación, marcó su primer gol de la nueva temporada en el Derbi de Italia contra la Juventus en casa, entrando en el minuto 69 y rematando de cabeza un centro de Mauro Icardi nueve minutos después para dar al Inter la segunda victoria de la temporada, también la primera en liga contra la Juventus desde noviembre de 2012.

Jugó su primer partido europeo con el Inter el 29 de septiembre en el segundo partido de la fase de grupos de la Liga Europa de la UEFA 2016-17 contra el Sparta de Praga, apareciendo en los últimos 27 minutos de la derrota por 3-1 a domicilio. El 20 de noviembre, en el Derbi contra su rival, el Milan, primero dio el gol de larga distancia de Antonio Candreva antes de marcar él mismo el empate en el último minuto, con lo que el Inter se llevó un punto en los últimos instantes.

El 8 de enero de 2017, en el primer partido del año del Inter, ofreció una actuación de "Hombre del Partido" al marcar los dos goles en la victoria a domicilio por 2-1 ante el Udinese; fue su primer doblete en el Inter, lo que elevó su cuenta a seis goles. Seis días más tarde, contra el Chievo, tuvo otra espléndida actuación individual al marcar el segundo gol de su equipo tras una jugada individual en la victoria por 3-1.

El 5 de febrero, en el partido de la jornada 23 contra la Juventus en el Juventus Stadium, recibió la primera tarjeta roja directa de su carrera en la derrota del Inter por 1-0. Posteriormente la Federación Italiana de Fútbol (FIGC) le sancionó con dos partidos por enfrentarse de forma agresiva del árbitro. Después de que el Inter apeló la suspensión, está se redujo a un partido. Regresó tras su sanción el 19 de febrero, en la victoria por 1-0 contra el Bologna, y marcó su segundo doblete el 5 de marzo, en la goleada por 5-1 al Cagliari en el Estadio Sant'Elia.

El 22 de abril alcanzó los dos dígitos por primera vez con el Inter tras marcar en la derrota por 5-4 a domicilio contra la Fiorentina. En la última jornada, ofreció una impresionante actuación individual al dar dos asistencias tras sendas jugadas individuales, marcando además su undécimo gol de la temporada en la victoria del Inter sobre el Udinese (5-2) en casa, con la que terminó la temporada en lo más alto. Terminó su segunda temporada en el Inter disputando 42 partidos en todas las competiciones, incluyendo 36 en liga, de los cuales 31 fueron como titular, ya que el Inter terminó la Serie A en séptima posición, una vez más, no se clasificó para la Liga de Campeones de la UEFA. Marcó 11 goles, su cifra más alta desde la temporada 2010-11 con el Club Brujas; y también dio diez asistencias, ocho de ellas en la Serie A, superando su récord de la temporada anterior.

Perišić comenzó su tercera temporada en el Inter a lo grande, primero marcando y asistiendo en la primera jornada de la Serie A 2017-18 contra la Fiorentina, y luego dando dos asistencias en el partido a domicilio contra la Roma en el que el Inter ganó 3-1, la primera victoria liguera del Inter en el Estadio Olímpico en nueve años.

El 8 de septiembre firmó una nueva prórroga de su contrato con el Inter de Milán, que le mantiene en San Siro hasta junio de 2022. En el momento de la firma, dijo: "Es un día especial, es ciertamente emotivo y estoy feliz después del estrés de este verano. Ahora podemos mirar hacia adelante y sólo pienso en el Inter. Después de firmar, el campo es lo único que me queda por pensar".

Su segundo gol de la temporada, uno fuera del área contra el recién ascendido S.P.A.L. dos días después, fue el vigésimo gol de su carrera en la Serie A. Marcó su primer triplete en la Serie A el 3 de diciembre en la victoria por 5-0 en casa contra el Chievo. Su partido número 100 en todas las competiciones con el Inter se produjo más tarde, el 30 de diciembre, en el empate sin goles contra la Lazio en la jornada 19.

Jugó su primer partido de la Liga de Campeones con el Inter el 18 de septiembre de 2018, en una victoria por 2-1 sobre el Tottenham Hotspur.

En enero de 2019 el club inglés Arsenal intentó ficharlo. Acordó un acuerdo con el club; sin embargo, el Inter bloqueó el trato. La agente de su compañero de equipo Mauro Icardi, Wanda Nara, se pronunció sobre los motivos de su marcha, especulando que podrían ser de carácter personal. Los comentarios de Nara provocaron un enfrentamiento entre los jugadores, lo que provocó que Icardi fuera despojado de la capitanía y excluido del equipo antes de un partido de la Liga Europa a domicilio contra el Rapid Viena.

Participó en 34 partidos de la Serie A, solo detrás de Samir Handanović y Matteo Politano, y marcó 8 goles; siendo así el segundo máximo goleador del Inter después de Icardi. Tras el nombramiento de Antonio Conte, tuvo problemas para adaptarse al sistema del nuevo entrenador durante la pretemporada.

 Préstamo al Bayern de Múnich
El 13 de agosto de 2019 se incorporó al club alemán Bayern de Múnich en calidad de cedido por una temporada. El Bayern tenía la opción de ficharlo con un contrato permanente en el verano de 2020. El 31 de agosto marcó su primer gol con el Bayern y dio una asistencia en la victoria por 6-1 contra el Mainz.

El 4 de febrero de 2020, durante el entrenamiento previo a un partido de la Copa de Alemania contra el Hoffenheim, sufrió una fractura del tobillo derecho tras una entrada de su compañero Álvaro Odriozola. Ese mismo día fue operado. Volvió al equipo el 17 de mayo, entrando en lugar de Serge Gnabry en el minuto 85 del partido contra el Unión Berlín, el primer partido del club tras la suspensión de la liga por la pandemia de COVID-19.

El 10 de junio marcó el primer gol en la victoria por 2-1 sobre el Eintracht Frankfurt en la semifinal de la Copa de Alemania. El 4 de julio dio una a Robert Lewandowski en la final de la Copa de Alemania, en la que el Bayern derrotó al Bayer Leverkusen por 4-2 y consiguió el doblete nacional.

El 8 de agosto marcó en el partido de vuelta de los octavos de final de la Liga de Campeones, en el que el Bayern derrotó al Chelsea por 4-1 (7-1 en el global). Seis días más tarde, marcó en la victoria por 8-2 en cuartos de final contra el Barcelona en el Estádio da Luz. El 23 de agosto se convirtió en el undécimo croata en ganar la Liga de Campeones de la historia, cuando el Bayern derrotó al Paris Saint-Germain 1-0 en la final.

El 9 de septiembre el Bayern anunció que había optado por no ficharlo de forma permanente, tras fracasar en la negociación de un acuerdo con el Inter, y regresó a su club de origen.

 Regreso a Milán
El 31 de octubre de 2020 marcó su primer gol de la temporada con el Inter de Milán en el empate en casa contra el Parma (2-2). El 3 de noviembre marcó su primer gol en la Liga de Campeones con el Inter de Milán en la derrota por 2-3 contra el Real Madrid. Durante la parte primaveral de la temporada, fue elogiado por Conte por adaptarse con éxito a su sistema, pasando de la posición de extremo a la de lateral.

El 2 de mayo de 2021, cuatro jornadas antes del final de la temporada, el Sassuolo empató en casa con el Atalanta (1-1), con lo que el Inter se aseguró matemáticamente el título de la Serie A. Era el primer título de liga del Inter desde la temporada 2009-10, y ponía fin a la racha de nueve temporadas de victorias de la Juventus. El título fue también el primer trofeo de Perišić con los nerrazzuri.

 Tottenham Hotspur
El 31 de mayo de 2022 se anunció su fichaje por el Tottenham Hotspur F. C., a partir del 1 de julio, para las siguientes dos temporadas una vez finalizara su contrato con el Inter de Milán.

 Selección nacional

Ha sido internacional con las selecciones de Croacia , sub-19 y sub-21. Participó en la clasificación del Campeonato de Europa Sub-21 de la UEFA de 2011 con Croacia, donde marcó dos goles.

El 26 de marzo de 2011, a la edad de 22 años, debutó con la  contra . Formó parte de la selección de Croacia en la Eurocopa 2012, siendo titular en los dos primeros partidos del equipo contra la  e , y apareciendo como suplente en el último partido del equipo, que perdió por 1-0 ante .

Durante la fase de clasificación para el Mundial de 2014, participó en 12 partidos con Croacia y marcó su primer gol internacional en el empate 1-1 con . El 14 de mayo de 2014 fue incluido en la lista preliminar de 30 jugadores que representarían a Croacia en la Copa Mundial de Fútbol de 2014 en Brasil, siendo ratificado en la lista final de 23 futbolistas el 31 de mayo. Ese mismo día marcó un doblete en la victoria por 2-1 contra  en un partido de preparación para el Mundial en Osijek. Formó parte del equipo titular de Croacia en el partido inaugural del Mundial de 2014, una polémica derrota por 3-1 ante el anfitrión del torneo, , en la Arena Corinthians de São Paulo. En el siguiente partido, marcó el segundo gol de Croacia en la victoria por 4-0 sobre . El 23 de junio, marcó un gol de consolación en el último partido de la fase de grupos del equipo, una derrota por 3-1 ante , que los eliminó del torneo. A pesar de la temprana eliminación de Croacia, fue calificado por la FIFA como el segundo jugador de la fase de grupos.

Fue el máximo goleador de Croacia en la fase de clasificación para la Eurocopa 2016, marcando seis goles en nueve partidos en los que Croacia se clasificó en segundo lugar en el Grupo H. En el segundo partido de Croacia en la fase de grupos de la Eurocopa 2016, marcó el primer gol del empate 2-2 con la . Cinco días más tarde, marcó el gol de la victoria contra España, que aseguró la clasificación de Croacia en la fase de grupos.

Apareció con regularidad en la exitosa campaña de clasificación para la Copa Mundial de la FIFA 2018 de Croacia, en la que quedó subcampeona en el Grupo I, lo que la envió a la segunda ronda. El equipo se enfrentó a , ganando el partido de ida 4-1, con un tercer gol suyo en el minuto 33. Croacia se clasificó para la fase final de la Copa del Mundo en Rusia el 12 de noviembre al empatar sin goles en el partido de vuelta. En mayo de 2018 fue incluido en la lista definitiva de Croacia para el Mundial de 2018. En el tercer partido de la fase de grupos, marcó en el último minuto del tiempo reglamentario en la victoria por 2-1 sobre , con la que Croacia se proclamó campeona del Grupo D con todos los puntos. Durante el partido de semifinales de Croacia contra  el 11 de julio, anotó el empate de Croacia en la segunda mitad del tiempo reglamentario, y más tarde también preparó el gol de la victoria de Mario Mandžukić en la segunda mitad de la prórroga para darle a Croacia el 2– 1 victoria, enviando al equipo a la final de la Copa del Mundo por primera vez en su historia. Fue nombrado Hombre del Partido. En la final contra Francia el 15 de julio, anotó el empate temporal de Croacia en la primera mitad, aunque el partido finalmente terminó en una derrota por 4-2 ante . Cubrió la mayor cantidad de terreno de cualquier jugador en el torneo, corriendo un total de 72.5 kilómetros.

Durante la fase de clasificación para la Eurocopa 2020, marcó tres goles, contra  en casa y  en casa y fuera, mientras Croacia encabezaba el Grupo E. El 19 de noviembre de 2019, fue capitán de la selección nacional por primera vez en una victoria amistosa por 2-1 sobre Georgia, anotando el gol de la victoria. El 8 de septiembre de 2020, volvió a capitanear a Croacia en una derrota por 4-2 en la Liga de Naciones ante Francia en el Estadio de Francia.

El 1 de junio de 2021 alcanzó las 100 internacionalidades anotando el gol croata en el empate ante  en un amistoso de preparación para la Eurocopa 2020, torneo al que fue convocado.

 Participaciones en fases finales

{| class="wikitable center" style="text-align:center"
|-
! width="235" |Competición
! width="180" |Sede
! width="130" |Resultado
! width="60" |Partidos
! width="60" |Goles
|-
|Eurocopa 2012
| y
|Primera fase
|3
|0
|-
|Copa Mundial de Fútbol de 2014
|
|Primera fase
|3
|2
|-
|Eurocopa 2016
|
|Octavos de final
|4
|2
|-
|Copa Mundial de Fútbol de 2018
|
|bgcolor=silver|[[Croacia en la Copa Mundial de Fútbol de 2018|'''Subcampeón]]
|7
|3
|-
|Eurocopa 2020
|Europa
|Octavos de final
|3
|2
|-
|Copa Mundial de Fútbol de 2022
|
|Tercer puesto
|7
|1
|-
!Total
!colspan="2"|–
!27
!10
|}

 Estadísticas
 Clubes
 Actualizado al último partido disputado el .''

Hat-tricks

Palmarés

Títulos nacionales

Títulos internacionales

Distinciones individuales

Órdenes
  Orden del Duque Branimir con Cinta: 2018

Voleibol playa
Perišić participó en el Circuito Mundial de Voleibol de Playa FIVB 2017 para el torneo Major de Poreč, una competencia profesional, en asociación con Nikša Dellorco. La pareja perdió su primer partido contra Álvaro Filho y Saymon Barbosa.

Vida personal
A pesar de haber nacido en Split, creció en la ciudad de Omiš. De niño, trabajó en la granja avícola de su padre.

Se casó con Josipa en 2012, después de haberla conocido por primera vez cuando estaban en la escuela secundaria. La pareja tiene dos hijos: un hijo, Leonardo, nacido el 9 de octubre de 2012; y una hija, Manuela, nacida el 28 de julio de 2014.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en HNS

Futbolistas del KSV Roeselare
Futbolistas del Club Brujas
Futbolistas del Borussia Dortmund en los años 2010
Futbolistas del VfL Wolfsburgo en los años 2010
Futbolistas del Inter de Milán
Futbolistas del Bayern de Múnich en los años 2010
Futbolistas del Bayern de Múnich en los años 2020
Futbolistas del Tottenham Hotspur Football Club
Futbolistas de la selección de fútbol sub-17 de Croacia
Futbolistas de la selección de fútbol sub-21 de Croacia
Futbolistas de Croacia en la Eurocopa 2012
Futbolistas de Croacia en la Copa Mundial de 2014
Futbolistas de Croacia en la Eurocopa 2016
Futbolistas de Croacia en la Copa Mundial de 2018
Futbolistas de Croacia en la Eurocopa 2020
Futbolistas de Croacia en la Copa Mundial de 2022
Nacidos en Split

Ivan Perišić


الباخرة الحبيب (بالأحرف اللاتينية: Habib) هي باخرة تابعة للشركة التونسية للملاحة، صنعت في ألمانيا عام 1978، وبدأت الخدمة في يونيو/جوان 1978.

تم ترك العمل بهذه الباخرة في 2012 بعد وصول الباخرة التونسية تانيت جديدة الصنع من كوريا الجنوبية إلى تونس.

مراجع

وصلات خارجية
 زيارة افتراضية للباخرة الحبيب على موقع الشركة التونسية للملاحة.

النقل في تونس
بواخر تونسية

الحبيب (باخرة)


ISO 8601 er en international standard for skrivemåde og udveksling af data om tid, dvs. dato og klokken. Standard skrivemåde for dato er åååå-mm-dd og for tid hh:mm:ss. Dato og klokkeslæt separeres normalt med et T.

Danmark har accepteret standarden, og den er udgivet af Dansk Standard som DS/ISO 8601-1:2019.

Kalendere
Tid
8601

ISO 8601


Cactus elegans peut faire référence à :
 Cactus elegans Link, un synonyme de Disocactus phyllanthoides, une espèce (Cactoideae, Hylocereeae) trouvée au Mexique ;
 Cactus elegans (DC.) Kuntze, un synonyme de Mammillaria geminispina, une espèce (Cactoideae, Cacteae) trouvée au Mexique.

Homonymie de taxons en biologie
Synonyme d'espèce de Cactaceae (nom scientifique)

Cactus elegans


"Ekbatana" eller "Ekbátana" er et dansk digt af Sophus Claussen udgivet i romanen Valfart i 1896.

I digtet beskrives en drøm, som jeg-personen har haft. Claussen er kendt som den store danske repræsentant for symbolismen, og digtet har en sanselighed over sig, der står i modsætning til den naturalisme, der ellers herskede på den tid. For Claussen er Ekbatana en utopi, hvis mystik han mener, at tidens videnskabsfolk er ved at eliminere. Jeg-personen omtaler således "spottere" og "tosser", der insisterer på alternativ (videnskabeligt baseret) stavemåde af Ekbatana. Dette navn henviser til en sagnomspundet oldtidsby af samme navn. Jeg-personen taler først om byen som undfanget i en drøm, men senere i digtet fremgår det, at han har været der, men at alt ikke blot er lykke.

Digtet består af ni strofer på hver fire linjer med rimmønsteret A-A-B-B, hvor det sidste ord i hver strofe er "Ekbátana".

Digtet er sat i musik og indspillet flere gange: Tony Vejslev har skrevet en melodi og indspillet sangen på albummet 50 danske viser og sange (1993), Og Bodil Heister har ligeledes skrevet musik til digtet, som Kurt Ravn har indsunget på deres fælles album Ekbátana (1992).

Referencer

Digte fra Danmark
Litteratur i 1896
Kulturkanonen

Ekbatana (digt)


( 15 يناير 1973 -) ، هو حارس نادي الرائد وحارس سابق في نادي النصر . يعد من الحراس الخبرة في الدوري السعودي وحيث لعب مع نادي النصر في كأس العالم للاندية 2000 م .

مشاركاته مع المنتخب
لعب مع المنتخب السعودي الأول 13 مباراة من عام 2001-2004 شارك مع المنتخب في العديد من البطولات مثل كأس آسيا 2000 وتصفيات ونهائيات كاس العالم 2002 وبطولة العرب وبطولة الخليج 2003 م .

أرقام قياسية
يعد أيضا من الحراس القلائل الذين سجلوا اهداف فقد سجل هدف واحد على نادي الأنصار، سجل رقماً قياسياً في البطولة العربية أبطال الكؤوس حيث حافظ على شباكه نظيفة حتى المباراة النهائية التي خسرها النصر أمام منافسه الهلال بهدفين أحدهما من ضربة جزاء مقابل هدف للنصر وحصل على أفضل حارس في البطولة .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سعوديون
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو دوري الدرجة الأولى السعودي
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو كأس آسيا 2000
لاعبو كأس العالم 2002
لاعبو كرة قدم سعوديون
لاعبو كرة قدم عرب شاركوا في كأس العالم
لاعبو منتخب السعودية لكرة القدم
لاعبو نادي الرائد
لاعبو نادي الفيحاء
لاعبو نادي النصر (السعودية)
لاعبو نادي سدوس
مواليد 1392 هـ
مواليد 1973
مواليد في السعودية

محمد الخوجلي


Lomnička () ist ein Ortsteil der Stadt Plesná in Tschechien.

Geschichte
Lomnička war wie viele Orte des Schönbacher Ländchens, die Rüdiger von Sparneck 1348 erwarb, vom Kloster Waldsassen aus gegründet worden. Ab der Mitte des 19. Jahrhunderts gehörte der Ort zum Gerichtsbezirk Wildstein bzw. Bezirk Eger.

Nach dem Münchner Abkommen wurde der Ort dem Deutschen Reich zugeschlagen und gehörte bis 1945 zum Landkreis Eger.

Im Jahr 1965 wurde Lomnička nach Plesná eingemeindet.

Einwohnerentwicklung

Kultur und Sehenswürdigkeiten
 Jüdischer Friedhof, 1822 errichtet

Söhne und Töchter des Ortes
 Isaac Mayer Wise (1819–1900), amerikanischer Rabbiner

Literatur
 Karl Mädler: Zur Geschichte des Schönbacher Ländchens. In: Unser Egerland. Schriftenreihe für lebendige Heimatpflege. Heft 25. Wunsiedel 1925. S. 41–46.

Einzelnachweise

Ortsteil in Tschechien
Plesná

Lomnička (Plesná)


أناراخي (Αναρράχη) هي مدينة في كوزاني في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1116 نسمة.

مراجع

أماكن مأهولة في كوزاني (مقاطعة)
مدن اليونان

أناراخي