Campionatul European de Curling Feminin din 2017 a avut loc în perioada 17 - 25 noiembrie în St. Gallen, Elveția. Câștigătoarea Grupei valorice C ale cărei meciuri s-au disputat în luna mai în Andorra, a promovat în Grupa B.

Scoția, a devenit campioană europeană pentru a treia oară. Scoția, Suedia, Elveția, Italia, Rusia, Germania și Cehia s-au calificat direct pentru campionatul mondial de curling masculin din 2018 Ford care va avea loc în Las Vegas, Statele Unite ale Americii, în timp ce echipa clasată pe locul al optulea, Danemarca, a jucat trei meciuri de baraj împotriva echipei care a câștigat Grupa valorică B, Finlanda. Danemarca a câștigat două din cele trei meciuri jucate astfel că s-a calificat pentru campionatul mondial din 2018.

În Grupa valorică B, Finlanda a câștigat turneul și, alături de Letonia, a promovat în Grupa valorică A, în timp ce Polonia și Belarus au retrogradat în Grupa valorică C.

Grupa A
Toate meciurile se desfășoară la Eissportzentrum Lerchenfeld din St. Gallen.

Echipe

Clasament Faza fiecare cu fiecare

Rezultate turneu fiecare cu fiecare

Etapa a 9-a
Joi, 23 noiembrie, 14:00

Play-off

Semifinale

Meciul pentru medalia de bronz

Finala

Baraj pentru calificare la campionatul mondial 2018

Meciul 1

Meciul 2

Meciul 3

Grupa valorică B
Toate meciurile s-au desfășurat la Eissportzentrum Lerchenfeld din St. Gallen.

Echipe

Clasament Faza fiecare cu fiecare

Rezultate turneu fiecare cu fiecare

Etapa a 9-a

Play-off

Semifinale

Meciul pentru locul al treilea

Finala

Grupa valorică C
Toate meciurile s-au desfășurat în martie 2017 în Andorra.

Grupa valorică C și-a desfășurat partidele în luna mai 2017 în Andorra.

Câștigătoarea competiției, Spania, și ocupanta locului al doilea, Polonia, au obținut calificarea la Campionatul European 2017 Grupa valorică B care a avut loc în noiembrie la St. Gallen, Elveția.

Echipe

Clasament Faza fiecare cu fiecare

Rezultate turneu fiecare cu fiecare

Play-off

Tie-break

Meciul pentru locul 1

Câștigătoarea a promovat în competiția pentru Grupa B valorică.
Învinsa s-a calificat pentru meciul pentru locul al doilea.

Meciul pentru medalia de bronz

Câștigătoarea se califică în meciul pentru locul al doilea.

Meciul pentru locul al doilea

Referințe

Legături externe
[ Site web oficial http://www.worldcurling.org/ecc2017 ]

Curling
Campionatul European de Curling
Competiții sportive internaționale găzduite de Elveția


مجهر التطابق البؤري هو مجهر بصري يستخدم لزيادة تباين contrast الصور المجهرية أو من أجل الحصول على صور ثلاثية الأبعاد باستخدام ثقب مكاني spatial pinhole لإلغاء الضوء اللابؤري أو الإضاءة في العينة التي تكون أكثر بروزا من المستوي البؤري focal plane.

توجد حاليا أنواع مختلفة من المجهر البؤري، ومن ضمنها ما يعمل بشعاع الليزر confocal laser scanning microscope. ومنها ما يعمل بالإثارة الفلورية التي تحث بعض أجزاء العينة على إصدار ضوء .

يستخدم هذا النوع من المجاهر بكثرة في أبحاث علم الأحياء وشبه الموصلات.

مبدأ العمل

تم وضع مبدأ عمل المجهر البؤري من قبل مارفين مينسكي Marvin Minsky عام 1957. الفرق يكمن أنه في المجهر التقليدي الومضي fluorescence microscope، يتم غمر العينة بالكامل بالضوء من منبع الضوء. وبالتالي سوف يثار المستقبل الضوئي photodetector أو الكاميرا كاملا بالضوء الصادر من العينة. في المقابل فإن المجهر البؤري يستخدم تقنية الإضاءة النقطية التي تركز الإضاءة في النقطة التي يتم مراقبتها، وبالتالي إلغاء أي معلومات لابؤرية، حيث أنه يتم استشعار الضوء الموجود ضمن المستوي البؤري فقط، وبالتالي تكون جودة الصور أفضل بكثير من صور المجهر التقليدي.

يتم إضاءة العينة بإسقاط شعاع الإضاءة من أعلى (وقد يكون شعاع الليزر حسب النوع) ويمر الضوء الساقط على العينة عبر مرآة نصف شفافة بين مصدر الضوء والعينة . فينعكس الشعاع على العينة ويرتد إلى المرآة النصف شفافة، وعليها ينعكس بزاوية 90 درجة حيث يمكن رؤياه fالعين (إن كان يعمل بالضوء المرئي) أو تلتقط كاميرا الصورة (أن كان يعمل بالليزر).

الاستخدامات
يستخدم مجهر الليزر الماسح البؤري على نطاق واسع في مختلف تخصصات العلوم الحيوية؛ من علم الأحياء الخلوي وعلم الوراثة إلى علم الأحياء الدقيقة وعلم الأحياء النمائي. كذلك، تستخدم هذه التقنية في علم بصريات الكم والتصوير البلوري النانوي والتنظير الطيفي.

علم الأحياء والطب
من الناحية السريرية، يستخدم مجهر الليزر الماسح البؤري في تقييم أمراض العيون المختلفة، وهو مفيد بشكل خاص في التصوير والتحليل النوعي والقياس الكمي للخلايا البطانية في القرنية. كذلك، يستخدم لتحديد موضع مكونات الفطور الخيطية وتمييزها ضمن سدى القرنية في حالات فطار القرنية، ما يتيح التشخيص السريع وبالتالي بدء العلاج الحاسم باكرًا. تدرس بعض الأبحاث الأساليب المعتمدة على مجهر الليزر الماسح البؤري لإجراءات التنظير الداخلي، وهذا يبشر بنتائج واعدة. وفي صناعة المستحضرات الصيدلانية، يوصى بتصنيع أشكال صيدلانية رقيقة الغلاف، للتحكم في جودة توزع الدواء وانتظامه. يستخدم المجهر البؤري أيضًا في دراسة الأغشية الحيوية الرقيقة -الهياكل المسامية المعقدة التي تعتبر الموطن المفضل للكائنات الحية الدقيقة. لا يمكن فهم بعض الوظائف المتعلقة بعمر الأغشية الحيوية الرقيقة ومكانها إلا من خلال دراسة تركيبها على المقاييس الدقيقة والمتوسطة. يتطلب اكتشاف نشاط الكائنات الحية الدقيقة المفردة ونظامها دراستها على النطاق المجهري الدقيق.

البصريات وعلم البلورات
يستخدم مجهر الليزر الماسح البؤري كآلية لاسترجاع البيانات في بعض أنظمة تخزين البيانات البصرية ثلاثية الأبعاد، وقد ساعد في معرفة عمر بردية المجدلية.

حفظ الصوت
يستخدم نظام إريني المجهر البؤري للمسح البصري واستعادة الملفات الصوتية التاريخية التالفة.

اقرأ أيضا
 مجهر إلكتروني
 مجهر إلكتروني ماسح
 مجهر ليزر ماسح
 مجهر

مراجع

اختراعات أمريكية
تقانة علمية
علم الأحياء
مجهرية
معدات مخبرية

مجهر بؤري


محمود فهمي محمد علي المكاوي (1919-1982) هو سياسي مصري كان نائباً في البرلمان الملكي المصري منذ عام 1946، ثم عيّن بعد 23 يوليو 1952رئيساً لهيئة التحرير المصرية ، ثم سكرتيراً للاتحاد الاشتراكي بالجيزة.

النشأة والتعليم
ولد سنة 1919 بقرية كرداسة في محافظة الجيزة في عائلة ارستقراطية من وجهاء المحافظة وهي عائلة المكاوي
والتي ترجع جذورها إلى الأمير محمود بن محمد بن يوسف المغربي وهم من المرابطين الذين قدموا إلى مصر من المغرب كما ذكر بشهادة نقابة الاشراف المصرية رقم23902. نشأ يتيم الأب فقد توفي والده محمد بك على المكاوي بعد الاحتفال بمولده بأشهرٍ قليلة، فلم يكن له إخوة أشقاء من الأب، فتصدت لتربيته والدته، ولم تلبث حتى ألحقته بمدارس الفرير ليتلقى التعليم الأساسي فيها على عادة أهل الطبقة العليا في ذلك الزمان ثم حصل على البكلوريا عام 1933م من مدرسة السعيدية.
وليعود لقريته محملاً بطموح وأحلام عمل على تطبيقها .

حياته السياسية
هو اصغر عضو انضم إلى البرلمان المصري عام 1946م، وقد حصل على عضوية البرلمان لاكثر من دورة وحتى قيام ثورة يوليو 1952م بالإضافة إلى عضويته في اللجنة التشريعية العليا داخل المجلس.
كان أحد النواب الخمسة مقدمي قانون العمال في سنة 1950 م.
عيّنَه مجلس قيادة الثورة بعد قيام ثورة 23 يوليو رئيساً لهيئة التحرير ثم سكرتير الاتحاد الإشتراكي بالجيزة، و عضو اللجنة المصرية لإصلاح الأراضي 1957م .
و رئيس المجلس المحلي بقريته كرداسة منذ إنشاء المنصب 1958م وحتى وفاته .

من أهم أعماله
 مؤسس ورئيس الجمعية التعاونية لصناعة النسيج المسجلة برقم 1408 لسنه 1943م
و التي تعد أقدم جمعية أهلية في كرداسة و التي كان لها الدور البارز في تطوير هذه الصناعة في كرداسة. وقد وصلت كرداسة بها إلى شهرة عالمية في صناعة العباية المعروفة باسمها والكليم اليدوي .

 مؤسس ورئيس الجمعية التعاونية التموينية 1944م، لتوزيع المواد التموينية الأولية لأهالي قريته.
 مؤسس ورئيس الجمعية التعاونية للصناعات المنزلية 1946م لمساعدة ربات البيوت في توفير مصدر دخل للأسرة.
 أدخل المياه الصالحة للشرب 1950 م
إلى كل من قرية كرداسة و قرية بولاق الدكرور و العزب المجاورة لها .
 إنشاء مكتب بريد كرداسة 1950م
 رصف طريق نزلة السمان 1951م
 إصلاح وتجديد كوبري منشاة البكاري
 تجديد وترميم حاجز ترعة الزمر أمام ناحية بولاق الدكرور و عزبها
 إدخال خطوط المواصلات العمومية 1949 ما اصطلح على تسميتها بالشركة.
 إنشاء مصنع للثلج ومصنع آخر للأحذية في الوحدة المحلية لكرداسة 1956م
 إقامة ثلاثة مصانع ضخمة في القرية، كان أحدها مخصصا لصناعة الشاش الطبي، والآخر للقطن الطبي أيضا .
 إنشاء وتأسيس نادي كرداسة الرياضي 1958م ثم اعتماده 1964م مركز شباب كرداسة ، و قد عين الحاج أحمد حسانين المكاوي رئيساً له

وفاته
توفي في شهر فبراير من عام 1982 م .

المصادر
سجلات نقابه الأشراف مصر

مضابت مجلس النواب المصري

أشخاص من محافظة الجيزة
برلمانيون مصريون
خريجو مدرسة الفرير
مواليد 1919
وفيات 1982
وفيات بعمر 63
مواليد في محافظة الجيزة

محمود باشا فهمي المكاوي


Darko Petrinjak (Zagreb, 1954.), hrvatski gitarist, kontrabasist, lutnjist, glazbeni pedagog, glazbeni aranžer i sveučilišni profesor glazbe. Jedan od najistaknutijih hrvatskih gitarista i gitarističkih pedagoga, umjetnik promišljenih i znalačkih interpretacija, virtuozne tehnike te snažna, ali kontrolirana temperamenta.

Životopis
Rodio se je u Zagrebu 1954. godine. Diplomirao je kontrabas 1975. godine na Muzičkoj akademiji u Zagrebu (kontrabas) te na Kraljevskoj glazbenoj akademiji u Londonu gitaru 1978. te lutnju 1980. godine. Djelovao je u Velikoj Britaniji (Birminghamska glazbena škola). Od 1981. je docentom te potom profesorom gitare na na Muzičkoj akademiji u Zagrebu. Na gitari je koncertirao diljem europskih država. Snimio je brojne nosače zvuka i priredio mnoštvo notnih izdanja. Svira i kao komorni glazbenik u duetima s Valterom Dešpaljem i Tonkom Ninićem te u Zagrebačkom gitarskom triju. Na Petrinjakov poticaj više je hrvatskih skladatelja, kao što su Boris Papandopulo, Bruno Bjelinski, Stjepan Šulek, Marko Ruždjak i Zoran Juranić skladalo djela za gitaru, uključujući i tri koncerta.

Nagrade i priznanja
2020. godine nagrađen je nagradom Ivo Maček Hrvatskoga društva glazbenih umjetnika za osobite zasluge u promicanju glazbene umjetnosti tijekom umjetničke karijere.

Izvori

Životopisi, Zagreb
Hrvatski glazbenici
Hrvatski gitaristi
Hrvatski glazbeni pedagozi

Darko Petrinjak


Walter Gottfried Auwers, seit 1912 von Auwers (* 18. Juli 1869 in Berlin; † 8. März 1940 ebenda) war ein deutscher Jurist und Politiker.

Leben

Er ist einer von drei Söhnen des Arthur von Auwers. Einer seiner Brüder war der Chemiker Karl von Auwers.
Der promovierte Jurist Walter Auwers stand dem Kreis Stuhm vom 22. Oktober 1904 bis 29. November 1922 als Landrat vor.

Walter von Auwers wurde auf dem Hamburger Friedhof Ohlsdorf beigesetzt. Die Grabstätte liegt im Planquadrat H 22 östlich von Kapelle 3.

Weblinks

Einzelnachweise

Landrat (Provinz Westpreußen)
Jurist in der Kommunalverwaltung
Nobilitierter (Preußen)
Deutscher
Geboren 1869
Gestorben 1940
Mann

Walter Gottfried von Auwers


La gare de Vang Vieng (en lao : ສະຖານີ ວັງວຽງ / Sathani Vanguaiang) est une gare ferroviaire de la ligne Boten - Vientiane. Elle est située sur les abords de la route nationale 13 à Vang Vieng,  dans la province de Vientiane, au Laos.

Situation ferroviaire
Elle est la troisième gare sur la ligne ferroviaire Boten - Vientiane en partant de Vientiane, qui rejoint la gare de la ville frontalière de Boten. Un trajet de Vientiane à Vang Vieng par train dure une heure, contre quatre heures par voiture.

Histoire
Construite par China Railway Construction, la gare est terminée le . La ligne est mise en service le .

Le , la gare ouvre au transport de marchandises, rejoignant les gares de  et Nateuy, les deux seules autres gares offrant le transport de marchandises.

Service des voyageurs

Accueil
La gare, d'une superficie d'environ  peut accueillir jusqu'à . La structure est faite de béton et s'inspire de l'architecture traditionnelle chinoise. Elle s'inspire aussi du paysage de Vang Vieng, semé de montagnes et de rivières.

Desserte
La gare de Vang Vieng a deux quais servant quatre voies.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne Boten - Vientiane

Liens externes

Transport ferroviaire au Laos
Province de Vientiane
Gare mise en service en 2021

Gare de Vang Vieng


පීතෘ මූලිකතවය  යන න්‍යායික සංකල්පය සමාජයේ විවිධ අංශවලදී ඉස්මතුවන ආකාරය පිළිබඳව මෙහිදී විමර්ශනය කෙරේ.

මෙලොවට බිහිවන  ඕනෑම සත්වයකු මෙන්ම මිනිසාද ජීව  විද්‍යාත්මක වශයෙන් කිසියම් බෙදීමකට  ලක්වේ. පුමිතිරි බව හෙවත් ස්ත‍්‍රී පුරුෂ භාවය යනුවෙන් හදුන්වන්නේ මෙම බෙදීමයි. එනම් ගැහැනුන් සහ පිරිමින් අතර පවතින වෙනස මෙයින් හැඟවේ. මෙම වෙනස පදනම් කර ගනිමින්  පූරුෂාධිපත්‍ය  සංකල්පය විග‍්‍රහ කරන විට එය පුරුෂයා කෙරෙහි බලය, ආධිපත්‍ය සහ පාලනය කේන්ද්‍රගත වීමක් ලෙස හදුන්වයි. මෙම පුරුෂාධිපත්‍ය සංකල්පය මිනිස් වර්ගයා අතර මෙන්ම අනෙකුත් සතුන් අතර පවතින්නක් වන අතර මිනිස් සමාජය පිළිබඳ සැලකීමේදී  විවිධ මානව සමාජ වල අඩු වැඞ් වශයෙන් මෙය දකිය හැකිය. කෙසේ වෙතත් සෑම මානව සමාජයකටම පොදු තත්ත්වයක් ලෙස මෙම පුරුෂාධිපත්‍ය සංකල්පය හෙවත් පීතෘ මූලිකත්වය නැමති සංකල්පය හදුන්වයි.( ඔබේසේකර, 1999: 59)

පවුල තුළ පීතෘ මූලිකත්වය

පුරුෂාධිපත්‍ය සංකල්පයෙන් පුළුල්ව සාකච්ඡා කරනු ලබන ක්ෂේත‍්‍රයේ මූලිකම ස්ථානය වනනේ පීතා මූලික පවුල් ක‍්‍රමයක් පවතින පවුල් සංස්ථාවයි. පවුල තුළ සාකච්ඡා කරනු ලබන පිතෘ මූලිකත්වය නැමති සංකල්පය පිළිබඳව අදහස් දක්වන කම්ලා භාසින් සඳහන් කරන පරිදි ,පීතෘ මූලිකත්වය යනුවෙන් අදහස් කරන්නේ පියාගේ නැතහොත් කුලදෙටුවාගේ පාලනයයි.  මුලදී එය භාවිත කරන  ලද්දේ එක්තරා නිශ්චිත වර්ගයක පුරුෂාධිපත්‍යයෙන් යුත් පවුලක්, ඇතුළත් කුල දෙටුවාගේ හෙවත් කෙළෙඹියාගේ  විශාල පවුල විස්තර කිරිම සඳහාය. වර්තමානයේ මෙම පදය භාවිත කරනු ලබන්නේ පුරුෂාධිපත්‍ය ගැනැ එනම් පිරිමින්, ගැහැනු අභිබවා සිටින බල සබදතා ගැන සඳහන් කිරීමටය. කිහිප ආකාරයකින්  ගැහනුන් යටත් කරගන්නා ක‍්‍රමයක් හැඳින්වීමටය. ( භාසින්, 1994:1)

සමාජය තුළ පීතෘමූලිකත්වය

මෙම පුරුෂාධිපත්‍ය සංකල්පය මගින් මුලිකවම අදහස් වනුයේ පුරුෂයාගේ බලය කිහිප ආකාරයකින් ස්ත‍්‍රිය මත යෙදවීමයි. පුරුෂාධිපත්‍ය සංකල්පය තුළින් විස්තර කෙරෙන පරිදි බොහෝවිට පවුල තුළ, සමාජය තුළ කාන්තාව දුර්වල දෙවන පන්තිය් සමාජිකාවක් ලෙස නම්කර ඇති අතර පුරුෂයා කායික මෙන්ම මානසික වශයෙන්ද බලවත් පුද්ගලයෙකු කොට ස්ත‍්‍රී, පූරුෂ කාර්යය කොටස් වලට ආරෝපණය කර ඇති වටිනාකම්වලට අනුව ඔහුට පවුල් සංස්ථාවේ පුධානියා  වශයෙන් අධිකාරීත්වය පිරිනමමින් ස්ත‍්‍රිය පුරුෂයාගේ යටහත් සේවකාව වශයෙන් ක‍්‍රියා කරන්නට සිදුවී ඇත.

විවාහය මත පදනම් වූ පීතෘ මූලිකත්වය

මෙම පුරුෂාධිපත්‍ය යන සාධකය සිංහල පවුල් ක‍්‍රමයට ගලපා ගෙන විමසිය හැකිය. සිංහල පවුල් ක‍්‍රමය පුරුෂාධිපත්‍ය  පදනම් කර ගත්තකි. "දීඝ විවාහ"ක‍්‍රමයක් පැවති සාම්ප‍්‍රදායික ශ‍්‍රී ලාංකික සමාජයේ පුරුෂයාගේ වාසස්ථානයට ස්ත‍්‍රීය කැඳවාගෙන එයි. මෙම පීතෘවාසික පදිංච්ය පුරුෂාධිපත්‍ය තහවුරු කරන්නකි. "බින්න"විවාහයේදී පුරුෂයා කාන්තාවගේ  නිවසට කැඳවාගෙන එන හෙයින් එහිදී ඉස්මතු වනුයේ කාන්තාවගේ ආධිපත්‍යයයි. නමුත් මෙම විවාහ රටාව සමස්ත සමාජය පිළිගත් එකක් හෝ  ප‍්‍රචලිත එකක් නොවේ. ( Kiribamune,1990:11)

ආර්ථිකය තුළ පීතෘ මූලිකත්වයේ ස්වභාවය

පීතෘ මූලික සමාජ ක‍්‍රමය තුළ සෑම  සමාජ ස්ථරයකදීම මෙන්ම කාර්යයකදී ස්ත‍්‍රියට ඉහළින් පුරුෂයාගේ පාලනය ක‍්‍රියාත්මක වේ. පවුල තුළ ස්ත‍්‍රියගේ කාර්යයභාරය ආර්ථිකමය වශයෙන් තක්සේරුවක් නොකෙරේ. පවුලේ සියලූ වැදගත්  තීරණ ගැනීම ගෘහමූලික  පුරුෂයා විසින් සිදුකරනු ලැබේ.මව ආදායම්  උපයන රැකියාවක නිරත වුවත් ඇය ,"උපයන්නා" ලෙස නොසැලකේ. පවුල තුළ පිරිමි සාමාජිකයන් සතු වන නිදහස බොහෝ විට ගැහැනු සාමාජිකයන්ට හිමිනොවේ.( ලියනගේ සහ වළාකුළුගේ,2006 :32)
වර්තමානයේදී පවා තීරණ ගැනීමේ මට්ටමේ රැකියාවලට ස්ත‍්‍රිය සම්බන්ධවන අවස්ථා අවම වන අතර ඇය ගුරු, හෙද, ලිපිකරු වැනි ක්ෂේත‍්‍රවල රැකියාවල  නිරතවන තත්ත්වයක් දක්නට පුළුවන. සමාජයේ බලය පවතින සෑම ස්ථානයකදීම සෘජු තීරණ ගැනීම පුරුෂයා සතු වූවකි.

රාජ්‍යය සහ පීතෘ මූලිකත්වය

බොහෝ නුතන රාජ්‍යයන් විසින් ස්ත‍්‍රි පුරුෂ සමාන අයිතිවාසිකම් නීත්‍යානුකූලව පිළිගනු ලැබ ඇත. එහෙත් එම නිති ක‍්‍රියාත්මක කිරීමේදී පීතෘ මූලික සමාජ ඇගයීම් වලට අනුව සිදු කිරීම හේතුවෙන් ප‍්‍රායෝගිකව ස්ත‍්‍රී අයිතිවාසිකම් කඩ වීම්ද දක්නට ලැබේ. රාජ්‍ය විසින්ද අසමාන නීතිරීති හා ඒවා  ක‍්‍රියාත්මක කිරීමට ආයතනද නිර්මාණය කරමින් ස්ත‍්‍රී පුරුෂ වෙනස පවත්වා ගෙන යාමට ආධාර දෙනු ලැබේ. බොහෝ රටවල ගෘහ මූලිකයා ලෙස රාජ්‍ය සලකන්නේ පවුලේ වැඩිමහල් පුරුෂයාය. පවුලේ දේපළ, විවාහය, දික්කසාදය, ස්ත‍්‍රීුෂණ හා ගෘහස්ථ ප‍්‍රචණ්ඩත්වය වැනිදෑ සම්බන්ධ නිතිරීතිද පුරුෂයන්ට වාසි වන අයුරින් නිර්මාණය කර තිබේ. මෑත  කාලයේ මෙම නීතිවලින් සමහරක් වෙනසකට භාජනය වුවද රජ්‍ය පරිපාලකයන්ගේ ආකල්පමය වෙනසක් ඒ හා සමගාමීව සිදුවී නොමැත. ( ලියනගේ සහ වළාකුළුගේ, 2006:24)

කේට් මිලට්ගේ "sexual politics" ග‍්‍රන්ථය සහ පීතෘ මූලිකත්වය

මෙ ග‍්‍රන්ථය තුළ ඇය ලිංග විභේදනය මත පදනම් වූ දේශපාලනය කුමක්ද? යන්න පිළිබඳව අවධාරණය කරනු ලබයි. ලිංග විභේදනය සහ දේශපාලනය අතර පවතින සම්බන්ධය පරීක්ෂා කිරීමේදී එයට දෙන පිළිතුර රඳා පවතින්නේ දේශපාලනය යන්නට දෙන  අර්ථකථනය තුළය. සාම්ප‍්‍රදායික දේශපාලනය යන්නට දුන් පිළිතුර රාජ්‍ය පාලනය , ආණ්ඩු කිරීම සමග සම්බන්ධ වන ක‍්‍රියාවලියක් වේ. මෙම අදහස මිලට් ප‍්‍රතික්ෂේප කරනු ලැබේ. ඇයට අනුව දේශපාලනය යනු බල ව්‍යුහය අනුව සැකසුනු සම්බන්ධතාවයක් සහ එක් පුද්ගල කණ්ඩායමක් විසින් තවත් පුද්ගල කණ්ඩායමක් පාලනය කිරිම සඳහා යොදාගනු ලබන විධි සහ ආයතන යන ආදියයි. මේ නිසා sex  යන කාරණය තුළ අනිවාර්යයෙන්ම දේශපාලනමය අර්ථ ගැන්වීමක් ඇත. එනම් ස්ත‍්‍රිය හා පුරුෂයා පිළිබඳව පවතින පන්ති විභේදනය අනෙක් සෑම විභේදනයකට වඩා අතිශයින් සංකීර්ණය. මෙය ඉතාම තියුණු  අභ්‍යන්තර යටත්විජිතවාදයක් ලෙස ක‍්‍රියාත්මක වේ.( මිලට්, 1970 :16)

නිගමනය

ඒ අනුව පිතෘමූලිකත්වය පිළිබඳව ඇති විවිධ සංකල්ප ගතකිරීම් තුළ ඇති විවිධත්වය හදුනා ගත හැකි අතර සෑම අර්ථ ගැන්වීමක් හා නිර්වචනයක් තුළම පවතිනුයේ, ආධිපත්‍යය, සහ යටපත් කරගැනීමේ සම්බන්ධ තාවය ස්ත‍්‍රිය මත යොදවන ආකාරයයි.

ආශ‍්‍රිත ග‍්‍රන්ථ

1. දිසානායක, ඔබේසේකර
		1998. පුරුෂාධිපත්‍ය සංකල්පය සහ මානව සමාජය,කොළඹ:සමාජ සමීක්ෂා.
2. භාසින් ,කම්ලා
		1994. පීතෘ මූලිකත්වය යනු කුමක්ද ? කොළඹ: සමාජ විද්‍යඥයන්ගේ සංගමය.
3. ලියනගේ, කමලා,වළාකුළුගේ, සුමුදු.
		2006. ස්ත‍්‍රී. පුරුෂ සමාජභාවය සහ ස්ත‍්‍රි වාදය. කොළඹ: ෆෙඞ්‍්‍රරික් ඊබට් පදනම.
4. kiribamune,sirima
		1990 .women at the cross Roads: A Srilankan perspectives.New Delhi International center for Ethnic Studies in Association With
NORAD and vikas publishing House(Pvt)Ltd

ආශ්‍රිත ලිපි
ස්ත්‍රීවාදය

සමාජවේදය
මානව විද්‍යාව

පීතෘමූලිකත්වය


François Coli () a fost un pilot și navigator francez, cunoscut mai ales ca partenerul de zbor cu un singur ochi al lui Charles Nungesser în încercarea nereușită de a traversa Oceanul Atlantic la bordul aeronavei cunoscută sub numele de L'Oiseau Blanc.

Primii ani de viață și Primul Război Mondial
Născut la Marsilia într-o familie de navigatori corsicani, Coli a devenit căpitan de navă comercială, s-a căsătorit și a avut trei fiice. La izbucnirea Primului Război Mondial, el și-a oferit serviciile Marinei Franceze. Potrivit surselor, dezamăgit că nicio navă de război nu avea nevoie de un căpitan, el a intrat în armată ca soldat. Din fericire, vârsta și experiența acumulată i-au determinat pe superiorii săi să-i acorde o funcție de comandă în 1915 și în aceeași vară a fost promovat la gradul de căpitan. Suferind mai multe răni, el a fost declarat inapt pentru serviciul militar în cadrul infanteriei și a fost transferat în Serviciul Aeronautic Francez, obținând brevetul de pilot în martie 1916. Mai târziu în același an s-a alăturat Escadrilei N. 62 și a fost numit la comanda escadrilei în februarie 1917.

Căpitanul Coli rămas ca șef al Escadrille des Coqs chiar și după ce a pierdut un ochi într-un accident în martie 1918. El a părăsit escadrila în august 1918, cu o reputație de navigator și comandant excepțional.

Cariera postbelică

După război Coli a început să efectueze o serie de zboruri aviatice pe distanțe record. Pe 26 ianuarie 1919, el a realizat prima traversare dublă a Mării Mediterane, împreună cu locotenentul Henri Roget. Zborul a stabilit recordul de distanță peste apă de 735 km (457 de mile) în cinci ore.

Pe 24 mai, iarăși împreună cu Roget, Coli a stabilit un record de zbor pe distanță, zburând de la Paris la Port Lyautey, Maroc, pe o distanță de 2.200 km (1.400 mile). El a fost rănit în accidentul produs la sfârșitul zborului.

În anul următor, 1920, împreună cu Joseph Sadi-Lecointe, Coli a efectuat zboruri pe distanțe lungi în jurul Mediteranei.

În 1923 Coli a început plănuirea unui zbor transatlantic fără escală, împreună cu camaradul său din timpul războiului Paul Tarascon, un as al aviației. În 1925 ei au devenit interesați de premiul Orteig de 25.000 de dolari pentru primul zbor între Paris și New York. Mai târziu, în cursul anului 1926, biplanul Potez 25 a fost distrus într-un accident, iar Tarascon a fost ars grav. A fost căutată o nouă aeronavă, iar Tarascon a renunțat la locul său de pilot în favoarea lui Charles Nungesser.

În 1928, Ontario Surveyor General a numit o serie de lacuri din partea de nord-vest a provinciei pentru a-i onora pe aviatorii care au murit în 1927, în încercarea de a reuși zborul transoceanic. Printre acestea sunt Lacul Coli () și Lacul Nungesser ().

Referințe

Legături externe
 Escadrille 62
 Tighar Tracks (Spring 1987), Volume 3, Number 1 , published by The International Group for Historic Aircraft Recovery
 "Mystery of the White Bird"
 cenotaph;findagrave memorial

Nașteri în 1881
Decese în 1927
Aviatori francezi
Francezi cu dizabilități
Oameni din Marsilia
Decese cauzate de accidente aviatice
Personal militar al Primului Război Mondial

François Coli


Izvori

 Krešimir Perušić - 100 godina nogometa u Karlovačkoj županiji 1903-2003, Karlovac 2004., ISBN 953-9969-0-6, str. 300

1985-86 2
Karlovac-2

2. općinska nogometna liga Karlovac 1985./86.


Les Joyaux de la Couronne de Bavière sont un ensemble de joyaux de la couronne créés pour le royaume de Bavière, qui a existé de 1806 à 1918. En 1806, dans le cadre de sa réorganisation à grande échelle de la carte de l'Europe, l'empereur Napoléon  a élevé le duché allemand indépendant de Bavière au statut de royaume à part entière. L'ancien duc de Bavière, devenu alors roi de Bavière, Maximilien , a commémoré le fait en commandant un ensemble de joyaux de la couronne à l'usage des monarques bavarois. Cependant, il n'y avait pas de cérémonie de couronnement et le roi ne portait jamais la couronne en public. Au contraire, elle était placée sur un coussin lorsqu'elle était présentée à des occasions telles que le couronnement du roi ou ses funérailles.

Description

Les insignes royaux comprenaient :

 La couronne de Bavière, la couronne du roi, qui était sertie de rubis, de diamants, d'émeraudes, de saphirs et de perles ;
 la couronne des reines de Bavière, qui a été faite pour la reine de l'époque, Caroline de Bade, et qui contient d'énormes perles et de gros diamants ;
 L'épée d'État de  de long ;
 L'orbe royal, fait d'or ;
 Le sceptre royal de  de long serti de brillants, d'émeraudes et de saphirs et le sommet est surmonté d'une petite couronne ronde.

La perle du Palatinat est également conservée avec les joyaux de la Couronne, mais elle ne fait pas officiellement partie de la collection. À la suite de la Première Guerre mondiale, les monarchies allemandes ont été abolies en 1918 et depuis lors, la Bavière n'a pas eu de monarque. Les joyaux de la Couronne bavaroise sont actuellement exposés dans le trésor du palais de la Résidence à Munich.

Voir aussi
 Couronne royale de Bavière
 Musée de la Résidence

Références

Couronne
Regalia
Royaume de Bavière
Maison de Wittelsbach
Orfèvrerie
Culture à Munich
Œuvre d'art à Munich

Joyaux de la Couronne de Bavière


الأخدود أو الأحفورة  (كلمة Rille أصلها ألماني)، وصف عام للانخفاضات الممتدة لمسافات على سطح القمر، التي تأخذ أشكال قنوات. قد يمتد الأخدود عموما لكيلومترات عرضا ومئات الكيلومترات طولا. المصطلح استعمل أيضا لوصف تضاريس مشابهة على عدد من كواكب النظام الشمسي بما فيها المريخ و الزهرة.

التركيبات
توجد ثلاثة أنواع من الأخاديد على سطح القمر:
 أخاديد جيبية.
 أخاديد منحنية.
 أخاديد مستقيمة.

التشكل
لم يتم التحقق بشكل دقيق بعد من آلية هذه الأخاديد. من المحتمل أن اختلاف الأنواع نشأ بسبب عمليات مختلفة. تقترح بعض أوجه التشابه بين الأخاديد القمرية والبنيات المشابهة الأخرى على الأجسام بأن هناك آليات مشتركة تتسبب بهذا على نحو واسع في النظام الشمسي.

المعتقدات الإسلامية
يؤمن المسلمون بظاهرة انشقاق القمر، كأحد المعجزات التي أتى بها نبي الإسلام محمد . ويذهب الكثير إلى أن هذه الظواهر ما هي إلاّ برهانٌ قاطعٌ على صدق الحادثة قبل 1400 عام وتأكيدٌ على صحة القرآن الكريم من الأخطاء المنسوبة إليه.

انظر أيضاً
 القمر
 انشقاق القمر
 ندبة هيبيس

المصادر

 Ewen A. Whitaker, Mapping and Naming the Moon, Cambridge University Press, , ISBN 0-521-62248-4.
 American Astronomers Report: What Formed the Moon's Sinuous Rilles?, Sky & Telescope, Vol. XXVI, No. 1, July, 1963.

أودية وأخاديد على المريخ
تضاريس القمر الجيولوجية
تضاريس بركانية
جيولوجيا كوكبية

أخدود قمري


«Avenida Rivadavia» es una canción del grupo de rock argentino Manal. Es la tercera canción de su homónimo álbum editado en 1970.

Composición

"Avenida Rivadavia" tiene la particularidad de ser el único tema en el que Alejandro Medina es la voz líder, con reminiscencias de soul en su canto. Su arreglo combina elementos de rock y blues con un tratamiento rítmico y tímbrico propio del jazz. La secuencia armónica parte de la estructura de un blues menor, pero deriva hacia otros grados de la tonalidad. El solo de guitarra usa, como en "Avellaneda Blues", fraseología propia de ese género, y el bajo y la batería tocan en swing. En ambos temas, además, título y letra mencionan explícitamente lugares y situaciones propias de la geografía y la cotidianidad porteñas, como la mismísima Avenida Rivadavia.
De hecho, el tema fue compuesto en el bar El Cóndor (actualmente El Coleccionista –uno de los Bares Notables de la ciudad–), ubicado sobre la propia arteria urbana, en el tramo que atraviesa el barrio de Caballito, frente al Parque Rivadavia.

Grabación
Al igual que las otras canciones del álbum Manal, "Avenida Rivadavia" se grabó en 1970 en los Estudios TNT, ubicados en la calle Moreno casi Avenida 9 de julio. El técnico de grabación fue Tim Croatto, exmiembro de Los TNT. La grabación de la canción contó con: Javier Martínez en batería, Claudio Gabis en guitarra eléctrica y piano, y Alejandro Medina en bajo eléctrico y voz.

Publicaciones
"Avenida Rivadavia" fue publicada en el aclamado álbum Manal de 1970, luego fue lado B del sencillo "Jugo de tomate" de 1970, años después apareció en el álbum doble Manal de 1973. Fue registrada tres veces en vivo, en Manal en Obras de 1982, en Manal en vivo de 1994, en En vivo en el Roxy de 1995 (sin Claudio Gabis), y en Vivo en Red House de 2014.

Créditos
Manal
 Javier Martínez: batería
 Claudio Gabis: guitarra eléctrica
 Alejandro Medina: bajo eléctrico y voz

Otros
 Jorge Álvarez y Pedro Pujo: productores
 Salvador y Tim Croatto: técnicos en grabación

Véase también
 Anexo:Discografía de Manal
 Anexo:Canciones de Manal

Referencias

Canciones de 1970
Canciones de blues
Canciones de Manal
Canciones de Javier Martínez
Canciones en español

Avenida Rivadavia (canción de Manal)


Olaylar

Doğumlar

Ocak

Şubat

Mart

Nisan

Mayıs
 17 Mayıs - Edward Jenner, İngiliz hekim (ö. 1823)

Haziran

Temmuz

Ağustos
 28 Ağustos - Johann Wolfgang von Goethe, Alman yazar (ö. 1809)

Eylül
 8 Eylül
Yolande de Polastron, Fransa Çocukları Mürebbiyesi (ö. 1793)
Marie-Thérèse-Louise de Savoie, İtalyan asıllı Fransız soylu ve prens (ö. 1792)

Ekim

Kasım
 17 Kasım - Nicolas Appert (ö. 1841)

Aralık

Ölümler
 Muhsinzade Abdullah Paşa Osmanlı Devleti sadrazamı (d. ?)
Joseph van Aken, Flaman ressam (d. 1699)

1749


الأنكلستوما الاثنا عشرية  هي نوع من جنس ديدان الأنكلوستوما. هي دودة أسطوانية تعرف عموما باٍسم دودة العالم القديم الشصية. تعيش في الأمعاء الدقيقة للمضيف بما في ذلك الاٍنسان، القطط والكلاب. 90 % من الاٍصابات تمر دون أعراض ما يمكن أن يؤدي إلى فقر الدم بنقص الحديد.

هي منفصلة الجنس (يعني أن أفرادها لا يمكنها إنتاج سوى نوع واحد من الجاميتات.

مراجع

أمراض طفيلية
ديدان أسطوانية
ديدان أسطوانية وصفت في 1843
طفيليات القطط
طفيليات الكلاب
ملقوات

أنكلستوما اثنا عشرية


بلدية كابريرا دي مار (بالكاتالانية: Cabrera de Mar) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 4.269 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام
 خوسيه مانويل مارتينيز بل

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

بلديات في ماريسمى

أماكن مأهولة في ماريسمى

كابريرا دي مار


Pächer oder Pecher ist ein Familien-, Berufs- und Örtlichkeitsname.

Familienname
Als derzeit älteste urkundliche Erwähnungen gelten die Namensträger
 Katherina Pächer Beroth Praestes zu Mainz (13. Jahrhundert)
 Kuon Pächer Komtur zu Frankenfeld (1343) und
 Armleder Pächer Ratsherr zu Werda (1424).

Ein Schwerpunkt der Namenshäufigkeit lag vor dem Zweiten Weltkrieg in West-Böhmen (böhmisches Vogtland). Der Name Pächer mit "ä" findet sich im 18. und 19. Jahrhundert insbesondere im Bereich Graslitz/Hochgarth wieder, während im nordöstlich angrenzenden Bereich Eger die Schreibweise Pecher mit "e" eindeutig dominierte. Diese Gebiete gehören heute zu Tschechien.
Die heute in Bayern vorhandene Konzentration des Namens Pächer ist auf die Vertreibung aus Böhmen nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges zurückzuführen.
Aktuell sind Konzentrationen des Namens im Nordrhein-Westfalen um Dortmund und in Hessen um Kassel hervorzuheben. Namensvarianten sind

 Eberspächer
 Gaißpächer (16. Jahrhundert)
 Pächermann
 Reitenpächer (19. Jahrhundert)

Berufsname
Als Tätigkeitsbezeichnung (Beruf) beschreibt Pächer (Pêcher) den Pechkocher, Pechbrenner bzw. Harzscharrer.

Örtlichkeitsname
Als Örtlichkeitsname wird dem Namen Pächer der Bach zugeschieden und als Variante von Bächer/Becher angesehen.

Siehe auch
 Pecher

Einzelnachweise

Familienname
Berufsname

Pächer


Gilbert Kennedy henviser til:

 Gilbert Kennedy, 1. lord Kennedy (1405-1489) – skotsk lord
 Gilbert Kennedy, 2. jarl af Cassilis (død 1527) – skotsk peer
 Gilbert Kennedy, 3. jarl af Cassilis (1515-1558) – skotsk peer
 Gilbert Kennedy, 4. jarl af Cassilis (omkring 1541-1576) – skotsk peer

Gilbert Kennedy


Seyid Azim Chirvani (en azéri: Seyid Əzim Şirvani; né le  à Chamakhi et mort le  dans la même ville) est un poète, enseignant et éducateur azerbaïdjanais.

Biographie
Seyid Azim Chirvani reçoit son éducation spirituelle supérieure en Irak. De retour dans son pays natal, il abandonne le sacerdoce et ouvre une école privée. Seyid Azim Chirvani poursuit les traditions de Fuzûlî dans des ghazals lyriques d'amour. Dans des vers et des fables satiriques, Seyid Azim Chirvani ridiculise le clergé, se prononce contre l'ignorance et appelle à l'illumination et à la culture. Les poètes contemporains le considèrent en tant que leur maître.

Les premières informations sur Seyid Azim Chirvani sont publiées en 1888 dans un article d'A. Zakharov, professeur de l'école mingrélienne de Chamakha.
Après la mort de son père, Seyid Azim Chirvani demeure chez son grand-père maternel dans le village d'Aksay au Daguestan. Il reçoit l'enseignement primaire, apprend l'arabe et le persan. En 1853, lui et sa mère retournent à Chamakhi. Il se marie à l'âge de 19 ans.
Dans un an il fait le pèlerinage en Iraq et plus tard à la Mecque et Médine. Avec le temps Chirvani s'éloigne de la religion.

Activité pédagogique
En 1869-1870, Seyid Azim ouvre une nouvelle école à Chamakhi appelée Medjlis. Dans cette école les élèves étudient la langue azerbaïdjanaise, le russe et le persane et reçoivent des informations de base sur les sciences modernes. Le célèbre poète azerbaïdjanais Mirza Alakbar Sabir est son élève. Étant connu comme une personne politiquement peu fiable, Chirvani est bientôt retiré de l'enseignement.

Activité littéraire
La satire occupe une place importante dans l'héritage littéraire de Chirvani. Elle devient un domaine de premier plan dans la littérature azerbaïdjanaise dans la seconde moitié du XIXe siècle grâce à la créativité du poète. Il y a quelque chose de sombre et de grotesque dans ses histoires-paraboles et poèmes, même s'ils se terminent par une fin optimiste et moralisatrice, dans l'esprit éclairant traditionnel. La connaissance, l'esprit fort, l'humanité, les règles raisonnables sont appelées à sauver les gens de la cruauté, de l'injustice, des passions mesquines et stupidité.

Ses récits poétiques et ses fables sonnent tout aussi bien : Un pot-de-vin à Dieu, L'enterrement d'un chien, Satan, Khan et paysan. La poésie satirique de Seyid Azim ouvre la voie au développement ultérieur de ce genre, qui s'incarne dans l'œuvre de M. A. Sabir au début du .

Par décret du Cabinet des ministres de la République d'Azerbaïdjan du 7 mai 2019 n° 211, les œuvres de Seyid Azim Chirvani sont incluses dans la liste des auteurs déclarés propriété de l'État de la République d'Azerbaïdjan.

Références

Naissance en juillet 1835
Décès en mai 1888
Poète azéri du XIXe siècle
Décès à 52 ans

Seyid Azim Chirvani


Én Over/ Én Under er et dansk vokalensemble som blev dannet i 1984 med sangerne Gitte Naur, Iben Plesner, Ole Rasmus Møller og pianisten Ivar Lind Greiner som den oprindelige besætning.
Ensemblet lavede som de første i Danmark, akustiske rockcabaretter. Forestillingerne blev spillet på Cafe Liva, Svalegangen, Århus Teater, Kafcafeen, Skagens Fiskerestaurant m.fl.
Ensemblet har medvirket i en lang række underholdningsudsendelser på DR1 og TV2. DR -radio har optaget og udsendt 5 af deres produktioner.

Til dato har Én Over/ Én Under produceret :
 "Noget af John Lennon" ,
 "Der er li´et par ting ...." ( af Erik Thygesen) ,
 "Knud, Krig og Kærlighed" (af Sebastian),
 "Med Livet i hænderne" (af Erik Thygesen) ,
 "PS" (af Paul Simon)
 "Lidt til og meget mer`" (af CV Jørgensen)
 " Nielsen " (af Peter AG og Elisabeth)
 Koncerten "En aften med Én Over/ Én Under"

Trioen har siden 2012 bestået af Gitte Naur, Peter Smith og stifteren Ole Rasmus Møller

Ensemblet har udgivet 3 albums : "Der er lige et par ting" (85) "Med Livet i Hænderne" (95) & "Én Over/Én Under" (2015)
Desuden medvirker de på Sebastians 2 musical-albums : Ronja Røverdatter & Hodja fra Pjort.

Eksterne kilder og henvisninger
 Grubbens websted

Musikgrupper fra Danmark

Èn Over/Èn Under


Nardul (Nardostachys jatamansi) este o plantă cu flori din familia valerianei care crește în Munții Himalaya. Ea produce un tip de ulei esențial  puternic aromat de culoarea ambrei. Uleiul a fost folosit din timpuri străvechi ca parfum, ca medicament și în ceremonii religioase.

Descriere
Nardostachys jatamansi este o plantă cu flori din familia caprifoiului care crește în partea de est a munților Himalaya, în special în regiunile din Kumaon, Nepal, Sikkim și Bhutan. Planta crește până la o înălțime de aproximativ 1 m și are flori roz în formă de clopot. Este găsită la altitudinea de aproximativ 3.000-5.000 de metri. Rizomii (tulpinile subterane) pot fi zdrobiți, iar lichidul rezultat poate fi distilat într-un ulei esențial puternic aromat de culoarea ambrei, care are o consistență foarte densă. Uleiul de nard este folosit ca parfum, tămâie, sedativ și medicament pe bază de plante în combaterea insomniei, a problemelor de naștere și a altor boli minore.

Fitochimie
Componentele chimice ale Nardostachys jatamansi au fost analizate într-o serie de studii diferite. Acești compuși includ:
 acaciin
 acid ursolic
 octacosanol
 kanshone A
 nardosinonediol
 nardosinon
 aristolen-9beta-ol
 acid oleanolic
 beta-sitosterol

Utilizare istorică
Nardostachys jatamansi a fost folosit ca ingredient în fabricarea tămâii de nard, deși s-a folosit în acest scop și lavanda în vremurile vechi. Ea are, de asemenea, o varietate de întrebuințări în statul Sikkim din nord-estul Indiei.

Referințe

Legături externe
 Original botanical description by David Don from Prodromus Florae Nepalensis (1825), in Latin (archived by the Biodiversity Heritage Library)
  Contains a detailed monograph on Nardostachys grandiflora, N. jatamansi (Jatamamsi) as well as a discussion of health benefits and usage in clinical practice. Available online at http://www.toddcaldecott.com/index.php/herbs/learning-herbs/354-jatamamsi
 Celtnet Spice Guide information page for spikenard

Ingrediente de parfum
Condimente
Nardostachys

Nard


South Falkland was an English colony in Newfoundland established by Henry Cary, 1st Viscount Falkland, in 1623 on territory in the Avalon Peninsula including the former colony of Renews. Cary appointed Sir Francis Tanfield, his wife's cousin, to be the colony's first Proprietary Governor. Tanfield founded the colony of South Falkland at Renews in 1623. It was still in existence by 1626 but ultimately failed. The settlers are thought to have returned to England or Ireland by 1630, and Cary granted much of his land to Sir Henry Salisbury who had been Cary's only known investor.

See also
English overseas possessions
British colonization of the Americas

External links

 Newfoundland and Labrador Heritage Web Site

English colonization of the Americas
History of Newfoundland and Labrador by location
Former English colonies
1623 establishments in the British Empire

South Falkland


82 (اثنان وثمانون) هو عدد طبيعي يلي العدد 81 ويسبق العدد 83.

في الرياضيات

مراجع

أعداد صحيحة

82 (عدد)


Baudenkmäler nach Ortsteilen

Waal

|}

Bronnen

|}

Emmenhausen

|}

Waalhaupten

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Waal (Schwaben)

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

 In dieser [ Kartenansicht] sind Baudenkmäler ohne Koordinaten mit einem roten bzw. orangen Marker dargestellt und können in der Karte gesetzt werden. Baudenkmäler ohne Bild sind mit einem blauen bzw. roten Marker gekennzeichnet, Baudenkmäler mit Bild mit einem grünen bzw. orangen Marker.

Waal
!

Liste der Baudenkmäler in Waal (Schwaben)


Pokrovski  es un jútor del raión de Abinsk del krai de Krasnodar en el sur de Rusia. Está situado en orilla izquierda del río Kubán, 34 km al nordeste de Abinsk y 48 km al oeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 74 habitantes en 2010.

Pertenece al municipio Fiódorovskoye.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Покровский (Абинский район).
 Sitio web del municipio .

Localidades del raión de Abinsk del krai de Krasnodar

Pokrovski (Abinsk, Krasnodar)


Calea pentozo-fosfat (denumită și șuntul pentozo-fosfat-hexozo-monofosfat) este o cale metabolică alternativă de degradare a glucozei, cea principală fiind glicoliza. În urma acesteia se obțin echivalenți reduși de timpul NADPH (nicotinamid-adenin-dinucleotid-fosfat) și diverse pentoze (glucide cu cinci atomi de carbon), precum și riboză-5-fosfat (un precursor important al sintezei de nucleotide).

Calea pentozo-fosfat este alcătuită din două faze diferite. Prima fază, denumită faza oxidativă, este cea în care are loc generarea de NADPH, iar cea de-a doua fază este o etapă non-oxidativă de sinteză a glucidelor cu cinci atomi de carbon. Pentru majoritatea organismelor, calea pentozo-fosfat se desfășoară la nivel citosolic, iar la plante are loc în plastide.

În mod similar glicolizei, se consideră că această cale metabolică își are originile evolutive în trecutul îndepărtat. Reacțiile caracterisitice căii sunt în majoritate catalizate de enzime specifice, totuși unele se pot desfășura și fără cataliza enzimatică, ci doar în prezența unor ioni metalici, precum ionii feroși (Fe2+).

Importanță
În urma reacțiilor din calea pentozo-fosfat se obțin următorii produși de reacție:
Echivalenți reducători, sub formă de nicotinamid-adenin-dinucleotid-fosfat redus (NADPH), cu un rol esențial în reacțiile biosintetice reductive ce au loc în celulă (cum ar fi, de exemplu, sinteza acizilor grași).
Riboză-5-fosfat (R5P), utilizat în sinteza de nucleotide și acizi nucleici.
Eritroză-4-fosfat (E4P), utilizat în sinteza de aminoacizi aromatici.

Una dintre utilizările NADPH la nivel celular este prevenirea stresului oxidativ. Acestea reduce glutationul cu ajutorul glutation-reductazei, iar glutationul convertește specia foarte reactivă H2O2 (peroxid de hidrogen) la H2O cu ajutorul glutation-peroxidazei. În lipsa acestuia, H2O2 ar fi convertit la radicali liberi hidroxil, care atacă celula. Eritrocitele, de exemplu, generează o cantitate mare de NADPH ca urmare a căii pentozo-fosfat, cu scopul de a-l utiliza pentru reducerea glutationului.

Secvența de reacții

Faza oxidativă
În această fază, două molecule de NADP+ sunt reduse la NADPH, utilizând energia furnizată de conversia glucoză-6-fosfatului la ribuloză-5-fosfat.

Secvența de reacții a acestei faze se regăsește în tabel:

Reacția totală a acestui proces este:
Glucoză-6-fosfat + 2 NADP+ + H2O → ribuloază-5-fosfat + 2 NADPH + 2 H+ + CO2

Faza neoxidativă

Reacția totală a acestui proces este:
3 Ribuloză-5-fosfat → 1 riboză-5-fosfat + 2 xiluloză-5-fosfat → 2 fructoză-6-fosfat + gliceraldehid-3-fosfat

Reglarea căii

Vezi și
 Glicoliză
 Calea uronică

Referințe

Căi metabolice

Calea pentozo-fosfat


Ginseng () is the root of plants in the genus Panax, such as Korean ginseng (P. ginseng), South China ginseng (P. notoginseng), and American ginseng (P. quinquefolius), characterized by the presence of ginsenosides and gintonin. Ginseng is common in the cuisines and medicines of China and Korea.

Ginseng has been used in traditional medicine over centuries, though modern clinical research is inconclusive about its medical effectiveness. There is no substantial evidence that ginseng is effective for treating any medical condition and it has not been approved by the US Food and Drug Administration (FDA) as a prescription drug. Although ginseng is sold as a dietary supplement, inconsistent manufacturing practices for supplements have led to analyses of some ginseng products contaminated with toxic metals or unrelated filler compounds, and its excessive use may have adverse effects or untoward interactions with prescription drugs.

History
One of the first written texts covering the use of ginseng as a medicinal herb was the Shen Nong Pharmacopoeia, written in China in 196 AD. In his Compendium of Materia Medica herbal of 1596, Li Shizhen described ginseng as a "superior tonic". However, the herb was not used as a "cure-all" medicine, but more specifically as a tonic for patients with chronic illnesses and those who were convalescing.

Control over ginseng fields in China and Korea became an issue in the 16th century.

Ginseng species
Ginseng plants belong only to the genus Panax. Cultivated species include Panax ginseng (Korean ginseng), Panax notoginseng (South China ginseng), Panax pseudoginseng (Himalayan ginseng), Panax quinquefolius (American ginseng), Panax trifolius (Dwarf ginseng), and Panax vietnamensis (Vietnamese ginseng). Ginseng is found in cooler climates – Korean Peninsula, Northeast China, Russian Far East, Canada and the United States, although some species grow in warm regions – South China ginseng being native to Southwest China and Vietnam. Panax vietnamensis (Vietnamese ginseng) is the southernmost Panax species known.

Wild and cultivated ginseng

Wild ginseng

Wild ginseng () grows naturally in mountains and is hand-picked by gatherers known as simmani (). The wild ginseng plant is now almost extinct in China and endangered globally. This is due to high demand for the product in recent years, leading to the harvesting of wild plants faster than they can grow and reproduce (a wild ginseng plant can take years to reach maturity). Wild ginseng can be processed to be red or white ginseng. Wild American ginseng has long been used by Native Americans for medicine. Since the mid-1700s, it has been harvested for international trade. Today wild American ginseng can be harvested in 19 states but has restrictions for exporting.

Cultivated ginseng

Cultivated ginseng () is less expensive than rarely available wild ginseng.

Cultivated ginseng () is planted on mountains by humans and is allowed to grow like wild ginseng.

Ginseng processing

Ginseng seed normally does not germinate until the second spring following the harvest of berries in the Autumn. They must first be subjected to a long period of storage in a moist medium with a warm/cold treatment, a process known as stratification.

Fresh ginseng
Fresh ginseng (), also called "green ginseng", is non-dried raw product. Its use is limited by availability.

White ginseng

White ginseng () is peeled and dried ginseng. White ginseng is fresh ginseng which has been dried without being heated. It is peeled and dried to reduce the water content to 12% or less. White ginseng air-dried in the sun may contain less of the therapeutic constituents. Enzymes contained in the root may break down these constituents in the process of drying. Drying in the sun bleaches the root to a yellowish-white color.

Red ginseng
Red ginseng () is steamed and dried ginseng, which has reddish color. Red ginseng is less vulnerable to decay than white ginseng. It is ginseng that has been peeled, heated through steaming at standard boiling temperatures of , and then dried or sun-dried. It is frequently marinated in an herbal brew which results in the root becoming extremely brittle.

Production
Commercial ginseng is sold in over 35 countries, with China as the largest consumer. In 2013, global sales of ginseng exceeded $2 billion, of which half was produced by South Korea. In the early 21st century, 99% of the world's 80,000 tons of ginseng was produced in just four countries: China (44,749 tons), South Korea (27,480 tons), Canada (6,486 tons), and the United States (1,054 tons). All ginseng produced in South Korea is Korean ginseng (P. ginseng), while ginseng produced in China includes P. ginseng and South China ginseng (P. notoginseng). Ginseng produced in Canada and the United States is mostly American ginseng (P. quinquefolius).

Uses
Ginseng may be included in energy drinks or herbal teas in small amounts or sold as a dietary supplement.

Food or beverage
The root is most often available in dried form, either whole or sliced. Ginseng leaf, although not as highly prized, is sometimes also used.

In Korean cuisine, ginseng is used in various banchan (side dishes) and guk (soups), as well as tea and alcoholic beverages. Ginseng-infused tea and liquor, known as insam cha (literally "ginseng tea") and insam-ju ("ginseng liquor") is consumed.

Dietary supplement
Although ginseng is commonly sold as a dietary supplement, concerns have been raised about manufactured ginseng products containing toxic metals or filler materials, such as rice or wheat.

Traditional medicine and phytochemicals

Although ginseng has been used in traditional medicine for centuries, modern research is inconclusive about its biological effects. Preliminary clinical research indicates possible effects on memory, fatigue, menopause symptoms, and insulin response in people with mild diabetes. , there is insufficient evidence to indicate that ginseng has any health effects. A 2021 review indicated that ginseng had "only trivial effects on erectile function or satisfaction with intercourse compared to placebo".

Although the roots are used in traditional Chinese medicine, the leaves and stems contain larger quantities of the phytochemicals than the roots, and are easier to harvest. The constituents include steroid saponins known as ginsenosides, but the effects of these ginseng compounds have not been studied with high-quality clinical research as of 2021, and therefore remain unknown.

FDA warning letters
As of 2019, the United States FDA and Federal Trade Commission have issued numerous warning letters to manufacturers of ginseng dietary supplements for making false claims of health or anti-disease benefits, stating that the "products are not generally recognized as safe and effective for the referenced uses" and are illegal as unauthorized "new drugs" under federal law.

Safety and side effects
Ginseng generally has a good safety profile and the incidence of adverse effects is minor when used over the short term. Concerns exist when ginseng is used chronically, potentially causing side effects such as headaches, insomnia, and digestive problems.

The risk of interactions between ginseng and prescription medications is believed to be low, but ginseng may have adverse effects when used with the blood thinner warfarin. Ginseng also has adverse drug reactions with phenelzine, and a potential interaction has been reported with imatinib, resulting in hepatotoxicity, and with lamotrigine. Other side effects may include anxiety, insomnia, fluctuations in blood pressure, breast pain, vaginal bleeding, nausea, or diarrhea. If taken with other herbal supplements, ginseng may interact with them or with prescribed medicines or foods.

Overdose
The common ginsengs (P. ginseng and P. quinquefolia) are generally considered to be relatively safe even in large amounts. One of the most common and characteristic symptoms of an acute overdose of P. ginseng is bleeding. Symptoms of mild overdose may include dry mouth and lips, excitation, fidgeting, irritability, tremor, palpitations, blurred vision, headache, insomnia, increased body temperature, increased blood pressure, edema, decreased appetite,  dizziness, itching, eczema, early morning diarrhea, bleeding, and fatigue.

Symptoms of severe overdose with P. ginseng may include nausea, vomiting, irritability, restlessness, urinary and bowel incontinence, fever, increased blood pressure, increased respiration, decreased sensitivity and reaction to light, decreased heart rate, cyanotic (blue) facial complexion, red facial complexion, seizures, convulsions, and delirium.

Terminology and etymology
The English word "ginseng" comes from the Hokkien Chinese  (; where this transliteration is in Pe̍h-ōe-jī). The first character  (pinyin rén;  or ) means "person" and the second character  (; ) means "plant root" in a forked shape.

The Korean loanword insam comes from the cultivated ginseng (), which is less expensive than wild ginseng.

The botanical genus name Panax, meaning "all-healing" in Greek, shares the same origin as "panacea" and was applied to this genus because Carl Linnaeus was aware of its wide use in Chinese medicine as a muscle relaxant.

Other plants sometimes called ginseng
True ginseng plants belong only to the genus Panax. Several other plants are sometimes referred to as ginseng, but they are from a different genus or even family. Siberian ginseng is in the same family, but not genus, as true ginseng. The active compounds in Siberian ginseng are eleutherosides, not ginsenosides. Instead of a fleshy root, Siberian ginseng has a woody root.
 Angelica sinensis (female ginseng, dong quai)
 Codonopsis pilosula (poor man's ginseng, dangshen)
 Eleutherococcus senticosus (Siberian ginseng)
 Gynostemma pentaphyllum (five-leaf ginseng, jiaogulan)
 Kaempferia parviflora (Thai ginseng, krachai dum)
 Lepidium meyenii (Peruvian ginseng, maca)
 Oplopanax horridus (Alaskan ginseng)
 Pfaffia paniculata (Brazilian ginseng, suma)
 Pseudostellaria heterophylla (Prince ginseng)
 Schisandra chinensis (five-flavoured berry)
 Trichopus zeylanicus (Kerala ginseng)
 Withania somnifera (Indian ginseng, ashwagandha)
 Eurycoma longifolia (Malaysian ginseng, tongkat ali)

See also

 Herbalism
 List of herbs with known adverse effects

References

Further reading
 Pritts, K.D. (2010). Ginseng: How to Find, Grow, and Use America´s Forest Gold. Stackpole Books.
 David Taylor (2006). Ginseng, the Divine Root: The Curious History of the Plant That Captivated the World. Algonquin Books.

Dietary supplements
Herbs
Medicinal plants of Asia
Non-timber forest products
Panax
Plant common names
Plants used in traditional Chinese medicine

Ginseng


Raoul Iché (* 29. September 1945 in Port-Saint-Louis-du-Rhône) ist ein ehemaliger französischer Fußballspieler. Er absolvierte 31 Spiele in der ersten französischen Liga.

Iché begann seine Profi-Karriere 1966 bei Avignon Football. Dort spielte er sechs Jahre lang in der zweiten französischen Liga. Von dort wechselte er zum OSC Lille. Für Lille bestritt er unter anderem 31 Spiele in der ersten französischen Liga. In der zweiten Liga kam er auf insgesamt 245 Einsätze. Nach einer zweijährigen Pause spielte Iché ab 1978 beim SC Orange in der südfranzösischen Stadt Orange. Er spielte für diesen Verein noch fünf Jahre in der dritten Liga, bevor er 1983 seine Karriere beendete.

Weblinks

Fußballspieler (Avignon Football)
Fußballspieler (OSC Lille)
Franzose
Geboren 1945
Mann

Raoul Iché


Volition Records was a Sydney, Australia-based record label specialising in electronic music styles such as house, techno, synthpop , and trance. It was founded by Andrew Penhallow and was active 1988-1997.

Andrew Penhallow founded Volition after he earlier created GAP Records with Paul Gardiner (1945-2004), which licensed British post-punk recordings from UK labels Rough Trade and Factory Records as well as releasing Australian bands such as Pel Mel. He chose the name to reflect its meaning "the faculty or power of using one's will"

Volition is widely credited with the early and successful promotion of techno and electro music -  "what would usually be seen as underground music into the mainstream consciousness". It's cult status attracted aficionados of the underground who could previously only buy imports of overseas dance acts. "If you were all loved up with the dance music scene in the 1990s, you had several Volition CDs in your collection"

Amongst the roster of Volition, were Severed Heads, Boxcar, Itch-E and Scratch-E, Single Gun Theory, FSOM, Southend, Vision Four 5, Sexing The Cherry, and Robert Racic. Robert Racic (1964-1996) was a record producer and co-collaborator with many of the artists on the label, was integral to much of Volition's output during most of the label's existence and was, to some extent, its unofficial "house producer". Volition also signed indie pop guitar bands such as the Falling Joys, Big Heavy Stuff, and Swordfish.

Severed Heads "Dead Eyes Opened" reached No 16 on the ARIA Charts, South End's Olympic tribute "The Winner Is…." Reached No 9 Sexing the Cherry, and Single Gun Theory also charted in the ARIA Top 50. Falling Joys charted on the album charts with Psychohum and Aerial

Penhallow successfully lobbied the Australia Record Industry Association to introduce a Best Dance Release category in the annual ARIA  Music Awards. In 1995, the first year of the category, three of the five nominations were Volition acts  (and Volition won with Itch-E and Scratch-E). The following year, Itch-E and Scratch-E were again nominated and Volition act FSOM won in the category.

In 1994, Penhallow worked with New Zealand music producer Alan Jansson to release Proud: An Urban-Pacific Streetsoul Compilation through Volition offshoot label Second Nature. Proud highlighted previously unrecorded or unknown Pacifican hip acts and is now regarded as one of the most essential New Zealand albums of all time.

Also in 1994, Penhallow co-created the Boiler Room for the annual Australian music festival,  the Big Day Out run by Ken West and Viv Lees.

Ben Suthers from Big Day Out said "A whole pile of bands, like Severed Heads, Itch-E and Scratch-E, Boxcar, and Vision Four 5, they were all signed to Volition. Ken went to Andrew and went, 'Let's do a dance thing'. Andrew came up with the name Boiler Room, and I worked with him putting those shows together. As interest in raves and dance clubs grew, the Boiler Room went on to become one of the major draws of the Big Day Out and was copied throughout the world.

After Volition went into hiatus in 1997, Andrew Penhallow concentrated on artist management, music publishing, music synchs, and A&R. He produced and compiled a dozen compilation albums of dance and electronic music sourced exclusively from Australian artists, producers, and DJs, including the Australian dance compilation series "A Higher Sound".

Penhallow managed and worked with ARIA nominated hip hop artist Citizen Kay, blues rock artist, Jack Biilman, Nantes and songwriter David Rogers, Quails and songwriter Amy Pez, DJ Adam Stivala (Jerkboy / Pablo Calimari), , DJ Craig Obey, DJ Stephen Allkins (Love Tattoo),  country-tinged singer-songwriter, T. Wilds  among many others.

Andrew Penhallow was diagnosed with throat and neck cancer in February 2023 and died from multiple organ failure on 17 May 2023.

See also
 List of record labels
 List of electronic music record labels

References

Defunct record labels of Australia
Electronic music record labels
Techno record labels
House music record labels
Synth-pop record labels

Volition Records


Coelospermum es un género con cinco especies de plantas con flores perteneciente a la familia de las rubiáceas.

Es nativo del sur de China a Indochina y Pacífico.

Taxonomía
El género fue descrito por Carl Ludwig Blume y publicado en Bijdragen tot de flora van Nederlandsch Indië 994. 1826. La especie tipo es: Caelospermum scandens Blume.

Especies
A continuación se brinda un listado de las especies del género Coelospermum aceptadas hasta enero de 2012, ordenadas alfabéticamente. Para cada una se indica el nombre binomial seguido del autor, abreviado según las convenciones y usos, y la publicación válida.
 Coelospermum balansanum Baill., Adansonia 12: 236 (1879).
 Coelospermum crassifolium J.T.Johanss., Blumea 32: 321 (1987).
 Coelospermum dasylobum Halford & A.J.Ford, Austrobaileya 6: 911 (2004).
 Coelospermum fragrans (Montrouz.) Baill. ex Guillaumin, Arch. Bot. Mém. 3(5): 41 (1930).
 Coelospermum paniculatum F.Muell., Fragm. 5: 19 (1865).
 Coelospermum purpureum Halford & A.J.Ford, Austrobaileya 8: 70 (2009).
 Coelospermum salomoniense (Engl.) J.T.Johanss., Blumea 33: 281 (1988).
 Coelospermum truncatum (Wall.) Baill. ex K.Schum. in H.G.A.Engler & K.A.E.Prantl, Nat. Pflanzenfam. 4(4): 136 (1891).
 Coelospermum volubile (Merr.) J.T.Johanss., Blumea 33: 281 (1988).

Referencias

Morindeae

Coelospermum


Hawley es un pueblo del distrito de Dartford, en el condado de Kent (Inglaterra). Se encuentra al este de Wilmington y entre la carretera A2 y la autopista M25. Junto con Sutton-at-Hone forma parte de la parroquia de Sutton-at-Hone and Hawley.

Enlaces externos

Localidades de Kent

Hawley (Kent)


Clania ignobilis est une espèce de papillons de nuit australiens de la famille des Psychidae. On le trouve en Nouvelle-Galles du Sud, au Queensland, en Australie-Méridionale, en Tasmanie et dans l'État de Victoria.

Description
Les mâles adultes ont une envergure d'environ , avec des ailes grises translucides qui perdent facilement leurs écailles. La femelle n'a pas d'ailes.

La larve se nourrit de Bouleau verruqueux, d'Eucalyptus, de Callitris et de Pins. Elle construit un étui en soie de 40 à , où elle vit et se nymphose. Elle fixe des brindilles parallèles à l'axe de l'étui. Toutes ces brindilles sont souvent de longueur égale, sauf une qui est plus longue que les autres. Normalement seuls la tête et le thorax de la larve dépassent de l'étui, couverts d'une peau dure au motif brun clair et foncé. L'abdomen mou demeure protégé dans l'étui.

Notes et références

Liens externes
  Brisbane Insects
  Australian Insects

Psychidae
Espèce de Lépidoptères (nom scientifique)
Faune endémique d'Australie

Clania ignobilis


Trichogramma pretiosum er sníkjuvespa af ættinni Trichogrammatidae.  Hún er ættuð frá nearktíska svæðinu og sækir í hýsla á lágvöxnum gróðri.

Tilvísanir

Lífrænar varnir
Sníkjuvespur

Trichogramma pretiosum


Zunilito (diminutivo de Zunil) es un municipio del departamento de Suchitepéquez de la región sur-occidente de la República de Guatemala.

Toponimia

Los primeros pobladores llegaron de un antiguo lugar que era llamado «Zunil Grande» que actualmente es Zunil. Cuando el volcán Zunil hizo erupción, los habitantes de Zunil escaparon del lugar y buscaron un nuevo lugar en donde vivir. Cuando llegaron al territorio de Zunilito que anteriormente fue un paraje de Zunil Grande, pudieron observar la imagen de Santa Catalina y luego les imploraron que protegiera a su pequeño pueblo diciendo «Protege a nuestro Zunilito». Fue allí en donde surgió el nombre de Zunilito, ya que significa «Zunil Chiquito».

División política

El municipio cuenta con pocos centros poblados. Cuenta con un total de cinco cantones que son: Mi Tierra, San Juyup, San Antonio, Chità y San Lorencito.

Demografía

El municipio tiene una población aproximada de 8,372 habitantes según el Censo de Población del año 2018 con una densidad de 108 personas por kilómetro cuadrado. El municipio tiene una población mayoritariamente ladina con el 89% mientras que la población indígena equivale al 11%, especialmente de la etnia K'iche' equivalente al 91%, la etnia kaqchikel equivale al 6% y otras como Q'anjob'al y Chalchiteka.

Geografía física

El municipio de Zunilito tiene una extensión territorial de 78 km².

Ubicación geográfica

Zunilito se encuentra a una distancia de 11 km de Mazatenango, la cabecera del departamento de Suchitepéquez, y a 172 km de la Ciudad de Guatemala. Sus colindancias son:

 Norte: Zunil, municipio del departamento de Quetzaltenango
 Este: Santa Catarina Ixtahuacán, municipio del departamento de Sololá
 Oeste: Pueblo Nuevo y San Francisco Zapotitlán, municipios del departamento de Suchitepéquez
 Sur: San Francisco Zapotitlán, del departamento de Suchitepéquez

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetos a la legislación nacional y las principales leyes que los rigen desde 1985 son:

El gobierno de los municipios está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —ley ordinaria que contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal»; el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios y tradiciones, y se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes, mientras que los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Comité Municipal de Desarrollo organizan y facilitan la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Los alcaldes que ha habido en el municipio son:

 2012-2016: Rudy Edelman

Historia

Tras la Reforma Liberal

El municipio fue fundado oficialmente en 1876 y pasó a formar parte del departamento de Suchitepéquez. El 12 de junio de 1928 fue categorizado a municipio del departamento de Quetzaltenango. El 24 de enero de 1944 fue desintegrado del departamento de Quetzaltenango y pasó formar parte de su actual departamento Suchitepéquez.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2015
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Municipios de Suchitepéquez
Patronazgo de Santa Catalina de Alejandría

Zunilito


West Manchester may refer to:

 West Manchester, Ohio
 West Manchester Township, York County, Pennsylvania

West Manchester


Die Irish Open 1993 im Badminton fanden vom 10. bis zum 12. Dezember 1993 in Dublin statt.

Medaillengewinner

Referenzen
 http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=566DAF2E-E773-42CF-94AC-C3F9E8526B05

1993
Badminton 1993
EBU Circuit 1993/94
Badmintonwettbewerb in Dublin

Irish Open 1993


Echarri (en euskera Etxarri) hace referencia a varios artículos:

Localidades

En Navarra, España
 Echarri, localidad y municipio.
 Echarri-Aranaz, localidad y municipio.
 Echarri (Larráun), localidad y concejo del municipio y valle de Larráun.

En Francia
 Etcharry, en la región de Aquitania.

Echarri (desambiguación)


A rondel dagger  or roundel dagger is a type of stiff-bladed dagger used in Europe in the late Middle Ages (from the 14th century onwards), used by a variety of people from merchants to knights.  It was worn at the waist and could be used as a utility tool, or worn into battle or in a jousting tournament as a side arm.

Design and construction

The blade is made of steel, and is typically long and slim with a tapering needle point, measuring 12 inches (30 cm) or more; the whole dagger can be as long as 20 inches (50 cm).  Rondel means 'round' or 'circular'; the dagger gets its name from its round (or similarly shaped, e.g. octagonal) hand guard and round or spherical pommel (knob on the end of the grip).

The blade's tang extends through the handle, which is cylindrical, normally carved from wood or bone.  In cross section, the blade is usually diamond-shaped, lenticular, or triangular. These blades have a sharpened point, and either one or both edges are also sharpened. They were principally designed for use with a stabbing action, either underarm, or over arm with a reverse grip (reminiscent of an ice pick). The long straight blade does not lend itself to a slashing or sabre action.

Rondel daggers were designed to be ideal for close-quarter combat which often requires grappling. They were used for puncturing and bursting the links in mail armour and they could penetrate the weaker points in plate armour and helmets, such as areas of thinner plate, any gaps and the various joints. As armour improved, puncturing in such ways was one of the only ways in which the heavy armour of men-at-arms could be breached.

Examples also exist of four-edged rondel daggers, the blade having a cruciform profile.  These blades are not suited for cutting, or use as a general utility tool; they were worn as a side-arm in battle as a thrusting weapon, foreshadowing the appearance of the stiletto in the 16th century.  Rondel daggers which have survived and found their way into museums and collections are usually those with fine craftsmanship and often ornate decoration.  The blades may be engraved, the grips ornately carved, and the hand guards and pommels highly decorated.

Use
The rondel dagger evolved in the 14th century from the early knightly dagger of the 12th to 13th centuries, matching the evolution of full plate armour.
By the 15th century it had become the standard side-arm for knights, and was carried into battle, such as the Battle of Agincourt in 1415. The contemporary post-mortem on the remains of King Richard III showed that at the Battle of Bosworth, in 1485, he suffered a rondel wound to the head before other, fatal, wounds.  They were a knight's backup weapon to be used in hand-to-hand fighting, and as such one of their last lines of defense.  Since they were able to penetrate a suit of armour (at the joints, or through the visor of the helmet), rondel daggers could be used to force an unseated or wounded knight to surrender and be kept for ransom.

In the 15th century, the rondel dagger also rose to popularity among the emerging middle class. In a scene from a miniature by Girart de Roussillon, depicting the construction of twelve churches in France (c. 1448), merchants and tradesmen can be seen wearing rondel daggers at their waists.

Hans Talhoffer, in his combat manuals of the 1440s to 1460s, includes numerous examples of techniques for fighting with the rondel dagger, both in unarmoured combat and in single combat in armour.

See also
 List of daggers
 List of medieval weapons
 Military technology and equipment

References

External links

 Spotlight: The Rondel Dagger (myArmoury.com article)
 Website about Talhoffers Fetchbuch
 Overview of Medieval arms and armour Montanaro's Medieval Period
 Overview of the 15th century knight's weapons and armor

Daggers
European swords
European weapons
Medieval blade weapons
Medieval European swords

Rondel dagger


ورقة عباد الشمس  هي خليط قابل للذوبان في الماء من صبغات مختلفة تستخلص من الشيبيات. هذا الخليط له رقم التسجيل CAS 1393-92-6. في العادة يتم امتصاصها بواسطة ورقة ترشيح تستخدم فيما بعد كمؤشر أس هيدروجيني لقياس درجة الحموضة في المواد.
يتحول لون ورقة عباد الشمس الزرقاء للأحمر عن تعريضها لحمض كما يصبح لون ورقة عباد الشمس الحمراء للأزرق عن تعريضها لمادة قلوية أو قاعدية.

استعملت لأول مرة عام 1300 بعد الميلاد من قبل الكيميائي الأسباني ارنولدس دو فيلا نوفا Arnaldus de Villa Nova.

المصادر

منتجات ورقية
مؤشرات الأس الهيدروجيني

ورقة عباد الشمس


Prințesa Stea contra Forțelor Răului (în engleză Star vs. the Forces of Evil) este un serial de animație american creat de Daron Nefcy și dezvoltată de Jordana Arkin și Dave Wasson, care se difuzează pe Disney Channel și Disney XD. Este prima serie Disney XD creată de o femeie și cea de-a treia pentru Disney Television Animation (precedat de Pepper Ann din 1997 și Doctorița Plușica din 2012).

Serialul urmărește aventurile lui Stea Fluture (interpretată de Eden Sher), moștenitoarea turbulentă a tronului regal în dimensiunea lui Mewni, care este trimisă pe Pământ pentru a-și putea finaliza educația și a învăța să fie o prințesă demnă, ea se împrietenește cu Marco Diaz (Adam McArthur), și devin colegi de cameră.

Prințesa Stea contra Forțelor Răului se difuzează în mod obișnuit într-un format de două segmente independente, de 11 minute, per episod, în primele trei sezoane. Sezonul patru având mai multe episoade de 22 de episoade decât primele trei. Primul episod a fost difuzat pe 18 ianuarie 2015 pe Disney Channel; devenind cel mai vizionat debut de serie animat în istoria Disney XD; primul sezon ulterior a avut premiera oficial pe Disney XD la 30 martie 2015.Sezonul 2 a avut premierea pe 11 iulie 2016. Al treilea sezon a început pe 15 iulie 2017 și sa încheiat

la 7 aprilie 2018. La 28 februarie 2017, seria a fost reînnoită oficial pentru un al patrulea sezon. Aproape un an după reînnoire, a fost anunțat că spectacolul se va muta în Disney Channel pentru al patrulea sezon. La San Diego Comic-Con, la 19 iulie 2018, a fost anunțat că sezonul 4 a fost premiat pe 10 martie 2019.

Referințe și note

Legături externe

Seriale de televiziune americane
Seriale de televiziune din 2015
Emisiuni difuzate de Disney Channel

Prințesa Stea contra Forțelor Răului


Akaroloji; Yunanca akari (akarlar) ve -oloji ("çalışma"); Acari şubesine ait, akarlar, keneler gibi hayvanları inceleyen bir zooloji alt dalı.

Özellikle akarları vb. hayvanları inceleyen zoologlara akarolog denir.

Zooloji dalları

Akaroloji


An Epipremnum aureum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean Jules Linden ngan Éduard-François André, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Sydney Bunting. An Epipremnum aureum in nahilalakip ha genus nga Epipremnum, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Epipremnum

Epipremnum aureum


Gangneung (AFI: ) este un oraș aparținând provinciei Gangwon-do de pe coasta de est a Coreei de Sud. Are o populație de 213.658 de locuitori (potrivit recensământului din 2017). Gangneung este centrul economic al regiunii Yeongdong din Gangwon-do. Gangneung are numeroase atracții turistice, cum ar fi Jeongdongjin, o zonă foarte populară, datorită posibilității vizionării răsăritului și a plajei Gyeongpo. La sud de centrul orașului Gangneung există o bază a forțelor aeriene coreene, care servește și drept aeroport civil.

Orașul a găzduit toate probele desfășurate pe gheață din cadrul Olimpiadei de Iarnă din 2018.

Istorie
Gangneung a fost locul unde oamenii din Yemaek au trăit din cele mai vechi timpuri și a fost țara lui Wiman Joseon. În 128 î.Hr. a devenit teritoriul dinastiei Han. În timpul lui Goguryeo Muchheon orașul a intrat sub sfera de dominație a lui Gorutyeo. În 639, Silla a ocupat acest loc și l-a condus sub denumirea de "Seogyeong". În 658, regele Moo-yeong a desființat Seogyeong-ul pentru că era adiacent lui Malgal. În anul 757 a fost redenumit Sungju. Acest teritoriu a fost redenumit din nou în timpul perioadei Goryeo cu numele de Myungju și a fost pus sub jurisdicția Chuncheon-ului nordic.

Hamgyeong-do a fost separat de teritoriul Gangeung-ului, purtând numele de Gangneung-do, dar acesta a rămas mereu un centru militar și administrativ. La începutul dinastiei Joseon a fost redenumit înapoi în Gangneung, după numele provinciei Gangwon.

Unele zone au fost încorporate în Yangyang începând din anul 1945, iar orașul Gangneung a fost înființat în 1995 ca fuziune între Gangneung și Myeongju.

La 18 septembrie 1996, un submarin nord-coreean aflat în apropiere de Gangneung, într-o misiune de infiltrare a urmărit, timp de 49 de zile câțiva pasageri evadați.

Simboluri
Steagul orașului combină un soare roșu în centru și un val albastru pe un fundal alb. Soarele reprezintă răsăritul, iar valul reprezintă marea. Floarea-simbol al orașului este liliacul indian (Lagerstroemia), copacul orașului a fost desemnat badul, iar lebăda este pasărea reprezentativă a orașului Gangneung, tigrul fiind animalul orașului.

Geografie

Gangneung este situat în mijlocul al munților Taebaek de est. În partea de est se află Marea Japoniei, partea de vest e partea interioară a regiunii Hongcheon, cuprinzând și Jinbu-myeon din regiunea Pyeongchan și Daegwallyeong-myeon. Partea sudică este în contact cu orașul Donghae și cu partea principală a regiunii Jeongseon. Partea de nord este învecinată cu regiunile Yangyang Hyunbuk-myeon și Hyunnam-myeon.

Suprafața totală a orașului Gangneung este de aproximativ 1.040,4 km², ceea ce reprezintă 6,2% din cei 16.873 km² ai Provinciei Gangwon. 80,4% din suprafața Gangneungului, adică 837,36 km², sunt ocupate de pădure.

Clima
Gangneung este un oraș de coastă și are, în general, ierni mai blânde și veri relativ mai reci decât restul Coreei. Este mărginit de munți la vest și de mare la est.

Cultura

Moștenire

Există 128 de proprietăți culturale în Gangneung. Una din Comorile Naționale din Coreea de Sud este poarta unui han oficial amplasat în oraș. Acest han oficial a fost construit în timpul dinastiei Goryeo. Poarta hanului reprezintă singura proprietate culturală desemnată drept o comoară națională printre clădirile din Gangwon-do.

Ojukheon este locul de naștere al lui Shin Saimdang si al lui Yulgok Lee. A fost desemnată ca Comoara nr. 165, fiind recunoscută drept una dintre cele mai vechi forme arhitecturale din Coreea și fiind un exemplu rar de păstrare a formei de casă specifică dinastiei Joseon.

Situl Gangneung Guseongsa, care a fost fondat de Birmania în timpul regelui Munsung din Silla, a fost desemnat Situl istoric al Coreei nr. 448. În interiorul templului, comorile sunt desemnate ca Comorile nr. 85 și nr. 86.

Festivaluri
Gangneung are numeroase festivaluri. Cel mai mare și cel mai cunoscut este Festivalul Gangneung Dano, lângă râul Namdae. În 1967, Festivalul Gangneung Dano a fost desemnat drept patrimoniu cultural național nematerial coreean. În data de 11 noiembrie 2005 a fost desemnat de UNESCO drept unul dintre "Capodoperele patrimoniului oral și nematerial al umanității". În zilele noastre este o combinație a mai multor ritualuri de comemorare și a pieselor tradiționale. Tradiționalul Dans de Mască Gwanno (Gwanno Gamyeongeuk) se desfășoară numai la acest festival.

În plus față de festivaluri bine stabilite precum Dano, există mai multe festivaluri mai noi în Gangneung, cum ar fi IJAF (Festivalul Internațional de Artă al Juniorilor), un festival cultural pentru tinerii din întreaga lume. Festivalul include atât performanțele grupurilor participante, cât și un program cultural diversificat care demonstrează esența culturii coreene. Din 2002, IJAF are loc la Plaja Gyeongpo la sfârșitul lunii iulie.

De asemenea, Festivalul Rock Gyeongpo a fost înființat în 2006. Acest festival, care atrage în cea mai mare parte tinerii, oferă trupelor coreene din zona Gangneung o scenă pentru spectacolele lor.

Muzee
Există o serie de rămășițe istorice și muzee în Gangneung. Cel mai proeminent este Muzeul Ojukheon, care este numit după un bambus negru. Este locul de naștere al celebrului savant coreean Yulgok (1536-1584) și al mamei sale Saimdang (1504-1551). În 1963, Muzeul Ojukheon a fost desemnat drept patrimoniul cultural național nr. 165. Acesta include una dintre cele mai vechi clădiri din lemn din Coreea. Mai multe sanctuare și vechi clădiri rezidențiale oferă o perspectivă asupra vieții coreenilor.

Alături de Muzeul Ojukheon se găsește Muzeul Municipal Gangneung, care prezintă piese de folclor și antichități din istoria orașului.

Situat pe dealurile din jurul orașului Gangneung, Muzeul Daegwallyeong deține o colecție privată cu peste 1.000 de artefacte și prezintă istoria agricolă a regiunii.

Note

Legături externe
 City government home page
 Gangneung-si: Official Site of Korea Tourism Org
 Seongyojang House

Orașe din Coreea de Sud

Gangneung


سستو (سستو) قرية في مقاطعة بولسانو بأقصى شمال إيطاليا.

السكان

في سنة 1871 بلغ عدد السكان  نسمة، وتطور العدد ليصل في سنة 2011 لـ  نسمة.

مراجع

بلديات مقاطعة بولسانو
مدن وبلدات ترينتينو ألتو أديجي

سستو (مقاطعة بولسانو)


Ursul este un film independent românesc de comedie din 2011 regizat de Dan Chișu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Șerban Pavlu, Mihai Constantin, Magda Catone, Claudiu Bleonț, Gabriel Spahiu, Andreea Grămoșteanu. Este cel de-al doilea film scris și regizat de Dan Chișu, muzica este semnată de Goran Bregovic. Mai multe elemente din scenariu par să fi fost preluate din povestirea La țară, în Estonia a scriitorului german Ingo Schulze.

Distribuție
 Șerban Pavlu	...	Panduru
 Claudiu Bleonț	...	Marcelino
 Gabriel Spahiu	...	Cicanica
 Mihai Constantin	...	Celibataru'
 Magda Catone	...	Cecilia
 Andreea Grămoșteanu	...	Simona
 Șerban Celea	...	Omul Kaki
 Toma Cuzin	...	Ursaru
 Axel Moustache	...	Tarantino
 Gabriel Radu	...	Maradona
 Cosmin Seleși	...	Stoian
 Tudor Smoleanu
 Nicodim Ungureanu	...	Apetri

Note

Legături externe
 Ursul la IMDb

Filme din 2011
Filme românești
Filme despre circ
Filme independente
Filme regizate de Dan Chișu

Ursul (film)


Orlovi nokti može označavati:
 Orlovi nokti, Etruščanska kozokrvina, Lonicera etrusca G. Santi, biljka iz porodice Caprifoliaceae
 Orlovi nokti, prava kozokrvina,  Lonicera caprifolium L., biljka iz porodice Caprifoliaceae

Orlovi nokti


Le Cimetière militaire de la ferme de Bronfay ('Bronfay Farm Military Cemetery ) est un cimetière militaire de la Première Guerre mondiale, situé sur le territoire de la commune de Bray-sur-Somme, dans le département de la Somme, au nord-est d'Amiens.

Localisation
Ce cimetière militaire est situé au nord du terroir de la commune, à environ 3,5 km du village près de la Ferme de Bronfay.

Histoire

Le cimetière a été commencé par les troupes françaises en octobre 1914, mais peu utilisé par elles. Il a été utilisé par les troupes du Commonwealth d'août 1915 à février 1917, en particulier lors de la bataille de la Somme, lorsque le poste de secours principal du XIV Corps se trouvait à la ferme. Au cours de la retraite et de l'avancée de 1918, d'autres inhumations ont été faites et après l'armistice, des tombes ont été apportées des champs entre Bronfay Farm et Bray.

Caractéristique
Ce cimetière a un plan rectangulaire 25 m sur 35.
Il est entouré d'un muret de moellons sur tous ses côtés.

Sépultures

Galerie

Liens internes

 Cimetière militaire
 Liste des mémoriaux et cimetières militaires de la Somme
 Bataille de la Somme
 Commonwealth War Graves
 Bray-sur-Somme

Notes et références

Cimetière militaire britannique en France
Lieu de mémoire de la Première Guerre mondiale dans la Somme
Cimetière dans la Somme


Bloodbound es una banda de power metal, formada en el año 2004, en Bollnäs (Suecia), por Tomas Olsson y Fredrik Berg. Actualmente han lanzado nueve  álbumes de estudio aunque por la banda han pasado cantantes de la talla de Michael Bormann, Kristian Andrèn y Urban Breed.

Miembros

Actuales
Patrik J Selleby - voz (2010–)
Tomas Olsson - guitarra (2004–)
Fredrik Bergh - teclados y voz (2004–)
Henrik Olsson - guitarra (2006–)
Anders Broman - bajo (2011–)
Daniel Sjögren - batería (2017-)

Pasados
Johan Sohlberg - bajo (2006–2011)
Urban Breed - voz (2005–2006, 2007–2010)
Michael Bormann - voz (2007)
Oskar Belin - batería (2005–2006)
Jörgen Andersson - bajo (2006)
Markus Albertson - guitarra (2006)
Kristian Andrèn - voz (2006)
Pelle Åkerlind - batería (2006–2016)

Discografía
Nosferatu (2005)
Book Of The Dead (2007)
Tabula Rasa (2009)
Unholy Cross (2011)
In The Name Of Metal (2012)
Stormborn (2014)
 Satanic Panic (2015) recopilatorio
 One Night Of Blood (2016) directo
 War Of Dragons (2017)
 Rise Of The Dragon Empire (2019)
 Creatures Of The Dark Realm (2021)

Enlaces externos
Web oficial
MySpace

Artistas de AFM Records
Grupos de power metal de Suecia
Grupos de música formados en 2004

Bloodbound


An Trichoglottis atropurpurea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Trichoglottis atropurpurea in nahilalakip ha genus nga Trichoglottis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Trichoglottis

Trichoglottis atropurpurea


Sunčana elektrana Cres, sunčana elektrana u Hrvatskoj na otoku Cresu. Nalazi se 2 km sjeverno od naselja Orleca. Pridonijet će jačoj podgradnji u funkciji razvoja turizma, zato što će električnu energiju proizvoditi u najpotrebnije vrijeme a to je kad je povećana potrošnja tijekom ljetne turističke sezone. Prednost je što će sunčane elektrane upravo tada najviše proizvoditi. Proizvodit će električnu energiju bez ugovora s HROTE-om o otkupu po poticajnoj cijeni.

Dio ciklusa gradnje sunčanih elektrana u Hrvatskoj koji je pokrenuo HEP, u skladu sa smjernicom europske energetsko-klimatske politike. Nastale su u suradnji s partnerima jedinicama lokalne i regionalne samouprave te tvrtkama. Projekt je razvijala Primorsko-goranske županija do do ishođenja lokacijske dozvole u lipnju 2018. godine. Prvi je projekt koji je HEP preuzeo u sklopu ciklusa izgradnje i akvizicije sunčanih elektrana. Elektrana je snage 6,5 MW. Očekivana proizvodnja elektrane je 8,5 milijuna kWh godišnje, čime može pokriti zahtjeve oko 2.500 kućanstava. Ugovor o izgradnji elektrane vrijedan je 34,7 milijuna kuna. Radovi trebaju započeti u jesen 2019., s planiranim rokom dovršetka u travnju 2020. godine.
Polaganjem kamena temeljca radovi su otvoreni 23. lipnja 2020., a radovi bi trebali biti gotovi do kraja godine. Na površini od 17 hektara postavit će se 20.330 panela.

Izvori

Sunčane elektrane u Hrvatskoj
Cres

Sunčana elektrana Cres


Simnan Eyaleti (Farsça:استان سمنان, Ostān-e Semnān), İran'ın 31 eyaletinden birisidir.

Eyalet, ülkenin kuzeyinde olup, merkezi Semnan şehridir. Güney bölgeleri Kebir Çölü içinde kalan eyaletin yüzölçümü 96,816 km²'dir ve arazisi Elburz sıradağları boyunca bir alanı kaplamaktadır.

1996 yılında eyalet olan Semnan, 2005 yılı itibarıyla, yaklaşık 589.512 kişilik bir nüfusa sahiptir. Eyaletin önemli kentleri şunlardır: Damgan, Şahrud, Mehdişehr ve Garmsar.

Semnan eyaleti, Alborz sıradağlarının güney yamaçlarında yer almaktadır. İlin yüksekliği çöle ulaşana kadar kuzeyden güneye doğru azalır. Bu ilin yüzölçümü 96000 kilometrekare ve İran yüzölçümünün %5.6'sını oluşturuyor.

Kaynakça

Simnan (eyalet)


Duquesa puede referirse a:
El femenino de duque
Puerto de la Duquesa

Cocina
Patatas duquesa, especialidad francesa elaborada a partir de puré de patata;
Duquesas de bacalao, receta de bacalao rebozado.

Duquesa (desambiguación)


Danica Rusjan (Gorica, 14. rujna 1926. – Zagreb,  23. prosinca 2022.) bila je hrvatska akademska slikarica i ilustratorica. Osim mnogih naslovnica i ilustracija dječjih i školskih knjiga – među najpoznatijim takvim njenim ostvarenjima zasigurno je udžbenik prirode i društva za prvašiće Moj dom, likovno je opremala i mnoga Jugotonova izdanja gramofonskih ploča s popularnim bajkama braće Grimm i pričama za djecu mnogih drugih pisaca.

Životopis
Danica Rusjan rođena je 14. rujna 1926. godine u Gorici, na današnjoj talijansko-slovenskoj granici. Diplomirala je slikarstvo i grafiku na zagrebačkoj Akademiji likovnih umjetnosti. Nakon diplome bavila se isključivo ilustracijom, za koju je dobila niz nagrada, među kojima i nagradu Grigor Vitez za 1968. godinu.

Vilko Gliha Selan, jedan od urednika časopisa Radost, počeo je 1951. godine kao suradnike časopisa okupljati likovne umjetnike koji su stvarali za djecu: iz tog je kruga – uz Mladena Vežu i Cvijetu Job – potekla i Danica Rusjan, koja je za taj časopis izradila mnoge crteže i naslovnice. Svojim je likovnim umijećem i djelovanjem obilježila mnoge slikovnice i knjige za djecu u šezdesetim, sedamdesetim i osamdesetim godinama 20. stoljeća surađujući s nizom vodećih nakladnika dječje književnosti u Hrvatskoj i negdašnjoj Jugoslaviji. U povijesti hrvatskoga nakladništva ostat će trajno upamćena po ilustracijama i naslovnicama dječjih romana objavljenih u biblioteci »Vjeverica« zagrebačke nakladničke kuće »Mladost« i mnogim izdanjima Društva Naša djeca. Ilustrirala je knjige Vesne Parun, Ratka Zvrka, Gustava Krkleca, Zlate Kolarić-Kišur, Ele Peroci, Sunčane Škrinjarić, Grigora Viteza, Nade Iveljić, Mate Lovraka, Stanislava Femenića, Vjekoslava Majera, Anđelke Martić, Luke Paljetka i mnogih drugih.

Godine 2004. Rusjan je zagrebačkoj Knjižnici Vladimira Nazora darovala originalne ilustracije u tehnici tempere, koje su nastale u razdoblju od 1984. do 1986. godine: zimski motivi poput Klizanja u šumi, Snjegovića na Sjevernom polu i blagdanskih čestitki objedinjeni su u izložbu pod nazivom »Danica Rusjan: Snjegovići« i predstavljeni javnosti.

Danica Rusjan preminula je 23. prosinca 2022. u Zagrebu u 97. godini života.

Izvori

Vanjske poveznice
 Tportal.hr – Uz ilustracije Danice Rusjan odrastale su generacije, pogledajte njezine naslovnice koje će vas vratiti u djetinjstvo
 WorldCat: Rusjan, Danica

Životopisi, Zagreb
Hrvatski slikari
Hrvatski grafičari
Hrvatski ilustratori za djecu

Danica Rusjan


Salvator mundi ( für "Erlöser der Welt" oder "Heiland der Welt") ist ein Ehrentitel Jesu Christi.

Ikonographie
In der christlichen Ikonographie ist die Darstellung des Salvator mundi ein Bildtypus, der im Spätmittelalter entstand: Die rechte Hand hält Christus zum Segen erhoben, in der linken hält er eine mit einem Kreuz bekrönte Sphärenkugel oder einen Reichsapfel, meistens wird er dabei mit Kreuznimbus dargestellt. Die Kugel symbolisiert Christi Herrschaft über die Welt und ist als Hinweis auf die göttliche  Dreieinigkeit oftmals in drei Teile gegliedert. Seit der Renaissance wird Christus auf diesem Bildtypus auch häufig mit einer Königskrone dargestellt.

Am geläufigsten sind halbfigurige Ausführungen des Typus. In ganzfigurigen Umsetzungen ist Christus häufig von den Aposteln flankiert und das Bild mit einem Spruchband versehen, auf dem auf die Erlösung der Welt hingewiesen wird.

Patrozinien
Die Lateranbasilika, die auf Kaiser Konstantin den Großen zurückgeht, war ursprünglich Christus, dem Erlöser geweiht (324, heute San Giovanni in Laterano). Das Heilandspatrozinium war dann vom 8. Jahrhundert an besonders bei den Karolingerkaisern in Berufung auf die Nachfolge der römischen Kaiser beliebt. Dem Heiland der Welt sind heute zahlreiche Kirchen geweiht, siehe Salvatorkirche. Dem Patrozinium des Erlösers ist auch die Ordensgemeinschaft der Societas Divini Salvatoris, der Salvatorianer, unterstellt.

Weblinks

 Salvator Mundi in Das große Kunstlexikon von P.W. Hartmann
 Literatur zum Salvator mundi im Opac der Regesta Imperii

Einzelnachweise

Christliche Ikonografie
Christliche Kunst (Christus)
Lateinische Phrase

Salvator mundi


Tribuna Caliente fue un programa deportivo argentino emitido por El Nueve y producido por Torneos. El programa fue creado por Gerardo Sofovich y su primera emisión fue el 13 de septiembre de 1993 por ATC con la conducción de Julio Ricardo y Antonio Carrizo. En los comienzos del programa en el canal gubernamental se emitió los lunes en horario nocturno a las 23 en 1993 duró una hora después de El palacio de la risa, el programa humorístico de Antonio Gasalla se trasladó al año siguiente por Canal 13, en 1994 se mudó a las 22 extendiendo por dos horas finalizando a la medianoche hasta 1995. En 1996 pasó a ser emitido los domingos al mediodía por Telefe hasta 1998, Azul Televisión (1999-2001) y América TV (2001-2002). El programa cubrió los mundiales: Estados Unidos 1994, Francia 1998, Corea-Japón 2002 y las Copas América: Uruguay 1995, Bolivia 1997, Paraguay 1999. En 2018 tras 16 años sin emitirse, volvió con la conducción de Pablo Giralt en la pantalla de El Nueve.

Conductores
 Julio Ricardo (1993-2002) - Conductor principal
 Antonio Carrizo (†) (1993-1998) - Conductor secundario
 Guillermo Nimo (†) (1993-1998) - Conductor terciario y (1999-2002) Conductor secundario
 Gerardo Sofovich (1993-1996) - Conductor suplente
 Pablo Giralt (2018) - Conductor principal

Panelistas

Primera Etapa

 Ernesto Cherquis Bialo 1993-2002
 Horacio García Blanco (†) 1993-1998
 Carlos Juvenal (†) 1993-1996
 Roberto Ayala (†) 1993-1998
 Antonio Rattín 1994
 José Sanfilippo 1996-2002
 Hugo Gambini 1996-1997
 Valeria Marzullo 1996-1998
 Guillermo Marconi 1999-2002
 Juan Bava 1999-2002
 Diego Fucks 1999-2002
 Elio Rossi 1997-2002
 Paulo Vilouta 1998-2002
 Aldo Proietto 1999-2002
 Toti Pasman 2001-2002

Segunda Etapa

 Cayetano (2018)
 Claudio Husaín (2018)
 Héctor Gallo (2018)
 Daniel Cacioli (2018)
 Roberto Leto (2018)
 Ricardo Dasso (2018)
 Aldo Proietto (Febrero-Mayo 2018)

Emisión
 ATC 1993-1995
 Telefe 1996-1998
 Azul TV 1999-2000
 América TV 2001-2002
 elnueve 2018

Temas musicales
El que se utilizó desde 1993 hasta 1995 por ATC fue el tema "Sax'y" de Thomas Kukula perteneciente a su álbum Candy Beat.

El que se utilizó entre 1996 y 1997 por Telefe tuvo segunda cortina.

El que se utilizó en 1998 por Telefe tuvo tercera cortina.

El que se utilizó desde 1999 hasta 2002 por Azul TV y América TV tuvo cuarta cortina.

El que se utilizó en 2018 por elnueve tuvo quinta cortina.

Premios y nominaciones
 Martín Fierro 1994/2000
 Mejor programa deportivo

 Martín Fierro 2018
 Mejor programa deportivo

Programas de televisión de Televisión Pública Argentina
Programas de televisión de Telefe
Programas de televisión de Azul Televisión (Argentina)
Programas de televisión de América TV
Programas de televisión de Canal 9 (Buenos Aires)
Programas de televisión deportivos de Argentina

Tribuna caliente


Hagia Sofia (în , Sfânta Înțelepciune) aflată în Salonic, Grecia, este una din cele mai vechi biserici din oraș păstrate până în prezent. Acesta este unul din cele câteva monumente din Salonic incluse pe lista Siturilor Patrimoniului Mondial UNESCO.

Istoria
Încă din secolul al III-lea a existat o biserică aflată pe actualul loc
al Hagiei Sophia. În secolul al VII-lea a fost ridicată structura actuală, bazată pe Hagia Sophia din Constantinopol (astăzi Istanbul, Turcia). În 1205, când orașul a fost capturat în timpul celei de-a patra cruciade, Hagia Sophia a fost transformată în catedrala din Salonic, care a rămas așa și după ce orașul a revenit în Imperiul Bizantin în 1246. După capturarea orașului Salonic de către sultanul otoman Murad al II-lea pe 29 martie 1430, biserica a fost transformată într-o moschee. A fost reconvertită la biserică o dată cu eliberarea Salonicului în 1912.

Planul de la sol este acela al unei basilici cu dom în forma unei cruci grecești. Împreună cu moscheile Gül și Kalenderhane din Istanbul și a bisericii Adormirii din Niceea, acum distrusă, reprezintă unul din principalele exemple de arhitectură de acest tip, specific perioadei de mijloc bizantine.

În epoca iconoclastă absida bisericii a fost împodobită cu mozaicuri de aur cu o singură cruce mare, în mod similar cu Hagia Irene din Constantinopol și Biserica Adormirii din Niceea. Crucea a fost înlocuită cu imaginea Theotokos (purtătoarea de Dumnezeu sau Maria) în 787-797 după victoria iconodulilor. Mozaicul din dom reprezintă acum Înălțarea Domnului cu inscripția din Fapte 1:11 "bărbați Galileeni, de ce stați și vă uitați spre cer?". Cupola este înconjurată de figurile celor doisprezece apostoli, a Mariei și a doi îngeri.

Între 1907 și 1909 istoricul bizantin Charles Diehl a restaurat întreaga clădire, care a suferit mai multe daune în timpul unui incendiu din 1890. Mare parte din decorul interior a fost tencuit după marele incendiu din Salonic din 1917. Domul nu a fost restaurat până în 1980.

Referințe

Bibliografie

Legături externe
 Agia Sofia din Salonic
 Ministerul Culturii din Grecia
 Hagia Sofia din Salonic

Patrimoniul mondial în Grecia
Hagia Sofia
Biserici cu hramul Sfânta Înțelepciune

Hagia Sofia, Salonic


En fantastisk kvinde () er en chilensk dramafilm fra 2017, instrueret af Sebastián Lelio.

Medvirkende
 Daniela Vega som Marina Vidal
 Francisco Reyes som Orlando
 Luis Gnecco som Gabo
 Aline Küppenheim som Sonia
 Nicolás Saavedra som Bruno
 Amparo Noguera som Adriana
 Trinidad González som Wanda
 Néstor Cantillana som Gaston
 Alejandro Goic som Doktor
 Antonia Zegers som Alessandra

Eksterne henvisninger

Oscar for bedste fremmedsprogede film
Dramafilm
Film fra 2017

En fantastisk kvinde