Colognian or Kölsch (; natively Kölsch Platt) is a small set of very closely related dialects, or variants, of the Ripuarian group of dialects of the Central German group. These dialects are spoken in the area covered by the Archdiocese and former Electorate of Cologne reaching from Neuss in the north to just south of Bonn, west to Düren and east to Olpe in northwest Germany.

Name
In the Ripuarian dialects, "kölsch" is an adjective meaning "from Cologne" or "pertaining to Cologne", thus equivalent to "Colognian". Its nominalized forms (ene Kölsche, de Kölsche etc.) denote the inhabitants of Cologne. The word "Kölsch", without an article, refers to either the dialect or the local Kölsch beer. Hence the humorous Colognian saying: "Ours is the only language you can drink!"

Speakers
In Cologne, it is actively spoken by about 250,000 people, roughly one quarter of the population.
Almost all speakers are also fluent in standard or high German.
It is widely understood in a region inhabited by some 10 million people (a conservative estimate).

There is a community of people who speak a variety of Kölsch in Dane County, Wisconsin, United States.

Area
There are local (decreasingly divergent) variants of Kölsch in the Quarters, most notably those only recently incorporated into the city, and the Hinterland. Sometimes, also the far more than 100 clearly distinct Ripuarian languages of Belgium, the Netherlands, and German Rhineland are incorrectly referred to as Kölsch, as well as the Rhinelandic regiolect. In fact, the regiolect is very different from Kölsch, being the regional variety of Standard German influenced only to a certain degree by the dialect. As such, many native speakers of the regiolect are in fact unaware of the fact that a "regiolect" exists, believing they speak plain Standard German.

History and classification
In its modern form it is of comparatively recent origin. It developed from Historic Colognian, but has been under the influence of New High German since the 17th century. It was also influenced by French during the occupation of the Left Bank of the Rhine under Napoleon Bonaparte from 1794 to 1815, and therefore contains some more words from and expressions pertaining to French than does Standard German. There are also phonological similarities with French, which however may be coincidental.

Kölsch is one of the variants of the Ripuarian dialects (part of the Rhinelandic or rheinisch dialects – as opposed to the regiolect), which belong to the West Franconian family, itself a variant of West Middle German. It is closely related to the lower Rhineland (niederrheinisch) and Moselle Franconian (moselfränkisch) dialects and combines some features of them, as well employing a variety of words hardly in use elsewhere. Common with the Limburgish language group and other Ripuarian languages, it has a phonemic pitch accent, referred to as the 'singing' Rhinelandic tone.

Features in comparison to Standard German
This list shows only the most important differences. Most of these are not uniquely Kölsch, but true for all Ripuarian dialects.

 Kölsch uses ,  or even  instead of standard , so when Colonians say "ich", it sounds more like "isch".
 The Standard German  phoneme is pronounced  in the beginning of a word, and , ,  or  in other positions, depending on the syllable structure. This gives rise to the erroneous belief that "im Kölschen jibbet kein Je" (Rheinlander regiolect German: "In Colognian there is no "G"); in fact Colognian does have the phoneme /g/, just not where Standard German speakers expect: rigge "to ride" (German: reiten)
 Kölsch has three diphthongs pronounced ,  and , which are equivalent to but less frequent than ,  and  in the standard.
 Voiceless stops are not aspirated, in contrast to Standard German and most varieties of English (although there are some dialects in Scotland and Northern England where voiceless stops are not aspirated).
 The  sound is "darker" than in Standard German, and is replaced by  throughout ("Kölsch": (Colognian) ; (Standard German) )
 Words with an initial vowel are not separated from the preceding word by a glottal stop.
 Kölsch has a larger vowel system than Standard German. In Standard German  and  are always short, ,  and  always long. In Kölsch all of these occur long and short, and the difference is phonemic.
 Vowel quality often differs between standard words and Kölsch words. Sometimes the standard has the more original form, sometimes Kölsch does. Standard , ,  often correspond to Kölsch , , , and , ,  often correspond to , , . Standard , ,  often correspond to Kölsch ,  and , and ,  often correspond to  and . All of these patterns (and others to be found), however, have many exceptions and cannot be used to build Kölsch words blindly.
 Kölsch is even more non-rhotic than the standard. It often vocalizes "r" completely so that any hint of it is lost, e.g. std. "kurz", ksh. "koot".
 When it does not vocalize an "r", it will often be pronounced more strongly than in German: Sport [ɕpɔxt] (often humorously spelled "Spocht"). This carries over into the Cologne accent of German.
 Being a Central German dialect, Kölsch has undergone some stages of the High German sound shift, but not all. Where the standard has "pf", Kölsch uses "p", as do Lower German and English. Compare: Standard German: "Apfel, Pfanne"; Kölsch: "Appel, Pann", English: "apple, pan". Moreover, where the standard has "t", Kölsch usually keeps the older "d": Standard German: "Tag, tun"; Kölsch: "Daach, donn"; English: "day, do".
 Kölsch has shifted stem-internal  and  to . Again, this sound change is shared by Lower German and English. Compare: Standard German: "leben, Ofen"; Kölsch: "levve, Ovve"; English: "live, oven" (note that this does not affect  shifted from older , e.g. Kölsch "schlofe", English "to sleep").
 As a typically Ripuarian phenomenon,  and  have changed into  and  in some cases, e.g. std. "schneiden, Wein", ksh. "schnigge, Wing".
 Specifically, Middle High German ît, îd, în /iːt iːd iːn/, ût, ûd, ûn /uːt uːd uːn/, iut, iud, iun /yːt yːd, yːn/ > Colognian igg, ugg, ügg; ing, ung, üng /ɪg ʊg ʏg, ɪŋ ʊŋ ʏŋ/. The similar change /nd/ to /ŋg/ was originally near-universal, but has been lost in several words, most likely due to Standard German influence. (Münch gives for examples fryŋ̄k, kiŋ̄k "friend", "child", where modern Kölsch has Fründ, Kind. (German: Freund, Kind)
 The word "dütsch" (German), compare German deutsch, has also been influenced by surrounding dialects and the standard, and the fully Kölsch form *düksch is unheard of.
 In Kölsch, the  final "t" after is dropped at the end of words followed by another consonant (except l, m, n, ng). When a vowel is added, a lost "t" can reoccur.
 In Kölsch the word-final schwa is dropped and the standard ending "-en" is often shortened to schwa. Therefore, Kölsch plurals often resemble Standard German singulars, e.g., std. "Gasse" > "Gassen", ksh. "Jass" > "Jasse" (alley, alleys).
 Kölsch has a reduced case system, where the genitive is lost. The accusative and nominative are merged (except with personal pronouns), in most cases taking the form of the nominative; Standard German Der Mann läuft die Straße entlang; ich sehe den Mann, Kölsch Der Mann läuf de Stroß elans, ich sinn der Mann.. In the case of adjectives, including possessive pronouns, determiners and indefinite articles, Kölsch takes the form of the accusative; compare Standard German: "mein Mann, meine Frau"; to Kölsch: "minge Mann, ming Frau", originally *mingen Mann, minge Frau, cf. the German accusative meinen Mann, meine Frau; English: "my husband, my wife".
 Many regular verbs of Standard German have an irregular present tense form conjugation in Kölsch, e.g. the verb "stonn" (= std. "stehen" and English "to stand") is conjugated as follows: "ich stonn, du steihs, hä steiht, mir stonn, ehr stoht, se stonn".

Phonology

Use

In comparison to most other German dialects, Kölsch is unusually well documented through the work of the Akademie för uns Kölsche Sproch and scholars such as , whose publications include a dictionary, a grammar and a variety of phrase books. While Kölsch is not commonly taught in schools (although there are often extracurricular offerings) and a lot of young people do not have a proper command of it, many theaters exist that perform exclusively in Kölsch, most notably the Volkstheater Millowitsch, named after the late Willy Millowitsch (1909–1999) and the famous puppet theater, Hänneschen-Theater. There has also recently been an increase in literature written in this dialect and both traditional music and rock in Kölsch are very popular in and beyond Cologne, especially around Carnival, including bands such as Brings, , Bläck Fööss, Höhner and others. The Kölsch rock group BAP is even among the most successful rock bands in Germany. Another noticeable phenomenon is the usage of either a watered-down Kölsch dialect or the Rhinelandic regiolect by German TV personalities, especially comedians such as  and others.

The Lord's Prayer in Kölsch
This is a relatively recent, and modern, version of the Lord's Prayer in Colognian, by Jean Jenniches (1894–1979).
 Nota bene: This is not a literal, but an artistic rendition of the Lord's Prayer.

English translation:
 Nota bene: This is not a literal, but an artistic rendition of the Lord's Prayer.
Our Father

Dear Lord God, holy is Your Name.
From the heavens You rule all the universe
according to Your will.
Like a father you care for humanity,
which awaits Your Kingdom here on Earth.
There is much need in the world, and thus we pray:
Make it so that no person should have to
suffer hunger anymore.
Take from us our debts,
so that every one of us is merciful to
his own debtors.
Help us to withstand all temptation,
and keep everything that could harm our
eternal salvation.

Amen.

See also
 Aachen dialect
 Colognian declension
 Colognian grammar
 Colognian phonology
 Ostheim (Cologne)

References

External links

 'Hover & Hear' Kölsch pronunciations, and compare with equivalents in English and other Germanic languages.

Culture in Cologne
Central German languages
German dialects
Ripuarian language
City colloquials
North Rhine-Westphalia

Colognian


Pólo Norte-1 () foi a primeira estação à deriva tripulada soviética do mundo no Oceano Ártico, usada principalmente para pesquisa.

O Pólo Norte-1 foi estabelecido em 21 de maio de 1937 e inaugurado oficialmente em 6 de junho, a cerca de 20 quilômetros (12 milhas) do Pólo Norte pela expedição às altas latitudes Sever-1, liderada por Otto Schmidt. A expedição foi transportada por aeronaves por unidades de aviação sob o comando de Mark Shevelev. "NP-1" operou por 9 meses, durante os quais o bloco de gelo viajou 2 850 quilômetros (1 770 mi). O comandante da estação era Ivan Papanin. Em 19 de fevereiro de 1938, os quebra-gelos soviéticos Taimyr e Murman retiraram quatro exploradores polares da estação perto da costa leste da Groenlândia. Eles chegaram em Leningrado em 15 de março a bordo do quebra-gelo Yermak.

Os membros da expedição, o hidrobiólogo Pyotr Shirshov, o geofísico Yevgeny Fyodorov, o radioman Ernst Krenkel e o comandante Ivan Papanin, receberam o título de Herói da União Soviética.

Expedições
Polo Norte

Pólo Norte-1


Yeşilöz, Zonguldak ilinin Devrek ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1892 yılı kayıtlarında Manzut olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Zonguldak il merkezine 93 km, Devrek ilçe merkezine 33 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Devrek belde ve köyleri

Yeşilöz, Devrek


Emilio Frers (Ciudad de Buenos Aires, Estado de Buenos Aires, 9 de noviembre de 1854 - Buenos Aires, Argentina, 28 de junio de 1923) fue un abogado y político argentino, quien se desempeñó como ministro de Agricultura durante la segunda presidencia de Julio Argentino Roca; además, Frers ocupó el cargo de presidente de la Sociedad Rural Argentina en dos ocasiones, en 1893 y entre 1908 y 1910 y fue Académicos de la Academia Nacional de Agronomía y Veterinaria.

Infancia y juventud
Emilio Frers nació el 9 de noviembre de 1854 en la Ciudad de Buenos Aires, que en ese entonces integraba el estado homónimo. Hijo del matrimonio entre Germán Frers y Rosario Lynch, tuvo un hermano menor que también presidió la Sociedad Rural, Julián. Su padre, nacido en Alemania en 1823, se radicó en la Argentina veinte años más tarde, desempeñándose como docente y luego creando una cabaña de merinos junto a su suegro, Patricio Lynch, en las cercanías de Baradero. Realizó sus estudios primarios bajo la custodia de su padre y continuó los secundarios en su ciudad natal; posteriormente, ingresó a la Facultad de Derecho de la Universidad de Buenos Aires, recibiéndose de abogado en 1879.

Sin embargo, Frers no ejerció su profesión, sino que se dedicó a la agricultura y la cría de ganado, principalmente en el campo de su padre; allí, experimentó con otras especies forrajeras y con nuevos tipos de ensillaje. A pesar de estas innovaciones, Frers es recordado por haber sido uno de los primeros ganaderos en cultivar praderas de alfalfa para el pastoreo de los animales, hecho que transformó la cría de ganado vacuno en su país.

Trayectoria política

Inicios
Participó activamente de la Revolución de 1880, que derivó en la federalización de Buenos Aires, y se desempeñó como presidente del Concejo Deliberante de San Pedro entre 1887 y 1889, ocupando el mismo cargo en Baradero. Adhirió luego a la Revolución de 1890, ejerciendo como presidente de la Unión Cívica de San Pedro, cercana al mitrismo. En 1893, durante la presidencia de Luis Sáenz Peña, Frers fue designado Director de Tierras y Colonias; además, ocupó interinamente el cargo de presidente de la Sociedad Rural Argentina reemplazando a Estanislao Severo Zeballos, viéndose obligado a revertir una difícil situación que estaba atravesando la entidad.

Ministro de Obras Públicas de Buenos Aires
Al año siguiente, en 1894, fue elegido senador de la provincia de Buenos Aires; sin embargo, no asumió ya que el gobernador de la misma, Guillermo Udaondo, lo designó como ministro de Obras Públicas de la provincia. Frers ocupó este cargo entre 1894 y 1898, cuando finalizó el mandato de Udaondo; durante este período impulsó la construcción de ferrocarriles, canales, caminos, puentes y telégrafos. Además, estableció la primera escuela práctica de agricultura y las primeras estaciones agrícolas, además de crear el Instituto Bacteriológico y un laboratorio marino.

Ministro de Agricultura
El 12 de octubre de 1898, Julio Argentino Roca asumió su segunda presidencia, acompañado por Norberto Quirno Costa en la vicepresidencia. El 15 de marzo de aquel año se dispuso la sanción de la reforma de la Constitución Nacional, que modificó los artículos 37 y 87 de la misma. El primero determinaba la cantidad de habitantes necesarios para poder contar con un diputado nacional, mientras que la segunda ampliaba el número de ministros, cuyos titulares tendrán a su cargo [...] los negocios de la Nación y refrendarán y legalizarán los actos del Presidente por medio de su firma. Así, el gabinete pasó a estar conformado por ocho ministerios en lugar de cinco; los nuevos gabinetes fueron los de Marina, Agricultura y Obras Públicas, creados mediante la sanción de la ley n.º 3.727. Si bien existía en el país un Departamento de Agricultura, creado durante el gobierno de Domingo Faustino Sarmiento, el crecimiento de la actividad y su fortalecimiento como la principal fuente de ingresos del país requerían de una participación más activa del Estado.

En consecuencia, Roca creó el ministerio y designó a Emilio Frers como su primer titular. Durante su mandato, Frers impulsó la creación de escuelas agrotécnicas, establecimientos experimentales y laboratorios, los cuales fueron concretándose con el paso del tiempo; promovió también la sanción de normas y leyes sobre tierras y colonias, patentes, marcas y bosques, entre otros. Estimuló la organización de ferias y exposiciones y la lucha contra las plagas agrícolas, principalmente la langosta.  Además, organizó los datos estadísticos de la materia e inició el estudio de los recursos naturales del país; impulsó fuertemente la construcción de vías férreas, promovió la educación agrícola e invalidó ciertas concesiones de tierras que consideraba ilegales. Sin embargo, disconforme con el proyecto de unificación de la deuda externa presentado por Roca, Frers presentó su renuncia en septiembre de 1899; a pesar de esto, el cargo se mantuvo vacante hasta enero de 1900, cuando el mismo fue asumido por Martín García Merou.

Fue también presidente del Banco Popular Argentino.

Carrera política posterior
En 1901, Frers tuvo un papel protagónico en los festejos por el cumpleaños 80 de Bartolomé Mitre, siendo uno de los organizadores de los festejos, y fue candidato a gobernador de la provincia de Buenos Aires por la Unión Cívica Nacional. Al año siguiente, contribuyó a fundar el Partido Republicano, que lideraba el ingeniero Emilio Mitre, de esta manera Frers siguió ligado al mitrismo hasta su retiro de la política en 1917, luego del ocaso de la Unión Cívica como partido partido. La Unión Cívica fue el último partido que establecía sus orígenes ideológicos en la figura del general Mitre.

En 1919, Frers rechazó una invitación de Octavio R. Amadeo para apoyar al Partido Demócrata Progresista, que dirigía Lisandro de la Torre argumentando que "el régimen radical es peor que el anterior. Pero el anterior era malo y no me decido a dar un voto que pueda contribuir a su restauración".

Obras
Fue autor de los siguientes trabajos:
La carne vacuna argentina en el consumo europeo. (1887)
El progreso agrícola de la Nación y la Sociedad Rural Argentina. (1916)
Cuestiones agrarias. (1919)
La cuestión social y los sindicatos profesionales. (1922)

Véase también
Historia de la Argentina
Generación del 80
Sociedad Rural Argentina

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

 Obras completas de Emilio Frers: tomo I, II, III, IV, V, VI, VII y VIII.

Abogados de Argentina
Académicos de la Academia Nacional de Agronomía y Veterinaria
Ministros de Agricultura de Argentina
Presidentes de la Sociedad Rural Argentina
Alumnado de la Facultad de Derecho de la Universidad de Buenos Aires
Miembros de la Academia Nacional de Ciencias Económicas (Argentina)

Emilio Frers


Alexander Bruce Bielaski (2 avril 1883 - 19 février 1964) était un avocat américain et un fonctionnaire du gouvernement qui a été directeur du Bureau of Investigation (maintenant le Federal Bureau of Investigation : FBI) de 1912 à 1919.

Éducation
Il a obtenu un diplôme en droit de la faculté de droit de l'Université George Washington en 1904, où il était l'un des pères fondateurs du chapitre Gamma Eta de la fraternité Delta Tau Delta.

Carrière
Il rejoint le ministère de la Justice. Comme son prédécesseur Stanley Finch, Bielaski a gravi les échelons du ministère de la Justice. Fin avril 1912, le procureur général George W. Wickersham nomma Bielaski pour remplacer Finch au poste de directeur du Bureau of Investigation. Il y restera jusqu'en 1919.

Notes et références

Liens externes

Directeur du FBI
Personnalité américaine née d'un parent lituanien
Naissance en avril 1883
Décès en février 1964
Décès à 80 ans

A. Bruce Bielaski


An Microtis densiflora in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni George Bentham, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark Alwin Clements. An Microtis densiflora in nahilalakip ha genus nga Microtis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microtis

Microtis densiflora


Lawless Darkness četvrti je studijski album švedskog black metal-sastava Watain. Album je 7. lipnja 2010. godine u Europi te dan kasnije u Sjevernoj Americi objavila diskografska kuća Season of Mist.

O albumu
Lawless Darkness je bio sniman od siječnja do veljače 2010. u studiju Necromorbus Studio u Alviku, Švedskoj. Producent albuma bio je bivši koncertni član sastava Tore Stjerna. Objavi albuma prethodila je objava singla "Reaping Death" koji je bio objavljen 30. travnja 2010. te je bio prodavan u sklopu glazbenog časopisa Sweden Rock Magazine. Singl je u Švedskoj postigao zlatnu nakladu jer je bio prodan u više od 10.000 primjeraka.

Album se našao na 42. mjestu Billboardove ljestvice Top Heatseekers u SAD-u pošto je bio prodan u više od 1000 primjeraka u svom prvom tjednu objave. Također, album se popeo na 26. mjesto na švedskoj top ljestvici Sverigetopplistan.

Popis pjesama

Recenzije
Album je kritički uglavnom bio dobro prihvaćen. Prema Eduardu Rivadaviji, glazbenom kritičaru sa stranice Allmusic, "Lawless Darkness je black metal u cijelosti; kako bi bio siguran u to, Watain čak zadržava bubnjarski ritam koji zvuči kao da je sviran na kartonskim bubnjevima u počast pionirima lo-fija poput Venoma i Bathoryja, zabogamiloga! Ovo je razlog zašto puristi koji tragaju za svojom dozom trebaju samo baciti pogled na usitnjavajuću srdžbu koju iz sebe izbacuju [pjesme] 'Death's Cold Dark', 'Total Funeral' i 'Kiss of Death' ili na melodije dostojne Emperora koje se bijesno kovitlaju širom [pjesme] 'Hymn to Qayin' ili na kraljevsko ledeno razaranje 'Malfeitora' i instrumentalne naslovne pjesme. Na kraju, pojavljuje se konačni elegantni uron u bezdan; u pitanju je petnaestominutna, sveobuhvatna [pjesma] 'Waters of Ain' koja u samoj sebi zvuči poput manjeg albuma i baca zasljepljujuće reflektorsko svjetlo na cjelokupno Watainov najnovije, značajno postignuće za dobro razvoja black metala".

About.com je slično dobro prihvatio album, opisujući ga "epskim black metalom koji ne ispada previše popustljiv" te "akumulacijom svega što je Watain napravio na svoja prethodna tri albuma". The Examiner je također pohvalio album, komentirajući kako je produkcija "vrhunska u potpunosti" i da je "s glazbenog gledišta ovaj album fantastičan, skladbe poput 'Reaping Death' i naslovne pjesme svjedoče Watainovoj kreativnosti".

Pitchfork je pozitivno ocijenio album, iako s manje entuzijazma. Uspoređujući ga s Watainovim prethodnim albumom Sworn to the Dark, Pitchforkov recenzent Tom Breihan se nije slagao s The Examinerovim mislima o produkciji, pišući kako "čišća produkcija zvuči više zgusnuta i manje prožimajuća, kao da te žele batinati čistom glasnoćom umjesto da te uvuku u svoj svijet". Međutim, Breihan je zaključio svoju recenziju pišući: "Ipak, prosuđujući po kvalitetama, ovo je nešto vrlo moćno. Sastav tu i tamo postiže razine potpunog divljaštva koje su toliko apsurdne da zapravo zvuče divno. Danielsson ima stvarno dobar black-metal glas, opustošeno i demonsko iz-dubine-grla grgljanje koje samo nekad kaže nešto što mogu dešifrirati ('Rivers of blood! Rivers of blood!'). Kada skandiraju 'Hail! Beelzebub!' na 'Four Thronesu', zvuče kao da to stvarno misle, što na neki način čini cijelu stvar zabavnijom. Ovi čudaci i dalje znaju što rade, čak i da ovaj put samo šeću kroz krvavu vodu."

Zasluge

Watain
 E. – vokali, bas-gitara
 H. – bubnjevi
 P. – gitara
Dodatni glazbenici
 SL/TDB/AO – solo gitara (na pjesmama 6 i 10)
 Carl McCoy – vokali (na pjesmi 10)

Ostalo osoblje
 Thomas "PLEC" Johansson – mastering
 Pete Helmkamp – tekst (pjesme 7)
 Set Teitan – tekst (pjesme 8)
 Metalion – fotografija
 Sara Gewalt – fotografija
 Zbigniew M Bielak – naslovnica
 T. Stjerna – produkcija, snimanje, miksanje
 Valnoir – dizajn

Izvori

Albumi iz 2010.
Albumi sastava Watain

Lawless Darkness


Biserica romano-catolică din Apalina este un monument istoric aflat pe teritoriul localitate componentă Apalina a municipiului Reghin. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 114827.02.

Localitatea
Apalina, mai demult Abafaia (în dialectul săsesc Uendref, în , în ) este o localitate componentă a municipiului Reghin din județul Mureș, Transilvania, România. Prima atestare documentară este din anul 1332, sub numele de Abafaya.

Biserica
Sanctuarul semicircular al bisericii dedicate Sfintei Cruci și partea navei cu care se continuă sanctuarul sunt romanice. În secolul al XVI-lea a fost extinsă spre vest și a fost construit turnul. În afară de intrarea vestică, realizatâ în stil gotic târziu, a existat o intrare și în partea de sud a navei, dar la ultima reparație a fost zidită, astfel încât cadrul ei a dispărut, dar locul mai poate fi recunoscut.

Mobilierul actual al bisericii este din anul 1752 și poartă amprenta stilului neobaroc. A fost realizat prin contribuția generoasă a familiei nobiliare locale Huszár. Altarul principal este bogat decorat. Cele două altare laterale (Inima lui Iisus și Sfântul Ioan Nepomuk) sunt în armonie cu altarul principal.

În 1971 au fost finalizate reparațiile generale ale bisericii. Turnul a fost, de asemenea, complet renovat, cu o nouă cruce deasupra. În 1972 a fost înlocuit gardul și a fost instalată o nouă poartă.

Note

Vezi și
 Apalina, Mureș

Legături externe
 Monumente istorice din România-Fișă și localizare de monument
 Fișă de monument

Imagini din exterior

Monumente istorice din județul Mureș
Biserici romano-catolice din România
Biserici din județul Mureș
Biserici din secolul al XIII-lea din România
Biserici cu hramul Sfânta Cruce

Biserica romano-catolică din Apalina


Cirkuska parada (francuski: Parade de cirque) je slika poentilista Georgesa Seurata koju je slikao od 1887. – 1888. god. Ova slika se smatra jednim od njegovih najznačajnijia djela, između ostaloga zbog svojih elemenata koji su raspoređeni prema pravilu zlatnog reza.

Ovo je jedno od njegovih prvih djela s noćnim prizorom i s temom popularne zabave. Seurat je radio na ovoj temi gotovo 6 godina dok napokon nije završio ovu sliku. Prvi put je izložena 1888. godine u Salon de la Societe des Artistes Independants (Salon društva neovisnih umjetnika). Bilo je jedno od manje cjenjenijih djela Seurata, ali kasnije će biti prepoznato kao jedno od najznačajnijih njegovih djela.
Povjesničar umjetnosti Alfred H. Barr Jr. ističe njezinu važnost zbog tajnovitosti i snažne simetrije što je bilo vrlo inovativno. U ovom djelu prevladavaju horizontalne i vertikalne linije što može biti utjecaj kompozicijskih rješenja antike, pa čak i egipatske umjetnosti.

Kako je slikano uljnim bojama slika ostavlja pravi dojam tek pod plinskom rasvjetom gdje boje boje instrumente, ljudska lica, a cijela slika ima sjaj kao da je nešto zapaljeno iza nje. Vjeruje se kako je umjetnik težio tom dojmu da uljanim bojama i plinskom rasvjetom dočara ozračje cirkusa.

Povjesničar John Russell pretpostavlja kako je inspiracija za sliku bila pjesma La parade koju je objavio Arthur Rimbaud u simbolističkoj reviji La vogue 13. svibnja 1886. "Nikakva geometrija ne može sakriti činjenicu kako je ova slika zapravo kritika društva. No ova kritika je pjesnička, a ne politička", zapisao je Russell. Rimbaud je cirkusku paradu prepoznao kao odraz modernog života:

Ova slika je snažno utjecala na fovizam, kubizam i orfizam

Izvori

Postimpresionističke slike
Slike u muzeju Metropolitan
Slike iz 1880-ih

Cirkuska parada


Ålfotbræen er en gletsjer der ligger i kommunerne Bremanger, Flora og Gloppen i Sogn og Fjordane fylke i Norge. Bræen har et areal på 10,6  km² (2010) og det højeste punkt er på 1.385 moh.

Det er estimeret at Ålfotbreen har en årlig nedbørnormal på 5600 mm, hvilket gør den til det vådeste sted i Norge.

Landskapsvernområde
Bræen ble 9. januar 2009 beskyttet  som Ålfotbreen landskapsvernområde af Kongen i statsråd. Det beskyttede område er 226 km²

Kilder og henvisninger

Gletsjere i Vestland
Bremanger
Flora (Norge)
Gloppen

Landskapsvernområder i Norge

Ålfotbræen


Franjevački samostan i crkva sv. Martina u mjestu Sumartinu, općina Selca, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Franjevački samostan u Sumartinu, ul. fra Andrije Dorotića 3, nastao je na mjestu hospicija za franjevce iz Imotskog i Makarske. Oni su predvodili zbijeg stanovništva iz kopnenog dijela Dalmacije za Kandijskog rata. Današnja izdužena samostanska jednokatnica započeta je za uprave i prema nacrtu fra Andrije Kačića Miošića pol. XVIII. stoljeća. Samostan nema klaustra već prostrani gornji i donji vrt. Stara barokna crkva sv. Martina zamijenjena je novom neoromaničkom građevinom s transeptom i zvonikom 1913. godine prema nacrtu Ć. M. Ivekovića.

Zaštita
Pod oznakom Z-5000 zavedeni su kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralne građevine".

Izvori

Zaštićeni sakralni kompleksi u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Martin, Sumartin
Sumartin
Sumartin
Sumartin
Sumartin

Franjevački samostan i crkva sv. Martina u Sumartinu


Christian Friedrich Mentel, (* 18. März 1812, nach anderen Quellen auch am 18. März 1822 in Berlin; † 9. Dezember 1897 in Petersburg) war ein deutscher Schneider und Mitglied im Bund der Gerechten.

Leben
C. F. Mentel war ein Sohn des Berliner Fournierschneiders Christian Friedrich Mentel und der Helene Christiane Mentel geb. Schmidt. Nach der einschlägigen Literatur lebte er in den Jahren 1840–1845 in Paris, London und Hamburg. Auf seiner Wanderschaft als Handwerksbursche wurde er in Paris Mitglied im Bund der Gerechten und ein Anhänger des Sozialisten Wilhelm Weitling, der wie er gelernter Schneider war. Er wurde von German Mäurer in den Bund aufgenommen. Bevor er in seine Heimat zurückkehrte, war er noch bei der Londoner Bundesgemeinde. Hier lernte er Karl Schapper, Joseph Moll, Heinrich Bauer, Hermann Kriege u. a. kennen.

Mentel baute Ende 1845 in Berlin die lokale Organisation des Bundes der Gerechten auf. Am 9. Dezember 1846 wurde er verhaftet. Während andere Gefangene bald wieder freigelassen wurden, blieb er teilweise in strenger Einzelhaft. Noch im selben Jahr legte er in Berlin ein "Geständnis" ab und verriet zahlreiche Mitglieder des Bundes. Im Prozess widerrief er seine Aussagen. Laut Akten des Berliner Criminalgerichts M 3. wurde er am 14. Juni 1847 unter Anrechnung des Untersuchungs-Arrestes wegen strafbarer Gesellenverbindung und wissentlicher Verbreitung verbotener Schriften verurteilt. 1849 laufen erneut Untersuchungen gegen ihn. Auf Grund seiner Aussagen wurde Eduard Meyen zu zwei Jahren Festungshaft urteilt und Mentel hatte insgesamt über einhundertundzwanzig Bundesmitglieder der Polizei namhaft gemacht. Sein Bundesbeiname war Fritz Potsdammer. Er sprach sowohl Deutsch als auch Französisch.

1854 nahmen Wermuth und Stieber an, dass er sich zu diesem Zeitpunkt in "Amerika" befand. Nach dem Census für den Staat Virginia lebte Christian Friedrich Mentel mit seiner Frau Fredericke Mentel geb. Bredehorst und drei Kindern als Schneider in Petersburg (Virginia). Auf dem Blandford Cemetery im Südosten der Stadt befand sich noch 1937 seine Grabstätte.

Literatur
 Karl Bittel: Der Kommunistenprozeß zu Köln 1852 im Spiegel der zeitgenössischen Presse. Rütten & Loening. Berlin 1955, S. 96, 106, 316
 Der Bund der Kommunisten. Dokumente und Materialien 1836-1849. Bd. 1. Dietz Verlag, Berlin 1970, S. 1116, 118, 122, 188, 219, 238, 240, 258–273, 357, 358, 479–481, 1008, 1028, 1031–1033, 1054
 Der Bund der Kommunisten. Dokumente und Materialien 1849-1851. Bd. 2. Dietz Verlag, Berlin 1982, S. 655, 673, 680, 706, 707, 761

Einzelnachweise

Weblinks
 Akten im Bundesarchiv

Person (Bund der Gerechten)
Person (Bund der Kommunisten)
Deutscher
Pseudonym
Geboren 1822
Gestorben 1897
Mann
Person (Berlin)

Christian Friedrich Mentel


ياشار ني ياشار ني ياشاماز فيلم تركي تمثيل Halit Akçatepe و Münir Özkul وŞener Şen وسونغول أودان مأخوذ عن قصة للكاتب عزيز نيسن تدور أحداثه عام 1974 في تركيا، أنتج بين 1999 و2000.

وصلات خارجية

 معلومات عن الفيلم

مراجع

أفلام باللغة التركية

ياشار ني ياشار ني ياشاماز


Utricularia asplundii ist eine fleischfressende Pflanze aus der Gattung der Wasserschläuche (Utricularia). Sie ist in Kolumbien und Ecuador beheimatet.

Merkmale
Utricularia asplundii ist eine mehrjährige und epiphytische, seltener terrestrisch lebende Pflanze von kriechendem Wuchs. Sie bildet filigrane, verzweigte Stolone von bis 10 cm Länge und 0,5–1,0 mm Dicke aus. An diesen erscheinen büschelweise elliptische Speicherknollen von 6–12 mm Länge. Die gestielten Laubblätter erscheinen einzeln oder zu zweit aus jeder Stielbasis. Die vielnervige, etwa 0,25 mm dicke Lamina ist elliptisch, ledrig und weist eine spitz zulaufende bis schwach abgerundete Spitze auf. Sie erreicht eine Länge von 4–16 cm und eine Breite von 1–1,2 cm. Die Gesamtlänge des Laubs beträgt mit Stielen etwa 8–16 cm. Die gesamte Pflanze ist mit zylindrischen Drüsen besetzt.

Die Fallen erscheinen in großer Zahl und sitzen vornehmlich an den untergetauchten Stolonzweigen. Sie sind gestielt, kugelig und ihre Größe schwankt zwischen 0,8 und 1,3 mm. Die Öffnung sitzt nahe der Basis und je links und rechts der Klappe befindet sich ein gekrümmtes Anhängsel.

Die Infloreszenz wächst aufrecht oder halbaufrecht, ist von einfachem Bau und unverzweigt oder – in selteneren Fällen – verzweigt. Sie wird 15–36 cm lang, der Stiel ist im Querschnitt rund, 0,5–1,0 mm dick und besonders im oberen Bereich drüsig behaart. Die Brakteen sind an ihrer Basis verwachsen, schmal-eiförmig und etwa 2–6 mm lang. Es erscheinen ein bis vier Blüten in regelmäßigen Abständen von etwa 1–2 cm. Die Kelchblätter sind leicht oval und beide etwa 1,0–1,5 cm lang. Die Blütenkrone ist 1,5–2,0 cm lang und weißlich mit pinkfarbenem Saum. Die obere Blütenlippe ist breit-eiförmig mit abgerundeter Spitze, sie ist nur etwas länger als die Kelchblätter. Die Unterlippe ist breit-keilförmig und weist einen gelblichen Doppelfleck nahe dem Blütenschlund auf, von diesem gehen parallel verlaufende, magentafarbene Streifen aus. Die Spitze der Unterlippe ist tief eingeschnitten und dreilappig, jede Lobe hat eine abgerundete Spitze. Alle Blütenblätter weisen winzige, drüsige Wimpern an ihren Rändern auf. Der Blütensporn ist kegelförmig, spitz zulaufend, von der Mitte an stark nach vorn hin gekrümmt und außen mit drüsigen Wimpern besetzt.

Die Samenkapseln sind eiförmig, ihre Länge beträgt ca. 7 mm; die Kapselwände sind von membranartiger Struktur. Die Samen sind zylindrisch und etwa 0,7 mm groß.

Verbreitung und Habitat
Utricularia asplundii ist in den tropischen Regenwäldern Kolumbiens und Ecuadors beheimatet. Dort wächst sie in feuchten Moospolstern auf Bäumen in Höhenlagen zwischen 150 und 1500 m, oft vergesellschaftet mit Utricularia jamesoniana.

Systematik
Utricularia asplundii wird der Sektion Orchidioides zugeordnet.

Nachweise

Weblinks

Wasserschlauchgewächse
Lentibulariaceae
Fleischfressende Pflanze

Utricularia asplundii


ماكسيم مرفيكا (بالكرواتية:Maksim Mrvica وتقرأ ماكسيم ميرفيتسا) (ولد في 3 مايو 1975) هو عازف بيانو مشهور من كرواتيا. وفي عام 2003 أصدر ماكسيم أول ألبوم له بعنوان «عازف البيانو».

التاريخ
أخذ مرفيكا دروس في البيانو منذ أن كان عمره 9 سنوات وقدم أول حفلاته العامة في نفس العام.بعد ذلك بثلاث سنوات قدم أول حفلة وكانت كونشيرتو بيانو في مقام سى كبير من أعمال جوزيف هايدن. عندما إندلعت الحرب في عام 1991 قرر كلاً من مرفيكا ومعلمه بأن ذلك لن يعطل دراسته للموسيقى، وبالرغم من الحرب والاضطرابات المحيطة قدم مرفيكا على أول مسابقة له وكانت المسابقة الكبرى في زغرب عام 2001.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من شيبينيك
عازفو بيانو كلاسيكيون في القرن 21
عازفو بيانو كلاسيكيون كرواتيون
كرواتيون في القرن 21
مواليد 1975
مواليد في شيبينيك
موسيقيون كرواتيون

ماكسيم مرفيكا


Kumpas, hassas ölçüm aletidir.

Ölçüm hassasiyetine, ölçüm şekline göre çeşitleri bulunur. Derinlik kumpası, delik kumpası gibi çeşitleri vardır ama tümünün ölçüm sistemleri aynıdır.

Standart kumpas
İki çenesi arasında kalan kısmı ölçen, sürgülü bir alettir. Şekli kabaca boru anahtarını andırır. Bir sabit cetvel üzerinde gezen hareketli bir parçadan oluşur. Gezen kısmına verniyer adı verilir. Birçok sektörde kullanılır. Hassasiyeti, yapılan işe göre değişir.

Kumpasların temel parçaları alttaki gibidir.

 Sabit ve Hareketli Çeneler; parçanın dış ebatlarını ölçmek için kullanılır.
 Sabit ve Hareketli İç Çap Çenesi (Horoz); parçanın içinde kalan genişlikleri, delik ve kanalları ölçmek için kullanılır.
 Derinlik ölçme çubuğu (Kılıç); parça yüksekliğini ölçmede kolaylık sağlar, parçanın üzerinde bulunan derinlikleri ölçmek için kullanılır.
 Metrik Cetvel; kumpasın "mm" cinsinden değerleri okunması için kullanılan bölümüdür.
 İnç ölçüm cetveli; kumpasın "inç" cinsinden değerleri okunması için kullanılan bölümüdür.
 Metrik verniyer; parçanın" mm" cinsinden ondalık değerinin okunmasını sağlar. "mm" cinsinde daha hassas ölçünün alındığı yerdir.
 İnç verniyer; parçanın "inç" cinsinden ondalık değerinin okunmasını sağlar." İnç" cinsinden daha hassas ölçünün alındığı yerdir.
 Sabitleme mandalı; hareketli çeneyi sabitler

Dış bağlantılar

Ölçü aletleri
Ormancılık aletleri
Uzunluk

Kumpas


Cratohaerea es un género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Contiene las siguientes especies:

 Cratohaerea brunet (Gory, 1833)
 Cratohaerea chrysopyga (W. Horn, 1892)
 Cratohaerea confusa Basilewsky, 1954

Referencias

Enlaces externos
 ION
 Nomenclator Zoologicus

Cicindelina

Cratohaerea


Vladimir Katović (Bihać, 19. prosinca ), hrvatsko-američki kemičar Spada u skupinu hrvatskih prirodoslovaca koji su rođeni, odgojeni i obrazovani i u znanost ušli u Hrvatskoj, a vrhunce dosegli u SAD, poput Williama (Vilima) Fellera, Egona Matijevića, Petra Alaupovića, Milana Randića, Branka Leskovara, Luke Milasa i dr.

Životopis
Rodio se u Bihaću. Otac mu je radio kao učitelj pa je svake godine živio u drugom selu. Tada je većina hrvatskih nastavnika toga doba u Bosni tako bila premještana, pa je Vladimir s braćom i sestrama, njih desetoro, svi su se rodili u drugom mjestu. Po osnivanju Banovine Hrvatske otac je premješten u Bihać pa 1940. godine u Zagreb. U Zagrebu je Vladimir završio osnovnu i gimnaziju. Maturirao je na 3. mješovitoj gimnaziji u Zagrebu. Kemiju je studirao na Tehničkom fakultetu u Zagrebu i diplomirao 1962. godine. Radio je na Institutu Ruđer Bošković za anorgansku kemiju u grupi profesora Drage Grdenića. Poslijediplomski studij završio je na PMF-u u Zagrebu. Vrativši se iz vojske doktorirao je disertacijom Neki novi kompleksi niobija i tantala s 2,2'-dipiridilom na PMF-u u Zagrebu. Na PMF-u je radio kao asistent na Zavodu za analitičku kemiju. Od 1967. godine je u SAD tri godine na poslijedoktorskoj specijalizaciji tri godine na Sveučilištu države Ohio čiji je bio stipendist, kod prof. Daryla H. Busha. Za specijalizaciju financijsku potporu dobio je i od Fulbrightove zaklade. Nakon povratka sa specijalizacije na Zavod za analitičku kemiju PMF-a organizira predavanja i praktikum novog kolegija Instrumentalne metode analize. Nekoliko puta "gostujući istraživač pomoćnik" na Sveučilištu države Iowe kod prof. R. E. McCarleya. Od 1978. je stalno u SAD Državnom sveučilištu Wright, Dayton, Ohio. U četrdesetak publikacija njegov znanstveni rad obuhvaća područja anorganske kemije i elektrokemije, istražujući kompleksne spojeve, ionima metala i prijelaznih metala te makrocikličih liganda.

Aktivizam
Godine 1989. bio je suosnivač organizacije hrvatskih sveučilištaraca u SAD i Kanadi, tzv. AMAC (Alma Matris Alumna Croaticae). Već od sljedeće godine predsjedavao je AMAC-ovim ogrankom Ruđer Bošković u kojim su brojni IRB-ovi bivši radnici. Svake godine dolazi u Hrvatsku te po tri mjeseca provodi u svojim bivšim ustanovama PMF-u] i IRB-u.

Nagrade i priznanja
Dobitnik je više nagrada i priznanja. Sveučilište u Zagrebu mu je 1989. dodijelilo počasnu medalju a Kemijsko-tehnološki fakultet nagradu.

Izvori

Vanjske poveznice

Researchgate.net

Životopisi, Zagreb
Hrvatski kemičari
Hrvati u SAD-u
Američki kemičari

Vladimir Katović


Arinbjörn Sveinbjarnarson (25. júní 1866 – 28. mars 1932) var bókbindari, bóksali og bæjarfulltrúi í Reykjavík frá 1910 til 1916.

Ævi og störf
Arinbjörn fæddist á Ökrum í Hraunhreppi í Mýrasýslu. Hann ólst upp hjá Eiríki Kúld Alþingismanni á Ökrum en fluttist til Reykjavíkur árið 1884 þar sem hann nam bókbandsiðn og leitaði sér síðar frekari æfingar í þeirri list í Kaupmannahöfn. Hann rak bókbandsvinnustofu, bókaverslun og -útgáfu í Reykjavík frá 1889. Árið 1898 varð hann fyrsti eigandi hússins að Laugavegi 41, sem enn stendur og lét hann stækka það og bæta í nokkrum áföngum. Meðal bóka sem Arinbjörn gaf út voru verk eftir rithöfundinn Jón Trausta.

Hann var kjörinn í bæjarstjórn fyrir Heimastjórnarflokkinn í kosningunum 1910 og sat þar í eitt sex ára kjörtímabil. Í sömu kosningum náði Pétur G. Guðmundsson kjöri fyrir Jafnaðarmenn en Pétur hafði numið bókband hká Arinbirni.

Arinbjörn var í hópi stofnenda Fríkirkjusafnaðarins og sinnti ýmsum trúnaðarstörfum fyrir hann.

Sonur Arinbjarnar var listmálarinn Snorri Arinbjarnar.

Heimild

Arinbjörn Sveinbjarnarson


Svijet

Književna djela

 Bajka o caru Saltanu Aleksandra Sergejeviča Puškina

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 22. ožujka – Johann Wolfgang von Goethe, njemački književnik (* 1749.)

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

 Još Hrvatska ni propala Ljudevita Gaja

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1832.


Patronyme

 Amadeo Sabattini (1892-1960), homme politique et médecin argentin ;
 Lino Sabattini (1925-2016), orfèvre et designer italien ;
 Sandra Sabattini (1961-1984), bienheureuse italienne.

Sabattini


Lemna este un gen de plante acvatice plutitoare din familia lintiței. Aceste plante care cresc rapid au o întrebuințare ca sistem model în studii în sinecologie, botanică bazică, ecotoxicologie și producția de produse biofarmaceutice, precum și ca o sursă de hrană pentru animale în agricultură și acvacultură. În prezent sunt cunoscute 14 specii de Lemna.

Taxonomie și obiceiuri de creștere
Acest gen de lintiță a fost plasat anterior într-o altă familie de plante floricole, Lemnaceae, dar ea este considerată acum ca făcând parte din familia Araceae.

Speciile de Lemna cresc la fel ca talurile plutitoare simple deasupra sau imediat sub suprafața apei. Cele mai multe sunt mici, de maximum 5 mm în lungime, cu excepția speciei Lemna trisulca, care este alungită și are o structură ramificată. Talurile Lemna au o singură rădăcină, care distinge acest gen de genurile înrudite Spirodela și Landoltia.

Plantele cresc în principal prin reproducere vegetativă: două plante fiice se desprind din planta adultă. Această formă de creștere permite colonizarea foarte rapidă a apelor. Lintița este o plantă cu flori și aproape toate speciile sale sunt cunoscute ca reproducându-se sexual, înflorind și producând semințe în condiții corespunzătoare. Anumite specii de lintiță (cum ar fi L. gibba) sunt plante de zi lungă, în timp ce altele (cum ar fi L. minor) sunt plante de zi scurtă.

Când Lemna invadează o cale navigabilă, ea poate fi îndepărtată mecanic prin adaos de pești ierbivori (de exemplu, peștele cosaș) sau tratată cu erbicid.

Creșterea rapidă a lintiței găsește aplicații în bioremedierea apelor poluate și ca organisme de testare pentru studiile de mediu. Ea este, de asemenea, utilizată ca un sistem de exprimare genetică pentru producția industrială de produse biofarmaceutice.

Lintița uscată este o bună hrană pentru vite. Ea conține 25-45% proteine (în funcție de condițiile de creștere), 4,4% grăsime și 8-10% fibre, calculate când planta este uscată.

Specii
 Secțiunea Alatae
 Lemna aequinoctialis Welw. – zonele tropicale și subtropicale
 Lemna perpusilla Torr. – estul Statelor Unite ale Americii, Quebec
 Secțiunea Lemna
 Lemna gibba L. – lintiță gheboasă - pe scară largă
 Lemna minor L. – lintiță mică - în diferite țări
 Lemna trisulca L. – lintiță trisulcată - în diferite țări
 Secțiunea Uninerves
 Lemna minuta Kunth – lintiță pitică - America de Nord și de Sud
 Lemna valdiviana Phil. – lintiță valdiviană - America de Nord și de Sud
 Secțiune necunoscută
 Lemna japonica Landolt - Japonia, China, Coreea, Orientul Îndepărtat al Rusiei
 Lemna obscura (Austin) Daubs - Statele Unite ale Americii, Mexic, Chile, Columbia, Ecuador
 Lemna tenera Kurz - Indochina, Sumatra, Teritoriul de Nord din Australia
 Lemna turionifera Landolt - zonele temperate din Europa, Asia, America de Nord
 Lemna yungensis Landolt - Bolivia
 Specii plasate anterior în această familie
 Landoltia punctata (G. Mey.) Les & D. J. Crawford (ca L. oligorrhiza Kurz și L. punctata G. Mey.)
 Spirodela polyrhiza (L.) Schleid. (ca L. polyrhiza L.)
 Wolffia arrhiza (L.) Horkel ex Wimm. (ca L. arrhiza L.)

Specii din România
În România cresc 4 specii de lintițe:
Lemna gibba = Lintiță gheboasă - întâlnită prin ape stagnante;
Lemna minor = Lintiță mică - comună de la câmpie până în regiunea montană, prin ape stagnante sau încet curgătoare, adesea în colonii;
Lemna minuta = Lintiță pitică - specie recent introduse în România, întâlnită în Delta Dunării, în bălțile de pe lângă Lacul Nebunu;
Lemna trisulca = Lintiță trisulcată - comună în regiunea de câmpie și dealuri, prin ape stagnante,bogate în materii organice.

Specii din Republica Moldova
În Republica Moldova cresc 3 specii de lintițe:
Lemna gibba = Lintiță gheboasă
Lemna minor = Lintiță mică
Lemna trisulca = Lintiță trisulcată

Referințe

Lecturi generale
 Cross, J.W. (2006). The Charms of Duckweed.
 Landolt, E. (1986) Biosystematic investigations in the family of duckweeds (Lemnaceae). Vol. 2. The family of Lemnaceae - A monographic study. Part 1 of the monograph: Morphology; karyology; ecology; geographic distribution; systematic position; nomenclature; descriptions. Veröff. Geobot. Inst., Stiftung Rübel, ETH, Zurich.

Legături externe
 Lemna Ecotox testing Duckweed growth inhibition tests and standardisation
 OECD Guideline for Lemna Test
 USDA Plants Profile: North American Species
 Jepson Manual Treatment: Lemna

Plante acvatice

Lemna


Targioniaceae, biljna porodica u redu jetrenjarnica.

Rodovi
 Synhymenium Griff.
 Targionia L.
 Targioniaites Narkhede & S.P. Qureshi

Izvori

Jetrenjarnice

Targioniaceae


The Peshitta ( or  ) is the standard version of the Bible for churches in the Syriac tradition, including the Maronite Church, the Chaldean Catholic Church, the Syriac Catholic Church, the Syriac Orthodox Church, the Malankara Orthodox Syrian Church, the Malabar Independent Syrian Church (Thozhiyoor Church), the Syro-Malankara Catholic Church, the Assyrian Church of the East and the Syro-Malabar Church.

The consensus within biblical scholarship, although not universal, is that the Old Testament of the Peshitta was translated into Syriac from Biblical Hebrew, probably in the 2nd century AD, and that the New Testament of the Peshitta was translated from the Greek, probably in the early 5th century. The question who it was that produced the Peshitta version of the New Testament will perhaps never be answered. That it was not Rubbula has been proved by Voobus's researches. This New Testament, originally excluding certain disputed books (2 Peter, 2 John, 3 John, Jude, Revelation), had become a standard by the early 5th century. The five excluded books were added in the Harklean Version (AD 616) of Thomas of Harqel.

Etymology
Peshitta is derived from the Syriac mappaqtâ pšîṭtâ (ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ), literally meaning "simple version". However, it is also possible to translate pšîṭtâ as "common" (that is, for all people), or "straight", as well as the usual translation as "simple". Syriac is a dialect, or group of dialects, of Eastern Aramaic, originating around Edessa. It is written in the Syriac alphabet and is transliterated into the Latin script in a number of ways, generating different spellings of the name: Peshitta, Peshittâ, Pshitta, Pšittâ, Pshitto, Fshitto. All of these are acceptable, but Peshitta is the most conventional spelling in English.

Brief history
The Peshitta had from the 5th century onward a wide circulation in the East, and was accepted and honored by the whole diversity of sects of Syriac Christianity. It had a great missionary influence: the Armenian and Georgian versions, as well as the Arabic and the Persian, owe not a little to the Syriac. The famous Nestorian tablet of Chang'an witnesses to the presence of the Syriac scriptures in the heart of China in the 8th century. The Peshitta was first brought to the West by Moses of Mardin, a noted Syrian ecclesiastic who unsuccessfully sought a patron for the work of printing it in Rome and Venice. However, he was successful in finding such a patron in the Imperial Chancellor of the Holy Roman Empire at Vienna in 1555—Albert Widmanstadt. He undertook the printing of the New Testament, and the emperor bore the cost of the special types which had to be cast for its issue in Syriac. Immanuel Tremellius, the converted Jew whose scholarship was so valuable to the English reformers and divines, made use of it, and in 1569 issued a Syriac New Testament in Hebrew letters. In 1645, the editio princeps of the Old Testament was prepared by Gabriel Sionita for the Paris Polyglot, and in 1657 the whole Peshitta found a place in Walton's London Polyglot. For long the best edition of the Peshitta was that of John Leusden and Karl Schaaf, and it is still quoted under the symbol "Syrschaaf", or "SyrSch".

New Testament
In a detailed examination of Matthew 1–14, Gwilliam found that the Peshitta agrees with the Textus Receptus only 108 times and with the Codex Vaticanus 65 times. Meanwhile, in 137 instances it differs from both, usually with the support of the Old Syriac and the Old Latin, and in 31 instances it stands alone.

A statement by Eusebius that Hegesippus "made some quotations from the Gospel according to the Hebrews and from the Syriac Gospel," means we should have a reference to a Syriac New Testament as early as 160–180 AD, the time of that Hebrew Christian writer. The translation of the New Testament has been admired by Syriac scholars, who have deemed it "careful, faithful, and literal" with it sometimes being referred to as the "Queen of the versions".

Critical edition of the New Testament
The standard United Bible Societies 1905 edition of the New Testament of the Peshitta was based on editions prepared by Syriacists Philip E. Pusey (d. 1880), George Gwilliam (d. 1914) and John Gwyn. These editions comprised Gwilliam & Pusey's 1901 critical edition of the gospels, Gwilliam's critical edition of Acts, Gwilliam & Pinkerton's critical edition of Paul's Epistles and John Gwynn's critical edition of the General Epistles and later Revelation. This critical Peshitta text is based on a collation of more than seventy Peshitta and a few other Aramaic manuscripts. All 27 books of the common Western Canon of the New Testament are included in this British & Foreign Bible Society's 1905 Peshitta edition, as is the adultery pericope (John 7:53–8:11). The 1979 Syriac Bible, United Bible Society, uses the same text for its New Testament. The Online Bible reproduces the 1905 Syriac Peshitta NT in Hebrew characters.

Translations
 James Murdock – The New Testament, Or, The Book of the Holy Gospel of Our Lord and God, Jesus the Messiah (1851).
 John Wesley Etheridge – A Literal Translation of the Four Gospels From the Peschito, or Ancient Syriac and The Apostolical Acts and Epistles From the Peschito, or Ancient Syriac: To Which Are Added, the Remaining Epistles and The Book of Revelation, After a Later Syriac Text (1849).
 George M. Lamsa – The Holy Bible From the Ancient Eastern Text (1933) – Contains both the Old and New Testaments according to the Peshitta text. This translation is better known as the Lamsa Bible. He also wrote several other books on the Peshitta and Aramaic primacy such as Gospel Light, New Testament Origin, and Idioms of the Bible, along with a New Testament commentary. To this end, several well-known Evangelical Protestant preachers have used or endorsed the Lamsa Bible, such as Oral Roberts, Billy Graham, and William M. Branham.
 Andumalil Mani Kathanar – Vishudha Grantham. New Testament translation in Malayalam.
 Mathew Uppani C. M. I – Peshitta Bible. Translation (including Old and New Testaments) in Malayalam (1997).
 Arch-corepiscopos Curien Kaniamparambil – Vishudhagrandham. Translation (including Old and New Testaments) in Malayalam.
 Janet Magiera – Aramaic Peshitta New Testament Translation, Aramaic Peshitta New Testament Translation – Messianic Version, and Aramaic Peshitta New Testament Vertical Interlinear (in three volumes) (2006). Magiera is connected to George Lamsa.
 The Way International – Aramaic-English Interlinear New Testament
 William Norton – A Translation, in English Daily Used, of the Peshito-Syriac Text, and of the Received Greek Text, of Hebrews, James, 1 Peter, and 1 John: With An Introduction On the Peshito-Syriac Text, and the Received Greek Text of 1881 and A Translation in English Daily Used: of the Seventeen Letters Forming Part of the Peshito-Syriac Books. William Norton was a Peshitta primacist, as shown in the introduction to his translation of Hebrews, James, I Peter, and I John.
 Gorgias Press – Antioch Bible, a Peshitta text and translation of the Old Testament, New Testament, and Apocrypha.

Manuscripts
Although physical evidence has yet to be found, 18th-century Maronite Orientalist Giuseppe Assemani stated in his Bibliotheca Orientalis that a Syriac Gospel dated 78 A.D. was found in Mesopotamia.

The following manuscripts are in the British Archives:
 British Library, Add. 14470 – complete text of 22 books of the New Testament, from the 5th/6th century
 Rabbula Gospels – a 6th-century illuminated Syriac Gospel Book
 Khaboris Codex – a 10th century complete Peshitta New Testament
 Codex Phillipps 1388 – a Syriac manuscript on parchment containing text of the four Gospels dated Palaeographically to the 5th/6th centuries
 British Library, Add. 12140 – a 6th century manuscript on parchment containing text from the four Gospels
 British Library, Add. 14479 – a 534 CE manuscript containing the 14 Pauline Epistles with some lacunae, dated by a colophon
 British Library, Add. 14455 – a 6th century heavily damaged manuscript containing parts of the four Gospels
 British Library, Add. 14466 – a 10th/11th century manuscript containing fragments of the gospels of Mark and Luke
 British Library, Add. 14467 – a 10th century manuscript containing fragments of Matthew and John in Syriac and Arabic
 British Library, Add. 14669 – a 6th century manuscript containing fragments of Luke and Mark.

See also
 Bible translations into Aramaic
 Targum

References

Citations

Sources

 Brock, Sebastian P. (2006) The Bible in the Syriac Tradition: English Version Gorgias Press LLC,
 Dirksen, P. B. (1993). La Peshitta dell'Antico Testamento, Brescia,
 Flesher, P. V. M. (ed.) (1998). Targum Studies Volume Two: Targum and Peshitta. Atlanta.
 Lamsa, George M. (1933). The Holy Bible from Ancient Eastern Manuscripts. .
 Pinkerton, J. and R. Kilgour (1920). The New Testament in Syriac. London: British and Foreign Bible Society, Oxford University Press.
 Pusey, Philip E. and G. H. Gwilliam (1901). Tetraevangelium Sanctum iuxta simplicem Syrorum versionem. Oxford University Press.
 Weitzman, M. P. (1999). The Syriac Version of the Old Testament: An Introduction. .

 Attribution

External links

 Peshitta New Testament (Dukhrana Biblical Research)
 Syriac Peshitta New Testament at archive.org
 Interlinear Aramaic/English New Testament also trilinear Old Testament (Hebrew/Aramaic/English)

Downloadable cleartext of English translations (Scripture.sf.net)
Murdock_NT_Peshitta
Norton_NT_Peshitta
Etheridge_NT_Peshitta

Syriac Christianity
2nd-century Christian texts
Catholic bibles
Syriac literature

Peshitta


Der Wehrmacht-Einheitskanister ist ein Kanister mit 20 Litern Fassungsvermögen. Er wurde Mitte der 1930er Jahre für die deutsche Wehrmacht entwickelt und war auf nahezu allen europäischen und nordafrikanischen Kriegsschauplätzen des Zweiten Weltkrieges anzutreffen. Die Behälter werden auch heute noch, etwa als "NATO-Benzinkanister", in großen Stückzahlen in vielen Ländern hergestellt. Der Wehrmacht-Einheitskanister gilt als der klassische Benzin- bzw. Kraftstoffkanister. Im englischen Sprachraum nennt man die Kanister auch jerrycan von jerry als umgangssprachliche Bezeichnung für Deutsche (German).

Geschichte
Bis zur Entwicklung des Einheitskanisters waren handliche Dreiecks-Kraftstoffbehälter aus geprägtem Blech mit Füllmengen zwischen 2,5 und 20 Litern sowohl im zivilen als auch im militärischen Gebrauch üblich.

Der Wehrmacht-Einheitskanister besteht ebenfalls aus tiefgezogenem Blech und wurde nach einer Ausschreibung 1935/36 von der Firma Schwelmer Eisenwerk Müller & Co. in Schwelm, Westfalen, unter maßgeblicher Beteiligung von Oberingenieur Vinzenz Grünvogel entwickelt. 1936 gelangte eine Serie von 5.000 Stück zwecks Erprobung zur Truppe. Mit der Allgemeinen Heeresmitteilung (AHM) Nr. 324 vom 8. Juli 1937 erfolgte die offizielle Einführung.

Im Jahre 1937 erhielt er seine endgültige Form von der Firma Ambi-Budd (ABP, Ambi-Budd Presswerk Berlin). Schon im Zweiten Weltkrieg verwendeten die Schweiz und Italien ebenfalls diese Einheitskanister. Auch für die britische Armee ließ das britische War Department baugleiche Kanister einführen. Mit der Landung der Alliierten im Juli 1944 gelangten riesige Mengen dieser Kanister auf das europäische Festland.

Die Spezifikation des Einheitskanisters wurde später in der DIN 7274:1981 (Packmittel; Kanister aus Stahl für Nennvolumen 5, 10, 20 l) zusammengefasst.

Ausführung
Das ursprüngliche Modell besaß auf beiden Seiten eine einfache, kreuzförmige Sicke zur Verstärkung des Bleches und wurde bis etwa 1941 gefertigt. Das Modell mit verbessertem Profil wurde für Wehrmacht und Waffen-SS von 1939 bis 1945 von 19 Herstellern in großen Mengen produziert. Ab 1940 gab es auch einen Einheitsbehälter mit weißer Kreuzkennzeichnung für 20 l Wasser. Der Kanister gilt als sehr standfest und öffnungsstabil, d. h. der Sicherheitsverschluss öffnet sich nicht von alleine.

Der Einheitskanister gestattete eine Betankung von Fahrzeugen ohne die zusätzliche Verwendung von Trichter oder anderem Werkzeug.

Kennzeichnungen
Neben Angaben zum Hersteller des jeweiligen Kanisters tragen die Einheitskanister folgende Einprägungen:
 Kraftstoff 20 l oder Wasser 20 l
 Feuergefährlich (nur bei Kraftstoff)
 Herstellungsjahr
 Hersteller
 dessen deutsches Fertigungskennzeichen (Beispiel: rhs für Rheinmetall-Borsig AG, Sömmerda)
 Eigner (z. B. Heer, Wehrmacht, SS)

Die britischen Kanister erhielten als Kennung das Kürzel W↑D (für das britische War Department, mit dem sogenannten Broad arrow), sie werden umgangssprachlich Jerrycan genannt. Obwohl die Briten diese Kanister an die USA weitergaben, produzierte man dort andere Kraftstoffbehälter.

In der DDR hergestellte Einheitskanister tragen ein Kennzeichen TGL.

Nachfertigungen und Kopien bzw. Fälschungen
Die bei Sammlern und in Oldtimer-Kreisen beliebten, originalen Wehrmacht-Einheitskanister sind heute gelegentlich noch erhältlich und teilweise in Gebrauch. In Hinsicht auf die erzielten Verkaufspreise werden Nachbauten als Originale angeboten und auch regelrechte Fälschungen angefertigt.

Galerie

Weblinks

 Treibstoff-Versorgung im Krieg

Einzelnachweise

Militärische Ausrüstung (Wehrmacht)
Flüssigkeitsbehälter

Wehrmacht-Einheitskanister


"Forever and for Always" er en sang af den canadiske countrysangerinde Shania Twain. Det er den tredje single fra hendes fjerde studiealbum, Up! (2002). Den er skrevet af Mutt Lange og Twain. Singlen blev udgivet i USA den 7. april 2003. Musikideoen fik premiere på Country Music Television den 26. april, 2003. Sangen blev også brugt af Febreze: Scentstories promotion, hvor Twain også deltig. I 2006 blev singlen certificeret guld med 500.000 digitale downloads i USA af RIAA.

"Forever and for Always" blev nomineret til to Grammy Awards i 2004; Best Country Song og Best Female Country Vocal Performance; men fik dog ingen af priserne. Sangen blev også udnævnt som Song of the Year både ved BMI Country Songwriter Awards og European BMI Awards i 2004.

Spor
Disse er formaterne på de store udgivelser.

UK CD Single - Part 1
 "Forever And For Always" (Edit) - 4:10
 "Man! I Feel Like A Woman!" (Live) - 3:58
 "Don't Be Stupid" (Live) - 3:58
 Enhanced: "Forever And For Always" - Music Video

UK CD Single - Part 2
 "Forever And For Always" (Edit) - 4:10
 "That Don't Impress Me Much" (Live) - 3:47
 "Come On Over" (Live) - 3:00
 Enhanced: "Forever And For Always" (Original Red Version) - Music Video)

Australien CD Maxi
 "Forever And For Always" (Red) - 4:05
 "Forever And For Always" (Green) - 4:44
 "Man! I Feel Like A Woman!" (Live) - 3:56
 "That Don't Impress Me Much" (Live) - 3:45
 "Come On Over" (Live) - 3:00

EuropA & Canada CD Single
 "Forever And For Always" (Red) - 4:08
 "That Don't Impress Me Much" (Live) - 3:54

Tyskland 3" CD Single
 "Forever And For Always" (Red) - 4:08
 "Ka-Ching!" (Red Album Version) - 3:20

Europa CD Single
 "Forever And For Always" (Red) - 4:09
 "Ka-Ching!" (Red) - 3:21
 "That Don't Impress Me Much" (Live) - 3:46
 "Come On Over" (Live) - 3:01

Europa CD Single
 "Forever And For Always" (Red) - 4:08
 "Man! I Feel Like A Woman!" (Live) - 3:56
 "Don't Be Stupid" (Live) - 3:58
 Enhanced: Forever And For Always - Music Video

Officielle versioner
 Red Album Version (4:43)
 Green Album Version (4:43)
 Blue Album Version (4:51)
 Red Radio Edit (4:03)
 Green Radio Edit (4:03)
 Lottery Edit (3:05)
 Live fra Up! Live in Chicago

Hitlister

Ugentlige histliser

Årshitlister

Årti-hitlister

Referencer

Shania Twain
Singler fra 2003

Forever and for Always


Bernardo Tolomei (Siena, 1272 - 1348) fue un religioso italiano, fundador de la congregación religiosa benedictina de Santa Maria di Monte Oliveto (olivetanos). Beatificado en 1644, fue canonizado en 2009 por Benedicto XVI.

Biografía

Nacido el 10 de mayo del 1272, era hijo de Mino Tolomei y Fulvia Tancredi; fue bautizado con el nombre de Giovanni. Hizo los estudios de derecho. Se hizo miembro de los Disciplinados de Santa María, cofradía de laicos dedicados a la plegaria y a la caridad.

En 1313 se retiró con tres amigos (Francesco, de quien no se sabe el linaje, Ambrogio Piccolomini y Patrizio Patrizi) en su propiedad al Desierto de Accona para hacer vida eremita. Vivían en cuevas y construyeron una pequeña capilla. Giovanni cambió su nombre por el Bernardo, en honor del abad cisterciense Bernardo de Claraval (o en francés: Bernard de Clairvaux).

Continuó su vida solitaria hasta el 1319 cuando con Patrizio Patrizi, Ambrogio Piccolomini y otros compañeros, por voluntad del obispo de Arezzo Giudo Tarlati di Pietramala, dio origen a una orden religiosa, la Congregación Benedictina de Santa María del Monte Oliveto. La dedicación en la Madre de Dios denotó la huella mariana y el Monte Oliveto la relaciona con el Monte de los Olivos de Jerusalén. La orden adoptó la regla benedictina y tiene como característica la gran comunión entre los diferentes monasterios, que forman un único cuerpo en la casa madre.

Murió en Siena el 1348, víctima de la peste. Su cuerpo fue enterrado, como lo de los otros enfermos de peste, en una fosa común: sus restos nunca fueron encontrados.

Su festividad se celebra el 19 de agosto, el día antes de la de San Bernardo de Claraval. Fue canonizado por Benedicto XVI el 21 de febrero de 2009.; la ceremonia tuvo lugar el 26 de abril del mismo año.

Referencias

Enlaces externos
 Web dedicada al santo

Santos católicos de Italia del siglo XIV
Benedictinos de Italia del siglo XIV
Fundadores de una orden o congregación católica
Santos benedictinos
Personas canonizadas por Benedicto XVI
Nacidos en Siena
Fallecidos en Siena

Bernardo Tolomei


An Aloe microstigma in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Salm-dyck. An Aloe microstigma in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. m. framesii
 A. m. microstigma

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aloe

Aloe microstigma


Hayvansal üretim ya da yaygın adı ile hayvancılık; ürünleri ve güçleri ile insanlara yararlı evcil hayvanların bakımı, beslenmesi, üretimi ve yetiştirilmesini kapsayan tarım koludur.

Hayvansal üretim, hayvansal üretime yönelik temel bilimler, hayvan yetiştirme, hayvan besleme, hayvan ıslahı, hayvancılıkta mekanizasyon, ekonomi ve istatistik, biyoteknoloji, hayvansal ürünler ve işleme teknolojisi, pazarlama gibi konuları kapsar.

Hayvansal üretimin, tarımı yapılan hayvan sınıfına göre 5 ana üretim kolu bulunur.

Büyükbaş hayvancılık

Büyükbaş hayvancılık; sığırcılık, mandacılık, at, eşek ve katır yetiştiriciliğini kapsayan hayvancılık dalı.

Süt ve besi sığırcılığı çeşitli ürünleri ile gerek insan beslenmesi ve sağlığı gerekse çeşitli endüstrilerini temin etmesiyle ülke ekonomilerinde önemli rol alır.

Mandacılık, eski önemini kaybetmektedir ve hayvan sayısı giderek azalmaktadır.

İşgücünden yararlanılan at, eşek, katırın, motorlu araçların gelişimiyle önemi ve hayvan sayıları azalmıştır.

Küçükbaş hayvancılığı

Küçükbaş hayvancılığı; koyunculuk, keçicilik, tavşan ve kürk hayvanı yetiştiriciliğini kapsayan hayvancılık dalıdır.

Su ürünleri yetiştiriciliği
Su ürünleri yetiştiriciliği; avcılık faaliyetinden ayrı olarak, tatlı ve tuzlu suların ayrılmış bir bölümünde veya oluşturulan gölet ve havuzlarında, balık ve diğer deniz hayvanlarının yetiştiriciliğini kapsayan hayvancılık dalı.

Tatlı su hayvancılığında sazan ve alabalık başta gelmektedir.

Kümes hayvancılığı

Kümes hayvancılığı; tavukçuluk, hindicilik, kaz ve ördek yetiştiriciliği, bıldırcın yetiştiriciliği, deve kuşu yetiştiriciliği gibi kanatlı hayvanların yetiştiriciliğini kapsayan hayvancılık dalı.

Süs kuşu yetiştiriciliği, bir tarım faaliyeti sayılmadığı için bu grupta yer almaz.

Kümes hayvancılığı, hayvancılık sektörünün en gelişmiş ve teknolojiye en açık olanıdır. Aynı zamanda hayvansal protein açığının kapatılmasında dünyanın elindeki en büyük kozudur. Üretiminin kolay ve hızlı olmasının yanında maliyetinin de düşük olması başlıca üstünlüklerindendir.

Kümes hayvancılığı içinde tavukçuluk; üretim miktarı ve potansiyeliyle başta gelmektedir.

Kümes hayvancılığı elde edilen ürüne göre iki ana gruba ayrılır:

Etçill kümes hayvancılığı
Kanatlı hayvanlardan et üretmek amacı ile yapılan faaliyetlerin bütününe verilen ad.

Kanatlı eti üreticiliği, günümüzde büyük bir sektör olmuştur. Özellikle 1990 yıllarda, artan tüketimle beraber hızlı bir gelişim göstermiştir.Bu gelişim sektörde çalışan şirketlerin entegreleşmeleriyle sonuçlanmıştır. Entegre şirketler, bünyelerinde damızlık, kuluçka,yem üretim,kesimhane ve pazarlama ünitelerini barındırırlar. Bu durumlarıyla oldukça büyük organizasyonu oluştururlar. Entegre şirketlerde sadece kümesler entegre bünyesinde değildir. Etlik kümes sahipleriyle, entegreler arasında fason üretim anlaşmalarıyla çalışma yapılır.Kümes sahipleri, genellikle küçük veya orta ölçekli çiftçilerdir.

Arıcılık

 Arıcılık; bal arısının, bal, balmumu gibi ürünlerini elde etmek için yapılan yetiştiriciliğe verilen ad

 Türkiye'de genelde arıcılık faaliyetleri Erzurum-Kars platosu, Ege bölgesi ve Doğu Karadeniz'de yapılır. İl olarak bakmak gerekirse Kars, Muğla, Artvin, Çanakkale ve Ordu arıcılık faaliyetlerinin en sık yapıldığı illerdendir.

İpek böcekçiliği

İpek böcekçiliği; ipek böceğinden ipek ipliği üretmek amacı ile yapılan yetiştiriciliğe verilen ad.

İpekböceği yetiştiriciliği, dut ağacının yetiştiği her yerde yapılabilir. İpekböcekleri ne zaman beslenir? İpekböceklerinin, Ege ve Akdeniz bölgesinde Nisan, diğer bölgelerde Mayıs aylarında beslemesi yapılır.

Ayrıca bakınız

 Hayvanlar

Hayvancılık


لابلفي(كارفور) هي مجموعة من الأسواق لييع المواد الاستهلاكية بالمغرب وهي شركة فرعية تابعة للمجموعة الفرنسية كارفور التي تقوم ببيع المواد الاستهلاكية في العديد من المدن المغربة. بدأت غزوها لسوق المغربي منذ عام 1986 ثبثت قوائمها بالمغرب لتكتسب فئة عريضة من الزبائن وتفرض سمعتها داخل السوق من بين منافسة أسواق أخرى ك: أسواق مرجان - أسواق أسيما - أسواق السلام - مترو المغرب.
و هي تمتلك حاليا 15 سوقا ممتازا موزعة على المدن التالية : الدارالبيضاء - الرباط - سطات - القنيطرة - الجديدة - مكناس - المحمدية.

المجموعة الفرنسية كارفور تملك في المغرب العديد من العلامات منها مترو المغرب

أسواق لابلفي

أسواق حالية

 الدارالبيضاء - الجيرندا.
 الدارالبيضاء2 - فيلودروم.
 الدارالبيضاء3 - أنفا.
 الدارالبيضاء4 - ليساسفة.
 الدارالبيضاء5 - لابيل شوب.
 الدارالبيضاء6 - المعاريف.
 الدارالبيضاء7 - تادارت.
 الدارالبيضاء8 -روماندي.
 الدارالبيضاء9 -أولفا.
 الدارالبيضاء10 - يعقوب المنصور.
 الدارالبيضاء11 - فال فلوري.
 الدارالبيضاء12 - عين السبع
 الرباط - شمس.
 الرباط2 - حسّان.
 الرباط3 - المدينة.
 الرباط4 - حي الرياض.
 الرباط5 - طريق زعير.
 مكناس - مولاي يوسف.
 سطات - شارع عبد المومن وسط مدينة سطات وهو من الاسواق القديمة بالمغرب افتتح في بداية التسعنيات.
 المحمدية - بئر آنزران.
 المحمدية2- عليا.
 القنيطرة - وسط المدينة .
 الجديدة - لابيل كالري.
 الخميسات
 آسفي.
 سلا.
 بني ملال - حي تمكنونت جوار المكتبة الوسائطية عبد العزيز الفشتالي و قرب حديقة الذهب الألمبي.
 القنيطرة 2 - المدينة العليا .

أسواق في طور البناء

 المحمدية 3.
 أكادير.
 فاس.
 وجدة.
 مراكش.
 طنجة.
 خريبكة.
 آسفي. 2
 سلا. 2
 تطوان.

انظر أيضا
 أسواق مرجان.
 أسواق السلام.
 أسواق أسيما.

وصلات خارجية
 موقع لابلفي.

شركات أسست في 1985
شركات مغربية في الرباط
شركات مؤشر مازي
محلات سوبر ماركت في المغرب

أسواق لابلفي


Težačka staza Gornji Dolac – Gata, cestovni infrastrukturni objekt pučke arhitekture koji se proteže od Gornjeg Doca ka Gatima. Objekt je zaštićeno kulturno dobro.

Građena je u 18. stoljeću.

Pod oznakom P-5641 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa preventivno zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "ostalo".

Izvori

Građevine u Omišu
Zaštićena kulturna dobra u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Težačka staza Gornji Dolac – Gata


Ignaz Edler von Born (26 de diciembre de 1742 — 24 de julio de 1791), fue mineralogista austríaco y metalurgista.

Biografía
Nació de una familia noble en Karlsburg, en Transilvania, Hungría.

Educado en un colegio jesuita en Viena, fue durante dieciséis meses miembro de la orden, pero lo dejó y estudió derecho en Praga. Enseguida, el viajó extensivamente por Alemania, Países Bajos y Francia, estudiando mineralogía, y en su retorno a Praga en 1770 ingresó en el ministerio de minas y en la casa de la moneda.

En 1776, fue nombrado por María Teresa I de Austria para organizar el Museo imperial de Viena, donde él fue promocionado para el departamento de minas del ayuntamiento y la casa de la moneda, quedando en esta ciudad hasta su muerte.

Introdujo un método de extracción de metales por fusión (Uber des Anquicken der Erze, 1786), así como otras mejoras en la minería y otros procesos técnicos. Sus publicaciones incluyen también Lithophylacium Bornianum (1772-1775) y Bergbaukunde (1789), además de varios catálogos.

Von Born intentó escribir sátira sin gran éxito. Die Staatsperücke, una historia publicada sin su conocimiento en 1772 donde criticaba la burocracia del estado, y un ataque contra el padre Hell, jesuita y astrónomo del rey en Viena, son dos de sus obras satíricas.

Von Born era buen conocedor del latín y de las principales lenguas modernas de Europa, y con muchos ramos de la ciencia no estrechamente ligados a la metalurgia y mineralogía. Tomó parte activa en los cambios políticos en Hungría.

En el momento de su muerte en 1791, se dedicaba a escribir una obra titulada Fasti Leopoldini, probablemente relacionada con el comportamiento prudente de Leopoldo II, el sucesor de Jose, para los húngaros.

Reconocimientos
La bornita, un mineral descubierto en 1725, fue nombrada en su honor en 1845.

Referencias

Enlaces externos
  Red de Revistas Científicas de América Latina, el Caribe, España y Portugal

Mineralogistas de Austria
Malacólogos
Nobles de Austria del siglo XVIII
Nobles de Hungría del siglo XVIII
Masones de Austria
Miembros de la Academia de las Ciencias de Turín
Iluminados de Baviera
Miembros extranjeros de la Academia Nacional de Ciencias de Italia
Miembros de la Academia de Ciencias de Baviera
Miembros de la Leopoldina
Fallecidos en Viena
Nacidos en Alba Iulia

Ignaz Edler von Born


Biserica evanghelică fortificată din Vulcan este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul satului Vulcan, comuna Vulcan. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 42405.02.

Ansamblul este format din două monumente:
 Biserica evanghelică ()
 Incintă fortificată, cu turnuri, încăperi pentru provizii, anexe ()

Localitatea
Vulcan, mai demult Vâlcândorf (în dialectul săsesc Wulkendref, în , în ) este satul de reședință al comunei cu același nume din județul Brașov, Transilvania, România. Face parte din regiunea istorică Țara Bârsei. Este menționat pentru prima dată în secolul XIII.

Biserica
Biserica fortificată din Vulcan cuprinde o navă rectangulară, acoperită cu planșee din lemn casetat, și are alipit pe latura vestică turnul-clopotniță masiv, cu cinci etaje.

Arcul de triumf este singura parte rămasă din basilica romanică din secolul XIII. Corul gotic este ridicat două secole mai târziu și este acoperit cu o boltă pe nervuri de piatră, care se sprijină pe console decorate cu măști.

După distrugerea așezării în 1611, de către armatele lui Gabriel Bathory (supraviețuitori: 5-6 persoane, plus 300 refugiați în alte părți), Vulcanul a fost reconstruit din temelii. Refacerea cetății a început la 1632, iar a bisericii la 1665. Din acea perioadă datează tavanul casetat al navei.

Turnul clopotniță este ridicat în partea de vest la mai bine de un secol distanță (1794), odată cu montarea tribunelor de lemn la interior.

Zidul de incintă din secolele XIV-XV avea acces protejat cu hersă (grilaj din lemn întărit cu fier) și gură de aruncare. În prezent intrarea principală este mascată de clădirea primăriei. În fortificație se mai pot vedea încă cămările bine păstrate.

Bibliografie
Anghel Gheorghe, Fortificații medievale din piatră, secolele XII-XVI, Cluj Napoca, 1986.
Avram Alexandru, Câteva considerații cu privire la bazilicile scurte din bazinul Hârtibaciului și zona Sibiului, în Revista monumentelor și muzeelor de istorie, 1981, numărul 2.
Crîngaci Maria-Emilia, Bazilici romanice din regiunea Sibiului în Analele Asociației a Tinerilor Istorici din Moldova, Ed. Pontas, Chișinău, 2001.
Dancu Fabrițius Juliana, Cetăți țărănești săsești din Transilvania, în Revista Transilvania, Sibiu, 19.
Hermann Fabini, Atlas der siebenbürgisch-sächsischen Kirchenburgen und Dorfkirchen, Monumenta und AKSL, Hermannstadt-Heidelberg, vol. I 1998, vol. al II-lea 1999, vol al III-lea 2002.
Iambor Petre, Așezări fortificate din Transilvania (sec. IX-XIII), Cluj-Napoca, 2005.
Luca Sabin Adrian, PINTER Zeno Karl, GEROGESCU Adrian, Repertoriul arheologic al județului Sibiu (Situri, monumente arheologice și istorice), Sibiu, 2003.
Thomas Nägler, Așezarea sașilor în Transilvania, Editura Kriterion, București, 1992.
Rusu Adrian Andrei, Castelarea carpatica, Editura MEGA, Cluj-Napoca, 2005.
George Oprescu, Bisericile, cetăți ale sașilor din Ardeal, Editura Academiei, București, 1956.
Ioan-Marian Țiplic, Organizarea defensivă a Transilvaniei în evul mediu (secolele X-XIV), Editura Militară, București, 2006.

Vezi și
 Vulcan, Brașov

Imagini din exterior

Imagini din interior

Note

Monumente istorice din județul Brașov
Biserici evanghelice de confesiune augustană din România
Biserici din județul Brașov
Biserici fortificate din Transilvania

Biserica fortificată din Vulcan, Brașov


Teodoro José Tirado García, deportivamente conocido como Teo Tirado, es un futbolista español (Madrid, 16 de julio de 1985). Su actual equipo es el Club Polideportivo Villarrobledo de la Segunda División B de España.

Trayectoria
Se formó en las categorías inferiores del San Agustín del Guadalix (Madrid). En categoría juvenil pasó a jugar en el San Sebastián de los Reyes (Madrid) y de aquí, en su 2.º año como juvenil, fichó por el Villarreal. Juega como extremo derecho, aunque puede jugar por la izquierda e incluso de media punta.

El 31 de enero de 2012 fichó por el Real Oviedo de la Segunda División B de España, club al que llegó ocupando la ficha del lesionado de larga duración Xavi Moré. Tras pasar dos temporadas en el S. D. Amorebieta y una en el Club Polideportivo Cacereño, posteriormente jugó en el C. E. L'Hospitalet.

Clubes

Referencias

Enlaces externos

Futbolistas de Madrid
Futbolistas de la Sociedad Deportiva Ponferradina en los años 2000
Futbolistas de la Sociedad Deportiva Ponferradina en los años 2010
Futbolistas del Águilas Club de Fútbol
Futbolistas del Fútbol Club Cartagena
Futbolistas del Orihuela Club de Fútbol
Futbolistas del Pontevedra Club de Fútbol
Futbolistas del Real Oviedo en los años 2010
Futbolistas del Real Valladolid Club de Fútbol en los años 2000
Futbolistas del Real Valladolid Club de Fútbol "B"
Futbolistas del Villarreal Club de Fútbol "B"
Futbolistas del Club Polideportivo Cacereño
Futbolistas del Club Deportivo Ebro
Futbolistas del Centre d'Esports L'Hospitalet
Futbolistas del Club Polideportivo Villarrobledo
Nacidos en Madrid
Futbolistas del Arroyo Club Polideportivo

Teo Tirado


Plagiári, en , est un village du dème de Thérmi, district régional de Thessalonique, en Macédoine-Centrale, Grèce.

Selon le recensement de 2011, la population du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Village en Macédoine-Centrale

Plagiári


An Carex oronensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Merritt Lyndon Fernald. An Carex oronensis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Maine. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex oronensis


Jeff Scott Soto (Brooklyn, New York 4. studenoga 1965.) je američki rock pjevač portorikanskog podrijetla. Najpoznatiji je kao pjevač na prva dva albuma Yngwieja Malmsteena i (nakratko) glavni pjevač sastava Journey od 2006. do 2007. Soto je također pjevao kao glavni pjevač u sastavu Eyes. Dugo je bio frontman hard rock sastava Talisman. Danas radi je kao solo glazbenik, sa svojim samozvanim sastavom SOTO i kao pjevač super-sastava WET, Sons of Apollo i Trans-Siberian Orchestra.

Njegov stil seže od hard rocka do power metala, pod utjecajem klasičnih soul pjevača kao što je Sam Cooke, kao i Steve Perry iz Journeyja i Freddie Mercury iz Queena.

Životopis

Godine 1982., nakon nastupa u nekoliko lokalnih sastava, Soto je snimio nekoliko pjesama kao glavni pjevač za sastavu Kanan. Godine 1984. Soto je pjevao je na debitanskom albumu virtuoznog gitarista Yngwieja Malmsteena Rising Force i njegov drugom albumu Marching Out objavljenom kasnije iste godine.

Soto je nastupao s raznim sastavima, uključujući Panther, Axel Rudi Pell, Eyes, Talisman, Takara, Humanimal, Human Clay, Kryst The Conqueror, Redlist, The Boogie Knights, Soul SirkUS i Octavision. Kao glazbenik gost, Soto je također bio prateći vokal glazbenicima kao što Lita Ford, Steelheart, Glass Tiger, House of Lords, Stryper i Saigon Kick.

Pjevao je i za izmišljeni sastav Steel Dragon, gdje su svirali Zakk Wylde, Jeff Pilson i Jason Bonham za soundtrack filma Rock Star zajedno s Michaelom Matijevićem iz sastava Steelheart, na kojem drugom albumu Soto je bio prateći pjevač.

Soto nastupio je na godišnjoj OIQFC 'Freddie Mercury Birthday Party' 2000. u Readingu u Velikoj Britaniji, gdje je izveo "Dragon Attack" s Brianom Mayjom. Od tada se Soto pridružio sastavu Spikea Edneyja, Spike All Stars, pratiocu sastava Queen. Soto se pojavio s Brianom Mayjom i Rogerom Taylorom na 'Hollywoodskoj stazi slavnih' za službeni međunarodni klub obožavatelja Queena. Godine 2012. Taylor je angažirao Sota kao jednog od četiri pjevača odabranih za službeni tribute sastav Queen Extravaganza. Sastav je osnovan putem internetskih audicija i uključuje Freddieja Mercuryja koji zvuči poput Marca Martela. Soto i pjevač Yvan Pedneault dodani su sastavu kako bi ojačali odabrane pjevače, u nastojanju da bolje uživo oponašaju pjesme sastava Queen. Međutim, Soto je sa sastavom odradio samo jednu turneju; nastavili su s manjom produkcijom i postavom.

Samostalni album Sota Damage Control objavljen je za Frontiers Records u ožujku 2012. Njegov drugi samostalni album SOTO objavljen je 30. siječnja 2015. Soto je sudjelovao u snimanju albuma kao suautor zajedno s Gusom G-om i ostalim članovima njegovog samostalnog sastava. Samostalni projekt ubrzo je prerastao u sastav pod imenom SOTO. Godine 2016. objavili su DIVAK na earMusicu. Nakon toga su bili na turneji, kao pomoćni sastav Winery Dogsima u svibnju 2016.

Godine 2015. Soto je snimio vokale za 13 Joela Hoekstre, pridonoseći albumu Dying to Live. Soto je na albumu pjevao kao vokal zajedno s Russellom Allenom na albumu. Godine 2018. SOTO je snimio svoj treći album Origami, objavljen u svibnju 2019.

Soto je objavio još jedan samostalni album, Retribution u studenome 2017. Početkom 2020. dovršio je svoj sedmi samostalnom albumu, a planirao je i izlazak live albuma u srpnju.

Godine 2020. objavljena su 2 samostalna albuma za diskografske kuće Frontiers Records, Jeff Scott Soto - Loud & Live In Milan 2019, snimljen uživo na godišnjem Frontiers Rock Festivalu i Wide Awake (In My Dreamland) koji je napisao i producirao Alessandro Del Vecchio.

Talisman
Soto bio je jedan od osnivača sastava Talisman 1989.  Bio je u sastavu do njihovog raspada 2007.

Talisman se ponovno okupio u prosincu 2019. kako bi snimio pjesmu posvećenu basistu Marcelu Jacobu na desetu godišnjicu njegove smrti.

Journey
Godine 2006. Soto je zamijenio je Stevea Augerija u Journeyju nakon što Augeri napustio turneju zbog akutne infekcije grla. Nakon nekoliko mjeseci zamjene na turneji, Soto je službeno angažiran kao pjevač sastava u prosincu 2006,  tamo je kratko ostao jer je izbačen iz sastava 12. lipnja 2007. Soto je na svojoj web stranici izjavio: "Čini se da su htjeli nešto drugačije od onoga što sam ja iznio. Bez izgubljene ljubavi, oni znaju što je najbolje za očuvanje njihove ostavštine." Kasnije je spomenuo da suradnja nije uspjela jer je bivši pjevač Steve Perry još uvijek bio je živ i hipotetski bi se mogao ponovno pridružiti sastavu, što je povrijedilo očekivanja obožavatelja zbog zamjene pjevača. Iako je službeno predstavljen kao glavni pjevač Journeyja, sastav nije spominjao Sota u novijim osvrtima i životopisima, potpuno ga preskačući za pjevača koji ga je zamijenio Arnela Pinedu.

Trans-Siberian Orchestra
Soto se pridružio sastavu Trans-Siberian Orchestra kao pjevač na turneji 2008. Soto je cijelo vrijeme bio na turneji s grupom, izjavivši: "Bit ću dio Trans-Siberian Orchestra sve dok me budu imali."

W.E.T.
Zajedno s članovima Work Of Arta i Eclipsea, Soto je osnovao W.E.T. Sastav, nazvan po inicijalima uključenog sastava, Sotov predstavnik Talisman, objavila je istoimeni debitanski album u studenome 2009. Godine 2013. izdali su drugi album Rise Up, a 2018. uslijedio je i treći studijski album Earthrage. Godine 2020. započeli su snimanje novog albuma.

Sons of Apollo
U svibnju 2017. Soto se pridružio progresivnoj metal supergrupi pod imenom Sons of Apollo s Derekom Sherinianom, basistom Billyjem Sheehanom, bubnjarom Mikeom Portnoyjom i gitaristom Ronom "Bumblefoot" Thalom. Njihov debitanski album Psychotic Symphony objavljen je 20. listopada 2017. s Inside Out/Sony.

Nakon što su objavili live album 2019., Sons of Apollo objavili su svoj drugi album MMXX u siječnju 2020.

Octavision

Godine 2020., zajedno sa svojim prijateljom iz skupine Sons Of Apollo Billyjom Sheehanom, Sotoa je pozvao armenski gitarist iz Glendalea, Kalifornija Hovak Alaverdyan da sudjeluje u njegovom progresivnome metal projektu Octavision. Tamo je Soto pjevao dvije pjesme - "Coexist" i "Apocalyptus". Album pod imenom Coexist objavljen je 29. prosinca 2020.

Privatni život

Soto je rođen u Brooklynu, New York, njegova se obitelj preselila u Los Angeles kad bio je dijete. Mladost je proveo pjevajući, učeći trubu i klavijature.

Godine 2012. oženio se sa svojom dugogodišnjom djevojkom Elenom. Iz prethodnog braka, ima sina i dvoje pastoraka.

Diskografija
Samostalni albumi
 Love Parade (1994.)
 Holding On EP (2002.)
 Prism (2002.)
 JSS Live at the Gods 2002 (2003.)
 Live at the Queen Convention 2003 (2004.)
 Lost in the Translation (2004.)
 Essential Ballads (2006.)
 B-Sides (2006)
 Believe in Me EP (2006.)
 Beautiful Mess (2009.)
 One Night in Madrid (2009.)
 Live at Firefest 2008 (2010.)
 Damage Control (2012.)
 Retribution (2017.)
 Wide Awake (In My Dreamland) (2020.)
 The Duets Collection, Vol. 1 (2021.)
 Complicated (2022.)

Yngwie Malmsteen
 Rising Force (1984.)
 Marching Out (1985.)
 Inspiration (1996.)

Kryst the Conqueror
 Deliver Us from Evil (1989.)

Eyes
 Eyes (1990.)
 Windows of the Soul (1993.)

Talisman
 Talisman (1990.)
 Genesis (1993.)
 Humanimal (1994.)
 Humanimal Pt. II (1994.)
 Five out of Five (Live in Japan) (1994.)
 Life (1995.)
 Truth (1998.)
 Live at Sweden Rock Festival (2001.)
 Cats and Dogs (2003.)
 Five Men Live (2005.)
 7 (2006.)

Axel Rudi Pell
 Eternal Prisoner (1992.)
 Between the Walls (1994.)
 Black Moon Pyramid (1996.)
 Magic (1997.)

Takara
 Eternal Faith (1993.)
 Taste of Heaven (1995.)
 Eternity: Best of 93 - 98 (1998.)
 Blind in Paradise (1998.)

W.E.T.
W.E.T. (2009.)
Rise Up (2013.)
One Live in Stockholm (2014.)
Earthrage (2018.)
Retransmission (2021.)

Trans-Siberian Orchestra
Night Castle (2009.)
Letters From the Labyrinth (2015.)

Izvori

Američki pjevači heavy metala
Američki glazbenici heavy metala

Jeff Scott Soto


Edoardo Margheriti (* 15. Februar 1959 in Rom) ist ein italienischer Regisseur.

Leben
Margheriti wuchs als Sohn des Regisseurs Antonio Margheriti im Umfeld von Film und Kino auf; bereits mit achtzehn Jahren begann er, für die Filme seines Vaters an den Spezialeffekten mitzuarbeiten, später war er bei allen seinen Filmen Regieassistent oder Instrukteur des Zweiten Stabes. Ab Ende der 1980er Jahre war er auch als Produktionsleiter für Filme anderer, ab 1996 als Organisator tätig. 1989 und im Folgejahr inszenierte er auf den Philippinen unter dem Pseudonym Dan Edwards zwei Actionfilme; ab 2008 war er als Regisseur für das italienische Fernsehen tätig und drehte 2011 zwei Folgen der Fernsehfilmreihe 6 passi nel giallo.

Filmografie (Auswahl)
 1989: Black Cobra 2: Einsatz in Manila (The Black Cobra 2)
 1990: The Black Cobra III (The Black Cobra 3 (Manila Connection))

Weblinks

Einzelnachweise

Filmregisseur
Fernsehregisseur
Italiener
Geboren 1959
Mann

Edoardo Margheriti


Drei Schwestern aus Montana (Originaltitel: The Sisters) ist ein US-amerikanisches Melodram von Anatole Litvak aus dem Jahr 1938 mit Errol Flynn und Bette Davis in den Hauptrollen. Als literarische Vorlage diente der Roman The Sisters von Myron Brinig.

Handlung
Im Jahr 1904 sind in einer Kleinstadt in Montana die drei Schwestern Louise, Helen und Grace Elliott bestrebt, jeweils einen gut situierten Mann zu heiraten. Vor allem Helen, die Hübscheste der drei, sehnt sich nach einem mondänen Leben an der Seite eines vermögenden Mannes. Auf einem Ball anlässlich der Präsidentschaftswahl lernt Louise, die Älteste, den aus San Francisco stammenden Sportreporter Frank Medlin kennen. Für beide ist es Liebe auf den ersten Blick und nur wenige Tage später verkünden sie überraschend ihre Hochzeitspläne. Gegen den Willen ihrer Eltern zieht Louise als Franks Ehefrau nach San Francisco. Ihre beiden Schwestern heiraten ebenfalls. Während Grace in Tom Knivel einen passenden Partner findet und ihm einen Sohn schenkt, entscheidet sich Helen für den älteren, jedoch sehr reichen Sam Johnson, den sie zwar nicht liebt, der aber bereit ist, ihr alle Wünsche zu erfüllen.

Louise und Frank lieben sich sehr, doch Franks berufliche Misserfolge belasten zunehmend ihre Ehe. Als Reporter verdient er nur wenig Geld und der Roman, den er schon immer schreiben wollte, wird nicht fertig. Er beginnt aus Frust zu trinken, will aber damit wieder aufhören, als Louise ein Kind erwartet. Nach einem Boxkampf, über den Frank einen Bericht schreiben soll, will er Louise, die ihn begleitet hat, nach Hause bringen. Louise besteht jedoch darauf, dass er seinen Job erledigt, und geht allein. Auf dem Weg zu ihrem Apartment bricht Louise plötzlich zusammen und erleidet eine Fehlgeburt. Frank ist am Boden zerstört und gibt sich die Schuld an dem Unglück. Er beginnt erneut zu trinken.

Angesichts zahlreicher unbezahlter Rechnungen und der Einsicht, dass er nicht einmal genug Geld hat, um Louise ein Weihnachtsgeschenk zu kaufen, geht Frank zu seinem Chef, um mehr Gehalt zu verlangen. Doch sein Chef entlässt ihn, da ihm Frank zu viel trinkt und seine Arbeit darunter leidet. Als Louise ihre finanzielle Situation aufbessern und eine Arbeit im Warenhaus von William Benson annehmen möchte, plagen Frank umso mehr Gewissensbisse, seiner Frau nicht das Leben bieten zu können, das sie verdient. Aus verletztem Stolz verbietet er ihr, die Stelle anzunehmen, und sie geraten in Streit. Daraufhin zieht Frank davon und betrinkt sich.

Während er nach einigen Monaten immer noch keinen neuen Job gefunden hat, blüht Louise in ihrer Arbeit als Sekretärin auf. Aus Scham und Schuldgefühlen will Frank San Francisco verlassen. Er heuert auf einem Schiff an und segelt noch in derselben Nacht als einfacher Matrose davon. Tags darauf wird San Francisco von einem heftigen Erdbeben heimgesucht und auch Louises Apartment wird von der Naturgewalt zerstört. Louise selbst kann sich mit ihrer Freundin Flora nach Oakland retten, wo sie von Floras Mutter aufgenommen werden. Als Frank per Funkspruch von der Katastrophe erfährt, will er sofort umkehren, doch der Kapitän seines Schiffs weigert sich, den Kurs zu wechseln.

Nach zwei Jahren ist San Francisco fast komplett wieder aufgebaut und Louise arbeitet wieder für William Benson. Als sie von ihrer Schwester Grace erfährt, dass diese von ihrem Mann Tom betrogen wurde, reist Louise in ihre Heimatstadt in Montana. Auch Helen trifft ein, um Grace beizustehen. Letztlich kann Louise Grace überzeugen, Tom noch einmal eine Chance zu geben. Unterdessen kommt Frank im Hafen von San Francisco an. Als er erfährt, dass sich Louise in Montana aufhält, reist er ihr nach. Anlässlich der Präsidentschaftswahl im Jahr 1908 findet dort erneut ein Ball statt. Als sich Frank und Louise wiedersehen, fallen sie sich glücklich in die Arme und entschließen sich, es noch einmal miteinander zu versuchen.

Hintergrund
Nachdem Errol Flynn mit Abenteuerfilmen wie Unter Piratenflagge (1935) und Robin Hood, König der Vagabunden (1938) zum umjubelten Hollywood-Star aufgestiegen war, versuchte er sich mit Drei Schwestern aus Montana erstmals an einer ernsten Rolle. Ein Jahr später stand er mit Bette Davis für den Historienfilm Günstling einer Königin (1939) erneut gemeinsam vor der Kamera.

Drei Schwestern aus Montana wurde am 14. Oktober 1938 in den Vereinigten Staaten uraufgeführt. In Deutschland wurde das Melodram erstmals am 9. November 1963 im Fernsehen gezeigt.

Kritiken
Das Lexikon des internationalen Films bezeichnete Drei Schwestern aus Montana als "[s]entimentales Hollywood-Drama mit Starbesetzung". Auch Prisma sprach von einem starbesetzten Melodram, in dem jedoch "Bette Davis als eine zwischen Selbst- und Pflichtbewusstsein, Ehe, Ehre und Liebe hin- und hergerissene Frau brilliert". Der "als strahlender Held des Abenteuerkinos" bekannte Errol Flynn habe wiederum ein "eindrucksvolles Debüt als Darsteller in einer tragischen Rolle" geboten.

Variety zufolge habe Bette Davis "eine ihrer glänzendsten Vorstellungen" abgeliefert. Errol Flynn sei "eine lebhafte Darstellung" eines Reporters gelungen, "auch wenn sein leichter englischer Akzent fehl am Platz wirkt". Auch Anita Louise und Jane Bryan seien in ihren Rollen überzeugend.

Deutsche Fassung
Die deutsche Synchronfassung entstand 1963 im Bavaria Atelier in München im Auftrag der ARD.

Weblinks

  bei Turner Classic Movies (englisch)

Einzelnachweise

Filmtitel 1938
US-amerikanischer Film
Filmdrama
Schwarzweißfilm
Erdbeben im Film

Drei Schwestern aus Montana


El Aeropuerto de Cobán  es un pequeño aeropuerto en la ciudad de Cobán en el centro de Guatemala. Es operado y administrado por la DGAC (Dirección General de Aeronáutica Civil de Guatemala).
Tiene una pista de asfalto de 1018 metros de longitud en la dirección 02/20.

Véase también
 Lista de aeropuertos de Guatemala
 Aerolíneas de Guatemala
 Turismo en Guatemala

Destinos nacionales

 TAG Airlines - Ciudad de Guatemala (chárter)

 Cobán Air - Ciudad de Guatemala (chárter)

 Cobán Air - Salamá (chárter)

Referencias

Aeropuertos de Guatemala
Cobán

Aeropuerto de Cobán


Et varsel er et tegn, der bebuder en begivenhed, der senere med stor eller usvigelig sikkerhed vil indtræffe. Troen på varsler hører under overtro, men udtrykket anvendes også i almindeligt sprog om tegn på ændringer i vejret eller andre ganske videnskabelige forhold. At kunne tyde varsler er et vigtigt element i al slags spådomskunst. I nogle tilfælde kan et varsel tages som en advarsel, og den truende ulykke kan derfor afværges.

Mange varsler bruges til at forudsige vejret, både vejret for de nærmeste par dage og vejret for resten af året. Varsler for de nærmeste varsler kan være bygget på erfaringer og behøver derfor ikke være helt ved siden af. Bestemte skyformationer, evt. når solen går ned, tolkes som varsler om kommende regn eller storm. Også rækkefølgen af træers løvspring eller pletter på fisk tolkes som varsel om årets vejr og den mulige høst.

Unge mennesker har brugt at tage varsler om kommende ægtefæller, enten blot det forhold, at de skulle giftes inden for det kommende år eller fremmane et billede af den kommende ægtefælle.

Varsler om en persons nært forestående død er meget udbredte. Det kan være sådan noget som at se ind gennem et vindue på en bestemt aften. De personer indenfor, der skulle dø i løbet af året, ville da være markeret med f.eks. et lys. Helhesten og liglammet, der antages at være genfærdet af dyr, der siges i gamle dage blev begravet levende ved indvielsen af en kirkegård, kunne opsøge de mennesker, der stod for at skulle dø. Disse væsener var særligt uhyggelige ved at mangle et ben.

Store begivenheder af betydning for et land, såsom krig eller regentens død, kunne ske ved tilsynekomsten af en komet, mærkværdigt farvede solnedgange, store meteorer og andre syner på himlen, såsom drager, sværd eller kæmpende krigere. Englands erobring i 1066 skal således være blevet varslet af Halleys komet samme år. Den kommende kejser Konstantin skal have set et tegn på himlen, der varslede hans sejr i slaget ved den milviske bro i 312; tegnet er senere udlagt som Kristi monogram XP eller et kors.

Etruskerne havde præster, der dyrkede spådomskunst ved at studere dyrs indvolde. De kaldtes haruspices af romerne. Andre, kaldet augurer, tog varsler bl.a. af fugles flugt. Hvor haruspices ikke blev officielle præster i Rom, blev augurerne en del af det officielle præsteskab. Der blev officielt taget varsler, auspicier, når nye konsuler skulle tiltræde deres embeder.

Mange, herunder romeren Cicero, var dog ikke overbeviste om spådommenes gyldighed og betragtede det som naragtig overtro.

Det er almindeligt at tolke drømme som varsler om kommende begivenheder. Et kendt eksempel er kong Nebukadnesar II's drøm om statuen på lerfødder, der blev tolket af profeten Daniel. Bøger om drømmetydning har i perioder været populære.

Overtro
Spådom

Varsel


An Epiblastus tuberculatus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Sanders Rogers. An Epiblastus tuberculatus in nahilalakip ha genus nga Epiblastus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epiblastus

Epiblastus tuberculatus


මෙම අවුරුද්දේ දී ලෝක විනාශය සිදුවන බවට චිත්‍රපටයක් ද නිමැවිණි.

ක්‍රි.ව. 2012
ග්‍රෙගරි දිනදසුනේ අවුරුදු

2012


Actinostachys, es un género de plantas vasculares pertenecientes a la familia Schizaeaceae.

Especies
Lista de especies aceptadas:
Actinostachys intermedia (Mett.) C.F. Reed
Actinostachys laevigata (Mett.) C.F. Reed
Actinostachys pennula (Sw.) Hook.
Actinostachys subtrijuga (Mart.) C. Presl
Actinostachys trilateralis (Schkuhr) J. Sm.

Referencias

Schizaeaceae

Actinostachys


قائمة ببطولات ويمبلدون لسنة 1962:

فردي رجال

 رود لافر هزم  مارتي موليغان. النتيجة: 6-2 6-2 6-1

فردي سيدات

 كارين هانتز سوسمان هزمت  فيرا بوسيوفا سوكوفا. النتيجة: 6-4, 6-4

مراجع

بطولة ويمبلدون 1962
أحداث 1962 الرياضية في لندن
أحداث يوليو 1962 الرياضية
أحداث يوليو 1962 الرياضية في المملكة المتحدة
أحداث يونيو 1962 الرياضية
أحداث يونيو 1962 الرياضية في المملكة المتحدة
كرة المضرب في 1962

بطولة ويمبلدون 1962


"Eyes Closed" é uma canção do artista musical inglês Ed Sheeran, gravada para seu terceiro álbum de estúdio, - (2023). Foi lançada em 24 de marzo de 2023 em conjunto com "Boat" como os dois primeiros singles do disco. A música foi composta e produzida por Max Martin, Johan Schuster e Fred Gibson, com participação de Sheeran, Aaron Dessner na composição.

Paradas musicais

Canções de 2023
Singles de 2023
Canções gravadas por Ed Sheeran

Eyes Closed (canção de Ed Sheeran)


La Microrregión de Alvorada D'Oeste es una de las ocho microrregiones del estado de Rondonia, en Brasil. Forma parte de la Mesorregión del Este Rondoniense. Está formada por cuatro municipios.

Municipios
 Alvorada d'Oeste
 Nueva Brasilândia d'Oeste
 São Miguel del Guaporé
 Seringueiras

Alvorada D'Oeste

Microrregión de Alvorada d'Oeste