Gyromitra fastigiata (Julius Vincenz von Krombholz, 1834 ex Heinrich Rehm, 1895), sin. Discina fastigiata, (Julius Vincenz von Krombholz, 1834 ex Mirko Svrček & Jirí Moravec, 1972), din încrengătura Ascomycota în familia Discinaceae și de genul Gyromitra, este o ciupercă saprofită și comestibilă, dar consumată crud sau nu bine fiartă foarte otrăvitoare, fiind denumită în popor, ca și surata ei tare asemănătoare Gyromitra esculenta, zbârciogi grași. Specia este în mod predominant locuitoare de sol calcaros. Ea se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord numai foarte rar, ca una din primele specii de ciuperci deja din martie, privind afară din zăpadă, până în iunie, crescând solitar sau în grupuri în special prin păduri de foioase, în special sub arini, stejari și tei, mai rar în cele de conifere sub molizi, de multe ori alături de cioturi în putrefacție, des la margini de drum, dar, de asemenea, sub vreascuri sau prin defrișări. Epitetul se trage din cuvântul latin (=înclinat, convergent într-un vârf ).

Istoric
Prima menționare științifică a ciupercii a urmat în anul 1834, când cunoscutul savant german Julius Vincenz von Krombholz a descris-o sub denumirea Helvella fastigiata în volumul 3 al operei sale Naturgetreue Abbildungen und Beschreibungen der essbaren, schädlichen und verdächtigen Schwämme din 1834 și transferată la genul Gyromitra cu același epitet de compatriotul său Heinrich Rehm (1828-1916), de verificat în publicația sa din 1895, în volumul 1 a lucrări Dr. L. Rabenhorst's Kryptogamen-Flora von Deutschland, Oesterreich und der Schweiz a lui Ludwig Rabenhorst.

Nici încercarea de redenumire în Discina fastigiata la Index Fungorum însă 2015 (deși câteodată folosită), nici sugestiile altor micologi s-au impus. Taxonul Gyromitra fastigiata a rămas valabil până în prezent (2019).

Descriere

 Corpul fructifer: are un diametru de 5-12 (14) cm, este fragil, inițial semănând cu o șa de formă neregulată care însă ia repede forma unei scufii țuguiate, câteodată împărțite în doi (câteodată și trei ca la Gyromitra infula) lobi cu o cusătură albă-gălbuie între ei. Prezintă cute zbârcite și întortocheate pe suprafață, amintind ceva de un creier. Marginea este aderentă la picior. Pe interior este albicios. și prezintă o încrengătură de goluri în interior, devenind în vârstă gol. Partea exterioară este sterilă, iar cea inferioară prezintă un strat de acoperire fertil. Culoarea cuticulei este de un maroniu mai deschis sau închis, rar și cu nuanțe măslinii.
 Piciorul: are o lungime de  5 – 8 cm și o grosime de 2 – 3 cm, este neted, cilindric, adesea bont, format neregulat, străbătut de nervuri longitudinale, îngroșat la bază și parțial concrescut cu pălăria, fiind și el la bătrânețe gol în interior. Culoarea tinde între alb și alb-gălbui, adesea brumat albicios.
 Carnea: este albicioasă, ușor ceroasă și fragilă cu gust și miros plăcut, foarte aromatic de ciuperci. Această ciupercă se poate deshidrata în sezon secetos și rezista astfel timp îndelungat. Atunci face impresia, că ar fi apărut vara și este toxic din cauza descompunerii proteinelor.
 Caracteristici microscopice: are spori elipsoidali până fusiformi, ornamentați cu caneluri, cu 1-3 picături  de ulei gălbuie, având o mărime de 23-37 x 10-17  microni. Pulberea lor est albă. Parafizele măsoară 5-10 microni, ascele poartă 8 spori.
 Reacții chimice: nu sunt cunoscute.

Confuzii
Buretele poate fi confundat cu alte surate ale lui, în special cu gemenii săi Gyromitra esculenta, unde diferența se vede adesea abia sub microscop ( de ex. suprafața sporilor netedă sau ornamentată) și Gyromitra infula, sau cu Gyromitra ambigua, comestibila Helvella fusca sau Gyromitra gigas (zbârciogul uriaș).  Mai departe, specia poate fi confundată cu specii de genul Morchella sau Verpa, de exemplu cu Morchella elata, Morchella esculenta, [[Morchella semilibera|Morchella semilibera sin. Morchella gigas]], Morchella tridentina, Morchella vulgaris, Mitrophora hybrida, (Ptycho)verpa bohemica sau chiar și cu Morchella conica).

Ciuperci asemănătoare

Valorificare

Toxină

Ciuperca este, ca toate ciupercile ale genurilor Discinaceae și Helvellaceae în stadiu crud foarte otrăvitoare, dar nu este în nici un caz astfel de toxică ca similara Gyromitra esculenta, pentru că conține mult mai puțin din toxina "giromitrină". Pentru unii micologi (de exemplu Bruno Cetto sau Heinrich Rehm) este o specie comestibilă și delicată.

Și acest soi a contat peste secole ca comestibil și foarte gustos. Niciodată a fost pus în legătură cu intoxicații grave sau chiar letale. Identitatea componenților toxici de această măsură a fost necunoscută de asemenea cercetătorilor care, până în 1968, când acetaldehida N-metil-N-formilhidrazina, mai bine cunoscută sub numele giromitrină, a fost izolată, ei au știut numai de toxina foarte slab otrăvitoare a acidului elvelic (1886). Toxicologul Peter D. Bryson a dovedit giromitrina și derivatul ei mono-metil-hidrazina, otrăvitoare pentru om.

Comestibilitatea ciupercii este discutată controvers în ultimul timp, cu tendința de a declara-o toxică. Dar conținutul de giromitrină în Gyromitra fasitigiata nu este astfel de mare. și se pare că există diferențe regionale enorme în nivelurile de toxine. De aceiași părere este și micologul Tom Volk care le declară sigure, dar menționează posibila diferență în valoarea lor de conținut toxic.

Comestibilitate

Acești zbârciogii au o aromă puternică de ciuperci pentru a se delecta de ei în cantități mari, ce însă nu este de recomandat. Atunci când sunt bine opăriți dezvoltă un gust minunat în supe cremoase, ca adăugare la Boeuf Stroganov, sau sotați cu usturoi și verdețuri precum servite cu fripturi.

În Lista Roșie a României, specia este listată sub rubrica EN = endangered = pe cale de dispariție.

În orișice caz respectați:
 Folosiți numai ciuperci identificate sigur.
 Folosiți numai ciuperci tinere și proaspete.
 Informați-vă despre inofensivitatea acestui soi în regiunea de colectare.
 Opăriți mereu ciupercile înainte de a le prăjii sau fierbe bine.
 Dacä le fierbeți vărsați prima apă de fiert, pentru că conține toxine. Bine prăjite pierd otrava.
 Ciuperci uscate peste timp mai lung pierd pentru 99,5 la sută conținutul lor toxic.

Căutătorul cu responsabilitate nu va culege ciuperca, nu numai că este ușor de confundată, ci și cauzat faptului că este enumerată sub categoria 2 (specie pe cale de dispariție) în Lista roșie a IUCN, admirând doar frumusețea ei.

Note

Bibiliografie
 Bruno Cetto, volumele 1-4 (vezi la note).
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: "Kleine Kryptogamenflora der Pilze – vol. II a.: "Höhere Phycomyceten und Ascomyceten", Editura Gustav Fischer, Jena 1963

Legături externe

 Gyromitra fastigiata, film
 Gyromitra fastigiata, film în limba rusă

Gyromitra
Ciuperci comestibile
Ciuperci otrăvitoare
Ciuperci saprofite
1834 în știință

Gyromitra fastigiata


Kup maršala Tita za 1966./67. je prvi put u povijesti osvojio Hajduk iz Splita.
U natjecanju s kvalifikacijama koje su igrane po republikama su sudjelovala 2.35 kluba. U završnicu natjecanja, koja je igrana u proljetnom dijelu sezone,  plasiralo se 16 klubova.

Završni dio kupa

Sudionici

Osmina završnice

Četvrtzavršnica

Poluzavršnica

Završnica

Poveznice

Izvori
 EX YU Fudbal, Kup Jugoslavije 1966./67.
 rsssf.com, Kup Jugoslavije 1966./67.
 rsssf.com, Kup Jugoslavije - završnice
 Hajduk Split - kup utakmice 1966./67., pristupljeno 22. listopada 2016.
 Dinamo Zagreb - sezona 1966./67. , pristupljeno 22. listopada 2016.
 Maribor - sezona 1966./67., pristupljeno 22. listopada 2016.
 Vojvodina Novi Sad - sezona 1966./67., pristupljeno 22. listopada 2016.
 Partizan Beograd - sezona 1966./67. , pristupljeno 22. listopada 2016.
 Crvena zvezda Beograd - sezona 1966./67. , pristupljeno 22. listopada 2016.

1966-67
 kup

Kup maršala Tita 1966./67.


Hüseyin Nâzım Paşa (d. 1854, İstanbul - ö. 1927, İstanbul), Osmanlı Devleti'nin son dönemlerinde valilik mevkilerinde bulunmuş, ayrıca yazarlık ve gazetecilik yönü de bulunan bir Osmanlı devlet adamıdır.

İttihat, Tercüman-ı Hakikat ve Takvîm-i Vekâyi gazetelerinde uzun süre edebî makaleler yazdı. Beyoğlu Mutasarrıflığı, Zaptiye Nezâreti ve çeşitli illerde valilik yaptı.

Hayatı
1854 yılında İstanbul'da Dünya'ya geldi. Batum hanedanından olan babası Tahsin Efendi, Harbiye Nezâreti nüfus kalemi kâtiplerinden idi.

Beyazıt Rüştiyesi'nde okuyup Beyazıt Camii'nde dersler görmüştür. Babasının sürgünü dolayısıyla Kıbrıs'ta bulundu, burada Farsça öğrendi. İstanbul'a dönüşünde Mahrec-i aklâm'da Fransızca, cebir, geometri, felsefe, tarih ve coğrafya okudu.

1872'de 19 yaşında Tahrîrât-ı Ecnebiye Odası'na girdi. Bir yıl sonra Paris'e hukuk eğitimi için gönderildi. Avrupa'daki öğrencilerin ülkeye çağrılmasıyla İstanbul'a geri döndü. ve Nafia Nezareti Tercüme Odası'na memur oldu. Bir süre sonra gazetecilik yapmak için bu görevinden istifa etti.

1877'de Galata Rüştiyesi Türkçe öğretmenliğine, daha sonra Hilâl-i Ahmer Cemiyeti ve Komisyon-u Mahsûs kâtipliğine tayin edildi. 1889'un sonlarında Beyoğlu mutasarrıflığına, 1890 yılında Zaptiye Nazırlığı'na getirildi. 1894 yılında vezir rütbesi aldı Sağlık sebeplerinden dolayı 1896 yılında Zaptiye Nazırlığı'ndan alındı. Dört ay sonra Beyrut ve Suriye valiliklerine; 1906'da Cezâyir-i Bahr-ı Sefîd Valiliği vekâletine atandı. Bir süre sonra Aydın ve Edirne valiliklerine tayin edildi. Murassa Osmânî ve Mecîdî nişanları, gümüş ve altın imtiyaz, altın liyakat ve hicaz demiryolları madalyalarına layık görüldü.

İstanbul'da vefat eden paşa, Karacaahmet Mezarlığı'na defnedildi.

Edebî hayatı
Hüseyin Nâzım Paşa, devlet adamlığının yanı sıra bir şair, yazar ve tercümandı. İttihad, Tercüman-ı Hakikat ve Takvîm-i Vekâyi adlı gazetelerde uzun süre yazarlık yaptı, Hülasa-i Efkâr adlı bir gazete çıkardı. Engizisyon Esrarı ve Endülüs isimli iki tarihi, Aleksaviç, Sohum ve Hicret isimli üç tiyatro eserleri vardır.

Kaynakça

Eserleri

 Hüseyin Nazim Paşa, Hatıralarım. Ermeni Olaylarının İçyüzü. Istanbul: Selis Kitaplar 2003. ISBN 9758724223 (İlk olarak 1931 senesinde Yeni Gün gazetesinde tefrika edilmiştir)

1854 doğumlular
1927 yılında ölenler
İstanbul doğumlu devlet görevlileri
19. yüzyıl Osmanlı yazarları
20. yüzyıl Osmanlı yazarları
Osmanlı Beyrut valileri
Osmanlı Gürcüleri
Osmanlı gazetecileri
Karacaahmet Mezarlığı'na defnedilenler
Zaptiye nâzırları

Hüseyin Nâzım Paşa


Rosa Fontana (Rosa Engracia Sevilla Plo; Zaragoza, 21. siječnja 1938.) španjolska je glumica.

Filmografija

Filmovi
¡Se armó el belén!
Vente a Alemania, Pepe
Hay que educar a papá
Crónica del alba. Valentina
Lala – Lucía

Serije
Ni pobre ni rico, sino todo lo contrario
Diálogos de Carmelitas
Aquí no hay quien viva

Obitelj
Rosa Fontana je kći pjesnika Avelina Seville Hernándeza. Godine 1959., Rosa se udala za Rafaela Rivellesa Guilléna, kojem je rodila sina Rafaela Victora i kćer Rosu Anu. Nakon Rivellesove smrti, Rosa se udala za Carlosa Manuela Lemosa; njihova je kći Esperanza Lemos.

Izvori

Španjolski filmski glumci
Zaragoza

Rosa Fontana


CST or Cst may refer to:

Time zones
 Central Standard Time, North America: UTC−06:00
 China Standard Time: UTC+08:00
 Cuba Standard Time: UTC−04:00

Government and politics
 Canada Social Transfer, an equalization payment
 Collective Security Treaty of the Commonwealth of Independent States
 Sandinista Workers' Centre (), in Nicaragua
 Socialist Workers' Current (), in Brazil

Health and medicine
 Canadian Society of Transplantation
 Captopril suppression test
 Cavernous sinus thrombosis
 Cell Signaling Technology, a US company
 Certified Sex Therapist
 Certified surgical technologist
 Contraction stress test in obstetrics
 Council for Science and Technology of the UK government
 Craniosacral therapy
 CST complex, a protein trimer

Science and technology
 Cambridge Systems Technology, Former UK computing company
 Centistokes (cSt), a unit of kinematic viscosity
 Certification for Sustainable Transportation, University of Vermont, US
 Concept of Stratification
 Concrete Syntax Tree
 Common Spanning Tree, a networking technology
 Computer Simulation Technology, a maker of computational electromagnetics software
 Constant strain triangle element, in finite element analysis
 Cross-species transmission

Transportation
 Cargo Sous Terrain, a planned underground logistics system in Switzerland
 Stockholm Central Station (station code Cst)
 Chhatrapati Shivaji Terminus, Mumbai, India
 Coast Air of Norway (ICAO designator CST)
 Cannon Street station, London, England

Other uses
 California Standards Test
 Catholic social teaching
 Center for Survivors of Torture, an American charity
 Cheng Shin Tire, Taiwan
 Chicago Shakespeare Theater
 Child sex tourism
 Church of Spiritual Technology, Scientology company
 Civil Support Team, US
 Claremont School of Theology,  California, US
 Community Security Trust, a UK Jewish charity
 Cox Sports Television
 Czechoslovak Television, ČST

CST


Barbara Peabody Swift (Yonkers, 9 de dezembro de 1923 —  Middletown, 7 de maio de 2011), mais conhecida como Kate Swift, foi uma escritora e editora feminista norte-americana que co-escreveu (com Casey Miller, sua parceira de negócios e companheira) livros e artigos influentes sobre sexismo na língua inglesa. Seus primeiros trabalhos incluíram o artigo "Desexing the Language" (1971) na revista Ms.,e a matéria na New York Times "One Small Step for Genkind" (1972). Em 1976, publicou seu primeiro livro "Words and Women: A New Language in New Times"  e em 1980, o Handbook of Nonsexist Writing, ambos considerados inovadores na temática da discriminação sexual incorporada ao uso comum do inglês.

Biografia
Kate nasceu em 9 de dezembro de 1923, em Yonkers, de uma família de jornalistas. Seu avô paterno, J. Otis Swift, escreveu na coluna diária "News Outside the Door" para o The New York World e seu sucessor, The World-Telegram, por 40 anos. Seu pai e sua mãe eram jornalistas de jornais e revistas. Kate cresceu em Hastings-on-Hudson, Nova Iorque. Estudou na Connecticut College e depois na faculdade de jornalismo da Universidade da Carolina do Norte, Chapel Hill, graduando-se em 1944. Depois de trabalhar como copiadora na redação da NBC, alistou-se ao Exército feminino como escritora e editora do departamento de informação e educação do Exército, durante a Segunda Guerra Mundial.

Nos 22 anos seguintes, foi escritora do Port of New Orleans, assistente editorial da Time e escritora de notícias do departamento de relações públicas da empresa Girl Scouts of America antes de se tornar uma escritora de ciências na equipe de assuntos públicos do Museu Americano de História Natural em 1954, atuando como assessora de imprensa do Planetário Hayden. Em 1965, tornou-se diretora do escritório de notícias da Yale School of Medicine.

Em 1970, Kate formou uma parceria editorial freelance com sua companheira Casey Geddes Miller. Seu primeiro projeto juntas foi a edição de cópias  para um manual de educação sexual para estudantes do ensino médio. O objetivo declarado do manual era incentivar o respeito mútuo e a igualdade entre meninos e meninas, mas as duas escritoras concluíram que a intenção do autor estava sendo minada pela língua inglesa. Elas compreendiam que o uso padrão exclusivo de pronomes masculinos "ele" e "dele" confundia a mensagem, além de excluir as mulheres. Kate e Casey começaram assim seu importante esforço para garantir que a linguagem abrangesse as mulheres quanto humanidade e suas possibilidades dentro da sociedade.

Em 1971, Kate e sua companheira escreveram um artigo intitulado "Desexing the Language", que apareceu na edição inaugural da revista Ms. em fevereiro de 1972. Nesse mesmo ano, publicaram o artigo para o The New York Times chamado "One Small Step for Genkind", que posteriormente se transformou em seu primeiro livro, publicado em 1976, intitulado Words and Women: A New Language in New Times" e quatro anos depois, o livro Handbook of Non-Sexist.

Kate morreu em 7 de maio de 2011 em Middletown, aos 87 anos, devido a um câncer de estômago.

Ativismo
Em 1977, Swift tornou-se associada do Women's Institute for Freedom of the Press (WIFP), organização editorial americana sem fins lucrativos, que trabalha para aumentar a comunicação entre as mulheres e a participação de vozes femininas nos meios de comunicação em massa.

Kate também esteve engajada na luta pela igualdade matrimonial. Ela trabalhou com a organização Love Makes a Family de Connecticut em seu esforço bem sucedido para legalizar o casamento entre pessoas do mesmo sexo naquele estado.

Referências

Nascidos em 1923
Escritoras dos Estados Unidos
Escritoras lésbicas
Feministas lésbicas
Feministas dos Estados Unidos
Mortos em 2011
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Kate Swift


Juan José Comas (Buenos Aires, 11 de agosto de 1881- ib., 3 de enero de 1932) fue un militar , gobernador del Territorio Nacional de Formosa entre 1916 y 1921.

Biografía

Nació el 11 de agosto de 1881 en Buenos Aires, se unió al Ejército Argentino en 1904.

Viajó y hizo expediciones contra el indio en Formosa.

En 1915 fue nombrado teniente coronel por el gobernador Juan José Silva.

Asumió en 1916 como gobernador de Formosa. Durante su mandato se perpetró la llamada 'masacre de Fortín Yunká,  el 19 de marzo de 1919, en lo que hoy es Fortín Sargento Primero Leyes, en el centronorte de la provincia de Formosa Según evaluaciones posteriores, alrededor de 120 familias indígenas (unas 700 personas) fueron «masacradas por una tropa enfurecida». Durante su mandato se sucederían masacres contra los pueblos Qom, Pilagá, Wichí, Moqoit, Nivaclé, Chulupí, Tonocoté, Chané y Tapieté, resultando centenares de indígenas masacrados y sus tierras apropiadas.

En 1923 se retiró de la vida política y viajó a Santa Fe y luego a Buenos Aires donde falleció el 3 de enero de 1932.

Referencias

Comas
Comas
Comas

Juan J. Comas


El General Electric F118 es un motor aeronáutico militar, tipo turbofán, de bajo índice de derivación y sin postquemador. Ha sido desarrollado por la compañía estadounidense GE Aviation, a partir del motor General Electric F110.

Diseño y desarrollo
El F118 es un derivado del motor F110, diseñado especialmente para el bombardero furtivo B-2 Spirit. Posteriormente, en 1998, la flota de Lockheed U-2 de la USAF se actualizó con una versión del F118.

Aplicaciones
 B-2 Spirit
 Lockheed U-2

Variantes
F118-GE-100
Variante para el B-2
F118-GE-101
Variante para el U-2S

Véase también

Referencias

Bibliografía

Motores turbofán de bajo índice de derivación

General Electric F118


An Philodendron basivaginatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kurt Krause. An Philodendron basivaginatum in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron basivaginatum


A Ponte Suspensa Denham, também conhecida como Ponte Riacho Garraway, é uma passarela na Guiana que liga Mádia a Bartica. Esta ponte suspensa foi construída sobre o Rio Potaro em uma área conhecida como riacho Garraway por um engenheiro civil escocês e empreiteiro geral, John Aldi, a 6 de novembro de 1933.

O nome da ponte foi o governador da Guiana Britânica (1930–1935), Sir Edward Brandis Denham (1876–1938), que abriu a ponte com uma tesoura de ouro de acordo com o Montreal Gazette. A ponte e o caminho deveriam encurtar a jornada para os campos de ouro de Potaro em cinco dias. Mais tarde, os mineiros chamariam a ponte de Cassandra Crossing.

Em janeiro de 2020, a ponte foi reabilitada e reaberta para veículos ligeiros até 10 toneladas. A ponte foi declarada monumento regional.

Ver também
 Lista de pontes na Guiana

Pontes da Guiana
!Artigos com coordenadas no Wikidata

Ponte Suspensa Denham


Raabs an der Thaya es un municipio del distrito de Waidhofen an der Thaya, situado en la región de Waldviertel en el estado de Baja Austria (Austria), cerca de la frontera con la República Checa.

El río Thaya alemán y el Thaya moravo se unen para formar el río Thaya en Raabs an der Thaya.

En el municipio se encuentra un castillo del , conocido en checo como Rakous, dando origen a la denominación de Austria en los idiomas checo y eslovaco, Rakusko.

Enlaces externos

Localidades de Baja Austria

Raabs an der Thaya


Hayashi Tatsuo (jap. ; * 20. November 1896 in Tokio; † 25. April 1984) war ein japanischer Philosoph, Literatur- und Kulturkritiker.

Der Diplomatensohn Hayashi wuchs in Seattle auf. Er studierte an der Universität Kyōto Philosophie bei Nishida Kitarō. Er wurde Professor für Kulturgeschichte an der Tōyō-Universität und unterrichtete außerdem an der Tsudajuku- und der Hōsei-Universität. Nach dem Zweiten Weltkrieg übernahm er die Leitung des Verlagshauses Chūōkōron Shinsha. Hayashi arbeitete überwiegend auf dem Gebiet der abendländischen Geistesgeschichte. 1972 wurde er mit dem Asahi-Preis ausgezeichnet.

Quellen
John Scott Miller: "Historical Dictionary of Modern Japanese Literature and Theater", Scarecrow Press, 2009, ISBN 978-0-8108-5810-7, S. 31
Michael Bourdaghs: "The Dawn that Never Comes: Shimazaki Tōson and Japanese Nationalism", Columbia University Press, 2003, ISBN 978-0-231-12980-0, S. 183

Autor
Philosoph (20. Jahrhundert)
Literaturkritiker
Literatur (Japanisch)
Hochschullehrer (Hōsei-Universität)
Japaner
Geboren 1896
Gestorben 1984
Mann

Hayashi Tatsuo


යමහල් චාප එසේත් නැත්නම් මැග්මා චාප () subducting සාගරික tectonic plate, වලට ඉහලින් චාපයක (arc) හැඩයට සෑදි, යමහල් තීර හැඳින්වීමට භාවිතා වන පදයකි.

ආශ්‍රිත ලිපි
 Back-arc basin
 Island arc
 Subduction zone metamorphism
 Volcanic field
 Volcanic island

මූලාශ්‍ර

Archipelagoes
Plate tectonics
වෙරළබඩ සහ සාගරික භූ රූප

යමහල් චාප


دوري أبطال أوروبا 2003–2004 التي فاز فيها نادي بورتو البرتغالي بعد تغلبه على نادي موناكو الفرنسي 3-0 في المباراة النهائية التي أقيمت في ملعب أرينا أوف شالكه في غيلسنكيرشن في ألمانيا.

التصفيات

الدور التأهيلي الأول

|}

الدور التأهيلي الثاني

|}

الدور التأهيلي الثالث

|}

دور المجموعات

المجموعة A

المجموعة B

المجموعة C

المجموعة D

المجموعة E

المجموعة F

المجموعة G

المجموعة H

مرحلة خروج المغلوب

دور الـ16

|}

ربع النهائي

|}

نصف النهائي

|}

النهائي

لعبت المباراة النهائية على أرينا أوف شالكه في غيلسنكيرشن في ألمانيا.

مراجع
 موقع الاتحاد الأوروبي لكرة القدم : دوري أبطال أوروبا 2003-04

كرة القدم الأوروبية في 2003–04
مواسم دوري أبطال أوروبا

دوري أبطال أوروبا 2003–04


Vjetrovi u Hrvatskoj se obično dijele na vjetrove na Jadranskom moru (primorju) i na vjetrove na kopnu (kontinentalnoj Hrvatskoj).

Prema jakosti vjetrovi se nazivaju tišina (kad nema vjetra), lahor, povjetarac, slab vjetar, umjeren vjetar, jak vjetar, olujni vjetar (oluja), orkanski vjetar i orkan.

Vjetrovi na Jadranu
Mnogi, osobito lokalni vjetrovi imaju svojstvena imena, od kojih su se neka kod nas sačuvala od davnine. Među poznatije vjetrove u primorju ubrajaju se bura, lebić, jugo, levant, maestral, oštro, pulenat, tramontana. Režim vjetra na nekome mjestu može se grafički prikazati s pomoću ruže vjetrova.

Bura

Bura (tal. bora od grč. βορέας: sjevernjak) je jak, suh i hladan, mahovit (naglo mijenja smjer i brzinu) i turbulentan vjetar s kopna, koji pretežno u hladno doba godine puše duž istočne obale Jadranskoga mora. U unutrašnjosti za bure pušu umjereni sjeverni i sjeveroistočni vjetrovi s kopna koji se ubrzavaju prelazeći preko planinskih lanaca, osobito na mjestima gdje postoje sniženi gorski prijevoji (na primjer Senjska vrata), pa se pritom bura pojavljuje kao padajući, slapovit vjetar, to jest ima izrazitu, prema dolje usmjerenu komponentu gibanja. Bura puše više dana, rijetko 2 do 3 tjedna (s prekidima), i jača je noću, a na našoj obali može katkad dosegnuti i orkansku jakost. Najjača je na području Tršćanskog i Kvarnerskog zaljeva, u Velebitskom kanalu, osobito kraj Senja, u Ninskom zaljevu, Kaštelanskom zaljevu i kraj uvale Vrulje (između Omiša i Makarske). Na obali od Trsta do Dubrovnika česte su bure s brzinama od 20 do 35 m/s (od 70 do 125 km/h), koje prekidaju promet na izloženim mjestima i između obale i otoka. Dosad najveća brzina bure od 59 m/s (212 km/h) izmjerena je 1996. na krčkome mostu. U kanalima je opasna za manje brodove jer se može pojaviti iznenada, gotovo bez ikakva predznaka, i odmah zapuhati orkanskom snagom.

Jugo

Jugo ili široko je svοjstven vjetar na Jadranskom moru jugoistočnoga do južnoga smjera, koji puše uglavnom ravnomjerno brzinom od 6 do 11 m/s (od 22 do 40 km/h), no katkad doseže i orkansku jačinu od 30 m/s (110 km/h). Ne nastupa naglo i puše jednolikom brzinom, najjači je na otvorenome moru, gdje stvara velike valove koji mogu ugroziti pa i onemogućiti brodski promet. Puše po nekoliko dana, češće u hladnome nego u toplome dijelu godine, u sklopu područja niskoga tlaka zraka (ciklona), koje se nalazi u zapadnome Sredozemlju ili na Jadranskom moru. Ljeti obično ne traje dulje od 3 dana, a zimi može potrajati i do 10 dana, a katkad uz manje prekide i do 3 tjedna.

Maestral

Maestral (tal. maestrale od lat. [ventus] magistralis: glavni vjetar) je stalni vlažni ljetni vjetar umjerene jačine (najčešće od 5 do 8 m/s - od 18 do 30 km/h), koji na hrvatskoj obali Jadrana puše iz sjeverozapadnog i zapadnoga smjera. Prati lijepo vrijeme i ublažuje ljetnu sparinu. Ljeti svakog dana počinje puhati između 8 i 9 sati, najjače oko 14 sati, a prestaje oko 18 sati ili najkasnije pri zalazu Sunca. Povoljan je vjetar za jedrenje. Mjesni su nazivi za maestral: maistral, maištral, magistral, maistro, mištral, maeštral, mestral. Često ga se miješa sa zmorcem.

Lebić

Lebić ili garbin (tal. garbino od srednjovj. lat. garbinus, prema arap. garbī: zapadni) je vlažan i topao jugozapadni vjetar na istočnom Sredozemlju s obilnim oborinama. Često nastaje nakon juga kada ciklona odmiče prema sjeveroistoku. Zimi može biti vrlo snažan. Za razliku od juga, koji velike valove stvara na otvorenom moru, puše okomito prema kopnu stvarajući velike valove uz obalu. Primjerice, tijekom snažnoga garbina (lebićade) 1999. bila je poplavljena splitska riva, a valovi su dosezali Dioklecijanovu palaču.

Tramontana

Tramontana (lat. trānsmontānus: preko planina) je hladan, suh vjetar koji se spušta s planina sjevernoga Sredozemlja i jadranskoga priobalja. Na Jadranu puše poput bure, no nije mahovit (ne mijenja naglo smjer i brzinu) i nikada ne dostiže njezinu jačinu. Praćen je vedrim vremenom. Dalje od obale je jači i stvara velike valove. Na području Kvarnera se oštra zimska tramuntana naziva kvarnara.

Oštro

Oštro (tal. ostro od lat. auster: južni vjetar) ili loštrac je topao i vlažan južni vjetar koji se najčešće pojavljuje na otvorenome moru kada se približava ciklona sa sjeverozapada ili zapada. Kratkotrajan je, ali može dostići znatnu jakost.

Levant

Levant ili levanat (franc. levant, tal. levante: istok) je vlažan i hladan istočni vjetar na Sredozemlju, većinom umjeren, a samo katkad jak. Puše kratkotrajno, a popraćen je oblačnim i kišovitim vremenom.

Pulenat

Pulenat (tal. ponente) je zapadni vjetar koji se pojavljuje iznenadno, ne puše često ni dugo, ali zimi može dostići znatnu jakost. Donosi kratkotrajnu i obilnu kišu te uzrokuje neugodno i uzburkano more.

Zmorac

Zmorac ili smorac je slabi ljetni dnevni vjetar koji puše s mora na kopno u sustavu obalnoga kruženja zraka. Nastaje kada je najniži sloj zraka iznad mora hladniji od zraka nad kopnom. Na istočnoj obali Jadrana pojavljuje se poglavito u neporemećenim vremenskim uvjetima, i to ondje gdje otoci ne smetaju njegovu razvoju. Počinje kao slab jugoistočni vjetar u prijepodnevnim satima, zatim skreće na jug te jugozapad i predvečer se stišava kao sjeverozapadnjak. Najjači je u rano poslijepodne kada je temperaturna razlika kopna i mora najveća, te donosi osvježenje. Često ga se miješa s maestralom.

Burin

Burin ili kopnenjak (prema mlet. tal. borin, deminutiv od bora: bura) je slab ljetni vjetar koji puše noću i u prvom dijelu jutra od kopna prema moru u sustavu obalnoga kruženja zraka. Posljedica je bržeg hlađenja kopna, što uzrokuje da prizemni sloj zraka nad kopnom postane hladniji nego nad morem.

Pijavica

Pijavica, vrtložni vjetar, vijar ili tromba je atmosferski vrtlog manjeg razmjera i kratkog trajanja koji se pri izrazito nestabilnoj atmosferi pojavljuje ispod olujnog kumulonimbusa. Može nastati iznad vodene površine (vodena, ili ako nastane nad morem, morska pijavica) te nad kopnom. Mnogi smatraju da je vodena pijavica ustvari manji tornado nad vodom te da takvu pijavicu kad prijeđe s vodene površine nad kopno valja smatrati tornadom. Rotacija u vrtlogu pijavice češće je u ciklonalnom smjeru.

Vjetrovi u kopnenoj Hrvatskoj
Na kopnu razlikujemo košavu, sjeverac, fen, doljnjak, noćnik.

Košava

Košava (tur. koş: brz + hava: zrak) je suh jugoistočni do južni vjetar koji puše pretežno u hladno doba godine u južnoj Mađarskoj, Podunavlju te u Banatu i Pomoravlju u Srbiji. Nastaje kada je nizak atmosferski tlak (ciklona) nad Sredozemljem i visok tlak (anticiklona) nad sjeveroistočnom Europom. Brzine košave najčešće su između 10 i 15 m/s (između 36 i 54 km/h), a trajanje od 2 do 3 dana.

Sjeverac

Sjeverac je hladan sjeverni vjetar koji puše u unutrašnjosti Hrvatske. U priobalju tada nastaju bura ili tramontana.

Fen

Fen (njem. Föhn, od lat. favonius: topli zapadni vjetar) je topli, suhi i većinom mahovit (naglo mijenja smjer i brzinu) vjetar koji se spušta najčešće niz sjeverne obronke Alpa. U Hrvatskoj je čest u Ogulinu. Nastaje nakon što se na prisojnoj strani planina zrak uzdignuo i izgubio vlažnost oborinama, pa se na suprotnoj strani spušta suh i topliji nego što je bio na početku dizanja. Uzrokuje nagli porast temperature i topljenje snijega. Pojava fena kod mnogih ljudi izaziva nelagodu, razdražljivost, glavobolju i druge zdravstvene probleme.

Doljnjak

Doljnjak, danji vjetar ili danik je mjesni dolinski dnevni vjetar, koji nastaje Sunčevim zagrijavanjem planinskih padina. Najjači je na prisojnoj strani, u toplome dijelu godine i u neporemećenim vremenskim stanjima. Puše iz doline uz padine.

Noćnik

Noćnik je vjetar koji noću puše niz obronke planine prema dolini, a u priobalnom pojasu prema moru. To je noćna grana obalnoga ili planinskoga kruženja zraka. Noćnik nastaje u neporemećenim vremenskim stanjima zbog hlađenja zraka ižarivanjem topline površinskih slojeva tla.

Izvori

Vjetrovi

Vjetrovi u Hrvatskoj


Oké Assogba, né le , à Adjohoun, au Dahomey et mort en 1973, est un instituteur, homme politique béninois.

Biographie
Oké Assogba, issu des ethnies goun et
yoruba, est né le  à Adjohoun, au Dahomey. En 1921, il part pour Gorée, au Sénégal pour suivre ses études supérieures à l'École normale William-Ponty. Après l'obtention de son diplôme d'instituteur, il revient au Dahomey pour enseigner. Il est affecté pour la rentrée scolaire de 1932 à Sakété.

Il se lance en politique et devient un proche de Sourou Migan Apithy. Il adhère au parti de ce dernier, le parti républicain dahoméen (PRD) et en est secrétaire général entre 1956 et 1961. Il se présente aux élections territoriales de 1952 sous les couleurs
du PRD et gagne le droit de siéger à l'Assemblée territoriale. Il est à nouveau élu lors des élections de 1957.

En 1958, Oké Assogba est nommé ministre de l'Éducation nationale et de la Jeunesse. Il reste à ce poste jusqu'en 1960. Sous la présidence d'Hubert Maga, il occupe aussi le poste de vice-premier ministre du Dahomey. En novembre 1960, Oké Assogba se voit confier les rênes du ministère de la Défense. Il quitte ce poste juste un mois après sa nomination. Il devient par la suite le ministre des Affaires étrangères de décembre 1960 jusqu'en février 1962. Le 23 février 1961, il établit des relations diplomatiques avec la Cité du Vatican. Il est nommé ministre de la Fonction publique en février 1962 après avoir assumé la fonction de vice président de la République en février 1961.

Il meurt en  à l'âge de 70 ans.

Distinctions et décorations
  Commandeur de l'ordre national du Dahomey (1962)

Notes et références

Références

Bibliographie

 .

Liens externes

Personnalité du Dahomey
Personnalité politique béninoise
Ministre béninois des Affaires étrangères
Ministre béninois de la Défense
Ministre béninois de l'Éducation
Ministre béninois de la Jeunesse
Étudiant de l'École normale William Ponty
Naissance en février 1903
Naissance dans la colonie du Dahomey
Décès en 1973
Décès à 70 ans

Oké Assogba


Francisco Bru Sanz (* 12. April 1885 in Madrid; † 10. Juni 1962 in Málaga), auch bekannt als Paco Bru, war ein spanischer Fußballspieler, -schiedsrichter und -trainer. Er war der erste Trainer der spanischen Nationalmannschaft.

Spielerkarriere
Bru begann seine Karriere als 16-Jähriger beim FC Internacional. Zwischen 1906 und 1911 spielte Bru für den FC Barcelona. Im Endspiel um den spanischen Pokal 1910 bildete Bru gemeinsam mit Manuel Amechazurra die Verteidigung des FC Barcelona, der sich durch einen 3:2-Erfolg über Español Madrid seinen ersten nationalen Titel sicherte. Noch im gleichen Jahr gewann er mit den Katalanen den Pyrenäen-Cup, einen der ersten internationalen Fußballwettbewerbe überhaupt. 1911 wechselte er zum Stadtrivalen RCD Español und blieb dort bis 1915. Für seine letzte Station als Spieler kehrte er zum FC Barcelona zurück. In seiner Zeit als Spieler gewann er sechsmal die katalanische Meisterschaft (davon zwei mit RCD Español), einmal den spanischen Pokal und zweimal den Pyrenäen-Cup.

Schiedsrichterkarriere
Nach seiner Karriere als Spieler, beschloss er Schiedsrichter zu werden. Beim ersten Spiel unter seiner Leitung verstaute er eine Pistole unter seiner Schiedsrichterkleidung, um damit ein "ruhiges Spiel zu garantieren". Bereits 1916 und 1917 pfiff er die Endspiele um den spanischen Pokal.

Trainerkarriere
1920 entschied der spanische Fußballverband, ein Team zur Olympiade in Antwerpen zu entsenden. Bru war eine der drei Personen, die die Spieler für das Team zusammenstellen sollten. Beim ersten Training war Bru der einzige Anwesende von den dreien, die anderen beiden fehlten aufgrund "familiärer Probleme". Das Team, das er trainieren sollte, entsprach überhaupt nicht dem ursprünglich zusammengestellten, da der spanische Verband andere Spieler als die geforderten entsendete. Später erhielt Bru seine gewünschten Spieler und das Team setzte sich letztlich hauptsächlich aus Basken und Katalanen zusammen, darunter Ricardo Zamora, Félix Sesúmaga, Josep Samitier und Pichichi. Letztlich erreichte die Mannschaft unter Brus Leitung überraschend den zweiten Platz, obwohl sie nicht mal ins Finale kamen. Dies hatten sie der Tatsache zu verdanken, dass die Tschechoslowakei aus Protest gegen die Schiedsrichterleistung während des Endspiels den Platz verließ, dadurch disqualifiziert wurde und ein nachfolgendes Turnier um den zweiten Platz ausgespielt werden musste.

Zehn Jahre später führte er die Peruanische Nationalmannschaft zur ersten Fußball-Weltmeisterschaft in Uruguay. Nach zwei Niederlagen gegen Uruguay und Rumänien schied sein Team bereits in der Vorrunde aus.

Zwischen 1934 und 1936 trainierte er Real Madrid. Mit den "Königlichen" gewann er 1934 und 1936 den spanischen Pokal. Ab 1937 war er für je zwei Jahre Coach des FC Girona, von Real Madrid und anschließend des FC Granada. Seine letzte Trainerstation war schließlich Real Saragossa in der Saison 1948/49.

Erfolge
Spieler:
 Copa del Rey (1): 1910
 Katalanische Meisterschaft (6): 1909, 1910, 1911, 1912, 1915, 1916
 Pyrenäen-Cup (2): 1910, 1911

Trainer:
 Silbermedaille bei den Olympischen Sommerspielen (1): 1920
 Copa del Presidente de la República (2): 1934, 1936

Weblinks

 Profil bei footballdatabase.eu
 Trainerprofil bei BDFutbol

Einzelnachweise

Fußballnationaltrainer (Spanien)
Fußballnationaltrainer (Peru)
Fußballtrainer (Espanyol Barcelona)
Fußballtrainer (FC Girona)
Fußballtrainer (FC Granada)
Fußballtrainer (Real Madrid)
Fußballtrainer (Real Saragossa)
Fußballschiedsrichter (Spanien)
Sportler (Madrid)
Sportler (Barcelona)
Spanier
Geboren 1885
Gestorben 1962
Mann
Fußballspieler (FC Barcelona)
Fußballspieler (Espanyol Barcelona)

Francisco Bru


Tolema ist in Osttimor:

 Tolema, eine Aldeia im Suco Leotala
 Tolema (Ort, Leotala), ein Ort in der gleichnamigen Aldeia im Suco Leotala
 ein Ort im Suco Vatuvou, siehe Vatuvou

Tolema


Paid  é um filme pre-Code estadunidense de 1930, do gênero drama, dirigido por Sam Wood, e estrelado por Joan Crawford. O roteiro de Lucien Hubbard e Charles MacArthur foi baseado na peça teatral "Within the Law" (1912), de Bayard Veiller.

Sinopse
Mary Turner (Joan Crawford) é uma mulher que foi condenada a três anos por um crime que não cometeu. Enquanto está na prisão, faz amizade com a mais mundana Agnes "Aggie" Lynch (Marie Prevost). No final de sua sentença, Mary não consegue encontrar trabalho e pede ajuda para sua nova amiga. Embora Aggie não tenha muito dinheiro sobrando, ela apresenta Mary a Joe Garson (Robert Armstrong), um amável criminoso com carreira consolidada. Para arranjar dinheiro, juntos, eles planejam um golpe no qual homens idosos são processados por quebra de promessa – o esquema do "bálsamo para o coração".

Elenco
 Joan Crawford como Mary Turner
 Robert Armstrong como Joe Garson
 Marie Prevost como Agnes "Aggie" Lynch
 Kent Douglass como Bob Gilder
 John Miljan como Inspetor Burke
 Purnell Pratt como Edward Gilder
 Hale Hamilton como Promotor Demarest
 Robert Emmett O'Connor como Sargento Detetive Cassidy
 Tyrell Davis como Eddie Griggs
 William Bakewell como B. M. Carney
 George Cooper como Red
 Gwen Lee como Bertha
Não-creditados
 Edward Brophy como Assaltante
 Payne B. Johnson como Baby
 Fred Kelsey como Policial no Turno da Noite
 Wilbur Mack como Sr. Irwin
 Tom Mahoney como Policial no Ministério Público
 Polly Moran como Polly
 Lee Phelps como Oficial de Justiça
 Herbert Prior como General Harrison
 Jed Prouty como Policial Williams
 Walter Walker como Juiz Lawler
 Clarence Wilson como Max Hardy

Recepção
A revista Photoplay comentou: "A história é envolvente e Joan está simplesmente grandiosa!" O jornal The New York Times observou: "Srta. Crawford e Srta. Prevost estão muito boas em seus papéis".

Bilheteria
De acordo com os registros da Metro-Goldwyn-Mayer, o filme arrecadou US$ 920.000 nacionalmente e US$ 311.000 no exterior, totalizando US$ 1.231.000 mundialmente. O retorno lucrativo da produção foi de US$ 415.000.

Adaptação
Paid foi refilmado em Bollywood como o filme "Intaqam" (1969), estrelado por Sadhana Shivdasani.

Filmes dos Estados Unidos de 1930
Filmes dirigidos por Sam Wood
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes de drama da década de 1930
Filmes ambientados em prisões
Filmes baseados em peças de teatro
Filmes baseados em obras de autores dos Estados Unidos
Filmes da Metro-Goldwyn-Mayer
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa

Paid (1930)


Ismail Gögenur (født 24. august 1973 i Danmark) er en dansk professor, dr.med. og overlæge ved Sjællands Universitetshospital, Køge.

Gögenur er født i 1973 i Danmark af tyrkiske forældre, der kom til landet i 1969.

Gögenur blev cand.med. fra Københavns Universitet i 1999 og dr.med. samme sted i 2010. I 2012 blev han speciallæge og overlæge i kirurgisk gastroenterologi, i 2013 lektor og i 2014 professor ved Københavns Universitet. Han er kirurg og forsker bl.a. i behandlingsmetoder for kolorektal cancer (tyktarmskræft) og personlig medicin. Siden 2018 har han øget interesse i at anvende kunstig intelligens til brug ved behandling af patienter med kræftsygdomme.

Gögenur er leder for en forskergruppe på ca. 50 medlemmer, som alle forsker i at forstå kirurgiens betydning for sundhed og sygdom.

I 2019 stiftede han Clinical Academic Group - Personalized Oncological Surgery sammen med Professor Ali Salanti. Sammen leder de et netværk af forskere der har fokus på at integrere den nyeste viden indenfor kræftbehandling i laboratoriet til klinikken.

Gögenur har været bestyrelsesmedlem i Islamisk-Kristent Studiecenter og Muslimernes Fællesråd, hvor han bl.a. var involveret i et initiativ for at opføre muslimske plejehjem. Han har også rådgivet om etiske og sundhedsmæssige spørgsmål på hjemmesiden religion.dk drevet af Kristeligt Dagblad.

Gögenur blev optaget i Kraks Blå Bog i 2017.

Kilder

Kirurger fra Danmark
Professorer fra Københavns Universitet
Personer i Kraks Blå Bog

Ismail Gögenur


Azurite is a soft, deep-blue copper mineral produced by weathering of copper ore deposits. During the early 19th century, it was also known as chessylite, after the type locality at Chessy-les-Mines near Lyon, France. The mineral, a basic carbonate with the chemical formula Cu3(CO3)2(OH)2, has been known since ancient times, and was mentioned in Pliny the Elder's Natural History under the Greek name  (κυανός: "deep blue," root of English cyan) and the Latin name caeruleum. Copper (Cu2+) gives it its blue color.

Mineralogy

Azurite has the formula Cu3(CO3)2(OH)2, with the copper(II) cations linked to two different anions, carbonate and hydroxide. It is one of two relatively common basic copper(II) carbonate minerals, the other being bright green malachite. Aurichalcite is a rare basic carbonate of copper and zinc. Simple copper carbonate (CuCO3) is not known to exist in nature, due to the high affinity of the  ion for the hydroxide anion .

Azurite crystallizes in the monoclinic system. Large crystals are dark blue, often prismatic. Azurite specimens can be massive to nodular or can occur as drusy crystals lining a cavity.

Azurite has a Mohs hardness of 3.5 to 4. The specific gravity of azurite is 3.7 to 3.9. Characteristic of a carbonate, specimens effervesce upon treatment with hydrochloric acid. The combination of deep blue color and effervescence when moistened with hydrochloric acid are identifying characteristics of the mineral.

Color
The optical properties (color, intensity) of minerals such as azurite and malachite are characteristic of copper(II). Many coordination complexes of copper(II) exhibit similar colors. According to crystal field theory, the color results from low energy d-d transitions associated with the d9 metal center.

Weathering
Azurite is unstable in open air compared to malachite, and often is pseudomorphically replaced by malachite. This weathering process involves the replacement of some of the carbon dioxide (CO2) units with water (H2O), changing the carbonate:hydroxide ratio of azurite from 1:1 to the 1:2 ratio of malachite:

 2 Cu3(CO3)2(OH)2 + H2O → 3 Cu2(CO3)(OH)2 + CO2

From the above equation, the conversion of azurite into malachite is attributable to the low partial pressure of carbon dioxide in air.

Azurite is quite stable under ordinary storage conditions, so that specimens retain their deep blue color for long periods of time.

Occurrences

Azurite is found in the same geologic settings as its sister mineral, malachite, though it is usually less abundant. Both minerals occur widely as supergene copper minerals, formed in the oxidized zone of copper ore deposits. Here they are associated with cuprite, native copper, and various iron oxide minerals.

Fine specimens can be found at many locations. Among the best specimens are found at Bisbee, Arizona, and nearby locations, and have included clusters of crystals several inches long and spherical aggregates and rosettes up to  in diameter. Similar rosettes are found at Chessy, Rhône, France. The best crystals, up to  in length, are found at Tsumeb, Namibia. Other notable occurrences are in Utah; Mexico; the Ural and Altai Mountains; Sardinia; Laurion, Greece; Wallaroo, South Australia; Brazil and Broken Hill.

Uses

Pigments

Azurite is unstable in air, however it was used as a blue pigment in antiquity. Azurite is naturally occurring in Sinai and the Eastern Desert of Egypt. It was reported by F. C. J. Spurrell (1895) in the following examples; a shell used as a pallet in a Fourth Dynasty (2613 to 2494 BCE) context in Meidum, a cloth over the face of a Fifth Dynasty (2494 to 2345 BCE) mummy also at Meidum and a number of Eighteenth Dynasty (1543–1292 BCE) wall paintings. Depending on the degree of fineness to which it was ground, and its basic content of copper carbonate, it gave a wide range of blues. It has been known as mountain blue, Armenian stone, and azurro della Magna (blue from Germany in Italian). When mixed with oil it turns slightly green. When mixed with egg yolk it turns green-grey. It is also known by the names blue bice and blue verditer, though verditer usually refers to a pigment made by chemical process. Older examples of azurite pigment may show a more greenish tint due to weathering into malachite. Much azurite was mislabeled lapis lazuli, a term applied to many blue pigments. As chemical analysis of paintings from the Middle Ages improves, azurite is being recognized as a major source of the blues used by medieval painters. Lapis lazuli (the pigment ultramarine) was chiefly supplied from Afghanistan during the Middle Ages, whereas azurite was a common mineral in Europe at the time. Sizable deposits were found near Lyons, France. It was mined since the 12th century in Saxony, in the silver mines located there.

Heating can be used to distinguish azurite from purified natural ultramarine blue, a more expensive but more stable blue pigment, as described by Cennino D'Andrea Cennini. Ultramarine withstands heat, whereas azurite converts to black copper oxide. However, gentle heating of azurite produces a deep blue pigment used in Japanese painting techniques.

Azurite pigment can be synthesized by precipitating copper(II) hydroxide from a solution of copper(II) chloride with lime (calcium hydroxide) and treating the precipitate with a concentrated solution of potassium carbonate and lime. This pigment is likely to contain traces of basic copper(II) chlorides.

Jewelry
Azurite is used occasionally as beads and as jewelry, and also as an ornamental stone. However, its softness and tendency to lose its deep blue color as it weathers leaves it with fewer uses. Heating destroys azurite easily, so all mounting of azurite specimens must be done at room temperature.

Collecting
The intense color of azurite makes it a popular collector's stone. The notion that specimens must be carefully protected from bright light, heat, and open air to retain their intensity of color over time may be an urban legend. Paul E. Desautels, former curator of gems and minerals at the Smithsonian Institution, has written that azurite is stable under ordinary storage conditions.

Prospecting
While not a major ore of copper itself, the presence of azurite is a good surface indicator of the presence of weathered copper sulfide ores. It is usually found in association with the chemically similar malachite, producing a striking color combination of deep blue and bright green that is strongly indicative of the presence of copper ores.

History
Azurite was known in the pre-classical ancient world. It was used in ancient Egypt as a pigment, obtained from mines in Sinai. Ancient Mesopotamian writers report the use of a special mortar and pestle for grinding it. It was also used in ancient Greece, for example on the Acropolis in Athens. It does not appear to have been used in ancient Roman wall paintings but Roman writers certainly knew about its use as a pigment. The fusing of glass and azurite was developed in ancient Mesopotamia.

Gallery of azurite mineral specimens

See also
 Basic copper carbonate
 List of inorganic pigments
 List of minerals
 Blue pigments

References

External links

 Azurite, Colourlex

Carbonate minerals
Copper ores
Gemstones
Monoclinic minerals
Minerals in space group 14

Azurite


Brigada Selgiucidă (, ), este un grup rebel de etnie turkmenă care participă la Războiul Civil Sirian. Grupul este denumit după turcii selgiucizi.

Istoric
Brigada Selgiucidă a fost fondată la începutul anului 2013, în nordul Guvernoratului Alep, de către colonelul Talal Ali Silo, și a făcut temporar parte din Brigada Sultanul Soliman.

Cartierul general al grupării a fost inițial satul al-Rai, până la capturarea acestuia de către Statul Islamic în Irak și Levant (SIIL), în ianuarie 2014. La fel ca în cazul celorlalte brigăzi turkmene, Brigada Selgiucidă a fost aprovizionată și înarmată de Turcia, deși între cele două părți au apărut tensiuni după capturarea satului al-Rai, deoarece Turcia a favorizat Brigada Sultanul Mahomed din Jarabulus, trimițând doar cantități limitate de armament Brigăzii Selgiucide.

În august 2015, gruparea s-a alăturat Armatei Revoluționarilor, care a devenit parte a Forțelor Democratice Siriene (FDS) în octombrie 2015. Comandantul brigăzii turkmene, Talal Silo, a fost prezent la anunțarea formării FDS; mai mult, el a fost cel care a făcut publică inițierea ofensivei Al-Hawl de către FDS.

Spre deosebire de alte grupări rebele turkmene, Brigada Selgiucidă este aliată cu Unitățile de Apărare a Poporului kurde. Brigada Selgiucidă din Manbij a condamnat intervenția militară turcă în Siria, la sfârșitul lunii august 2016.

Pe 10 septembrie 2016, unul din comandanții brigăzii, Hani al-Mullah, a fost ucis cu un glonț în cap în orașul Tell Abyad. Organizația Raqqa Is Being Slaughtered Silently a afirmat că moartea sa este rezultatul sinuciderii, deși alte surse dispută această versiune și consideră moartea lui al-Mullah un asasinat săvârșit ori de Serviciul turc de informații, ori de militanți SIIL. Drept răspuns, în Tell Abyad a fost impusă o interdicție de circulație pe timpul nopții.

Referințe

Facțiuni antiguvernamentale ale Războiului Civil Sirian
Forțele Democratice Siriene
Organizații turkmene din Siria
Forțe armate neregulate

Brigada Selgiucidă


Lothair (; ; 941 – 2 martie 986), uneori numit Lothair al III-lea sau Lothair al IV-lea, a fost rege carolingian al Franciei Occidentale din 10 septembrie 954 până la moartea sa.

Biografie
Născut la Laon la sfârșitul anului 941, a fost fiul cel mare al regelui Ludovic al IV-lea și Gerberga de Saxonia. Și-a succedat tatăl la 10 septembrie 954 la vârsta de 13 ani și a fost încoronat la mănăstirea Saint-Remi de arhiepiscopul de Reims la 12 noiembrie în același an.

Regina Gerberga a făcut un aranjament cu cumantul eiHugh cel Mare, Duce al francilor și Conte de Paris, care fusese un adversar al tatălui lui Lothar. În schimb, pentru a susține domnia lui Lothar, Hugh a primit conducerea Ducatului de Aquitania și mare parte din Burgundia. Lothar a moștenit un regat unde nobilii bogați dețineau domenii întinse, privilegii și autoritatea regelui era slabă. Nobilii ca  Hugh cel Mare și Herbert al II-lea, conte de Vermandois au reprezentat întotdeauna o amenințare voalată.

În 955, Lothar și Hugh cel Mare au asediat și capturat orașul Poitiers. După moartea lui Hugh cel Mare în 956, Lothar, care avea numai 15 ani,  a intrat sub tutela unchiului său matern Bruno, arhiepiscop de Koln. Sfătuit de Bruno, Lothar a mediat conflictul dintre fiii lui Hugh: Hugh Capet și Otto. Regele a acordat Parisul și titlul dux francorum lui Hugh Capet și lui Otto i-a acordat ducatul de Burgundia în 956.

Înrăutățirea relaților cu Sfântul Imperiu German
Tutela arhiepiscopului Bruno de Koln, care a durat până în 965, a orientat regatul francilor către o politică de supunere față de regatul Germaniei. În ciuda tinereții sale, Lothar a vrut să conducă singur și a întărit autoritatea sa asupra vasalilor. Această dorință de politică independentă a dus la o deteriorare a relațiilor dintre rege și rudele sale materne și o luptă cu regatul Germaniei. În ciuda acestui fapt, Lothar a dorit să păstreze, cel puțin aparent, legăturile sale cu împăratul Otto I prin căsătoria în 966 cu Prințesa Emma a Italiei, singura fiică a împărătesei Adelaide de Burgundia (soția lui Otto I) din prima ei căsătorie cu regele Lothar al II-lea, membru al dinastiei Bosonid.

În 962 Balduin al III-lea de Flandra, fiu, co-domnitor și moștenitor al lui Arnulf I, a murit iar Arnulf a lăsat moștenire Flandra lui Lothar. După decesul lui Arnulf în 965, Lothar a invadat Flandra și a capturat mai multe orașe însă în cele din urmă a fost respins de către susținătorii lui Arnulf al II-lea.

În 976 frații Reginar al IV-lea de Mons și Lambert I de Leuven, după ce au fost deposedați de moștenirea paternă de către împăratul Otto al II-lea, au făcut o alianță cu Charles (fratele mai mic al regelui Lothar) și cu Otto de Vermandois și au pornit cu o armată împotriva trupelor imperiale. A avut loc la Mons o mare bătălie, al cărei rezultat a rămas nedecis. Deși în secret Lothar a încurajat acest război el nu a intervenit direct pentru a-și ajuta fratele.

În 977, Charles a acuzat-o pe regina Emma de adulter cu episcopul Adalberon de Laon. Sinodul de la Sainte-Macre condus de arhiepiscopul Adalberon de Reims a avut loc la Fismes pentru a discuta situația; din cauza lipsei de dovezi, atât regina cât și episcopul au fost absolviți, iar Charles, care a susținut zvonurile, a fost trimis în exil de către fratele său.

Împăratul Otto al II-lea a făcut greșeala de a reacorda comitatul de Hainaut lui Reginar al IV-lea și Lambert I și l-a numit pe Charles Duce de Lotharingia Inferioară. Recompensând pe cel care a pus la îndoială onoarea soției regelui francilor, era o jignire adusă regelui însuși.

Războiul și reconcilierea cu Sfântul Imperiu German
În august 978 Lothar a organizat o expediție în Lorena însoțit de Hugh Capet în care au preluat controlul asupra orașului Aachen însă nu l-au putut captura pe Otto al II-lea sau pe Charles. Lothar a devastat palatul imperial de la Aachen timp de trei zile și a inversat direcția vulturului de bronz al lui Charlemagne cu fața către est în loc de vest.

Drept represalii, Otto al II-lea, însoțit de Charles al Lotharingiei de Jos, a invadat Franța în octombrie 978 și a devastat Reims, Soissons și Laon. Lothar a reușit să scape de trupele imperiale însă Charles a fost proclamat rege al francilor la Laon de către episcopul Dietrich I de Metz, o rudă a împăratului Otto I. Armata imperială a avansat spre Paris, unde a înfruntat armata lui Hugh Capet. La 30 noiembrie 978, Otto al II-lea și Charles, neputând să cucerească Parisul, au renunțat la asediu și s-au retras. Armata regală condusă de Lothar i-a urmărit și i-a învins în timp ce traversau Aisne; armata a reușit  să recupereze Laon, forțându-l pe Otto al II-lea să fugă și să se refugieze la Aachen, împreună cu Charles.

În regatul franc, retragerea grăbită a împăratului Otto al II-lea a avut un impact considerabil și mult timp evocat ca o mare victorie a Lothar.

Lothar a vrut să contracareze ambițiile fratelui său Charles și a decis să calce pe urmele tatălui său pentru a asigura succesiunea regatului pentru propriul său fiu. La 8 iunie 979, Prințul Ludovic a fost încoronat ca rege junior (iunior rex) însă acesta nu și-a asumat puterea până la decesul lui Lothar în 986.

După aceasta, Lothar a început să se apropie de Sfântul Imperiu German. Episcopii de Reims și Laon, și Casa de Ardennes erau susținătorii acestei apropieri. În iulie 980 Lothar și Otto al II-lea s-au întâlnit la Margut-sur-Chiers la frontiera franco-germană și au încheiat un tratat de pace. Ca parte a acordului, Lothar a renunțat la Lotharingia, permițându-i lui Otto al II-lea să-și îndrepte atenția spre Italia bizantină, pe care voia să o cucerească. Această pace a fost percepută negativ de roberțieni, care au fost excluși din negocieri.  Pacea de la Margut a condus regatul franc să fie inclus în orbita ottoniană, și, în consecință, a slăbit influența roberțienilor în cadrul guvernului regal în favoarea nobilimii din Lotharingia. Temându-se să nu fie prins între regele carolingian și ottonian, Hugh Capet a plecat la Roma în 981 pentru a-l contacta pe Otto al II-lea cu scopul de a crea o alianță. Atunci, Lothar a dat ordinul de a fi capturat la întoarcere.

Familie

Împreună cu soția sa Emma a Italiei, Lothar a avut doi fii:

 Ludovic al V-lea (966/67 – 22 mai 987), succesor al tatălui său ca rege.
 Otto (c. 970 – 13 noiembrie înainte de 986)

Lothar a avut și doi fii nelegitimi cu sora contelui Robert:

 Arnulf (înainte de 967 – 5 martie 1021), arhiepiscop de Rheims.
 Richard (d. după 991).

Note

Nașteri în 941
Decese în 986
Regi ai Franței
Monarhi copii
Dinastia Capețienilor
Franța medievală

Lothar al Franței


Le Tour de l'Algarve 2022 (officiellement nommé Volta ao Algarve 2022) est la  de cette course cycliste par étapes masculine. Il a lieu dans l'Algarve, dans le sud du Portugal, du 16 au . Il se déroule sur cinq étapes entre Portimão et l'Alto do Malhão sur un parcours de 795,8 kilomètres et fait partie du calendrier UCI ProSeries 2022 (deuxième niveau mondial) en catégorie 2.Pro.

Équipes participantes
Vingt-cinq équipes participent à ce Tour de l'Algarve - 10 WorldTeams, 5 ProTeams et 10 équipes continentales :

Étapes
Le Tour de l'Algarve comporte cinq étapes réparties en deux étapes de plaine (la première et la troisième), une étape de haute montagne (la deuxième étape), un contre-la-montre individuel (la quatrième étape) et une étape de moyenne montagne pour conclure la course, pour une distance totale de  kilomètres.

L'orientation définitive du classement général devrait passer par trois étapes clés. La deuxième, qui part d'Albufeira et se termine au sommet de l'Alto da Fóia (Monchique), la quatrième, un long contre-la-montre individuel de 32,2 kilomètres, entre Vila Real de Santo António et Tavira, et la cinquième, entre Lagoa et l'ascension finale de l'Alto do Malhão.

Favoris
Parmi les favoris pour la victoire finale au classement général, figurent Brandon McNulty (UAE Team Emirates), David Gaudu et Stefan Küng (Groupama-FDJ), Ethan Hayter, Geraint Thomas, Tom Pidcock et Dylan van Baarle (INEOS Grenadiers), Ion Izagirre (Cofidis), Joseph Dombrowski (Astana Qazaqstan Team), Kasper Asgreen et Remco Evenepoel (Quick-Step Alpha Vinyl Team), Sergio Higuita (Bora-hansgrohe), Tobias Foss (Jumbo-Visma) et Warren Barguil (Team Arkéa-Samsic).

Déroulement de la course

étape
Quatre hommes s'échappent en début d'étape et comptent jusqu'à trois minutes d'avance sur le peloton. Il s'agit des Portugais João Matias, Hugo Nunes, Fabio Oliveira et de l'Espagnol Asier Etxeberria. À 38 km de l'arrivée, une première chute se produit dans le peloton quelques instants avant que les fuyards ne soient repris. Une seconde chute à une douzaine de kilomètres du terme réduit le peloton à une trentaine de coureurs. Bien emmené par son coéquipier Bert Van Lerberghe, le Néerlandais Fabio Jakobsen remporte au sprint une victoire aisée.

étape
Tout s'est joué dans les derniers hectomètres de l'ascension finale alors que les principaux favoris se sont neutralisés. Sergio Higuita (Bora-hansgrohe) et Tobias Foss (Team Jumbo-Visma), en première ligne, se préparaient à lutter pour gagner l'étape mais les deux coureurs se sont touchés et sont tombés à 50 mètres de la ligne d'arrivée. David Gaudu (Groupama-FDJ) gagne l'étape et s'empare du maillot jaune.

étape
Deuxième victoire au sprint pour le maillot vert Fabio Jakobsen.

étape
En tête à tous les temps intermédiaires, Remco Evenepoel survole ce contre-la-montre qu'il remporte avec 58 secondes d'avance sue Stefan Küng, le double champion d'Europe (2020 et 2021) de la spécialité et endosse le maillot jaune.

étape
Les deux derniers rescapés de l'échappée du jour, Dries De Bondt (Alpecin-Fenix) et Georg Zimmermann (Intermarché-Wanty Gobert), sont repris à 19 kilomètres de l'arrivée par le groupe des favoris. Lors de l'ascension finale de l'Alto de Malhao (2,6 km à 9,5 % de moyenne), le groupe de tête s'amenuise et ils ne sont plus que cinq coureurs en tête sous la flamme rouge. Aux 300 m, le maillot jaune Remco Evenepoel voit ses concurrents accélérer pour se disputer la victoire. Le Colombien Sergio Higuita franchit la ligne d'arrivée en vainqueur devant son compatriote Daniel Martínez.

Classements finals

Classement général final

Classements annexes

Classement par points

Classement de la montagne

Classement des jeunes

Classement par équipes

Classement UCI
La course attribue des points au Classement mondial UCI 2022 selon le barème suivant :

Évolution des classements

Notes et références

Liens externes

2022
Sport au Portugal en 2022
Cyclisme sur route en 2022
Cyclisme en février 2022

Tour de l'Algarve 2022


Vacanță cu Andel (titlul original: în ) este un film de comedie cehoslovac, realizat în 1952 de regizorul Bořivoj Zeman, protagoniști fiind actorii Jaroslav Marvan, Josef Pehr, Josef Kemr, Vladimír Ráž.

Conținut

Distribuție
 Jaroslav Marvan – Gustav Anděl
 Josef Pehr – Mašek
 Josef Kemr – Bohouš Vyhlídka
 Vladimír Ráž – Pavlát
 Jana Dítětová – Pavlátová
 František Dibarbora – Štefan Pálka
 Běla Jurdová – conferențiar Lída
 Stanislava Seimlová – Marienka
 Vladimír Řepa – Herzán
 Rudolf Princ – administratorul
 Alena Vránová – profesoara Marie Dobesová
 Eva Foustková – Kazdová
 Růžena Šlemrová – Pichlová
 Josef Hlinomaz – Jeřábek
 Antonín Vilský – Stehlík
 Marie Norrová – Stehlíková
 Josef Příhoda – Vošahlík
 Anna Kadeřábková – Řeháková
 Božena Slavíčková – funcționarul de la poștă

Referințe

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1952
Filme regizate de Bořivoj Zeman
Filme în limba cehă
Filme de comedie

Vacanță cu Andel


An Thelymitra tholiformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Brian Peter John Molloy ngan Edwin Daniel Hatch. An Thelymitra tholiformis in nahilalakip ha genus nga Thelymitra, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Thelymitra

Thelymitra tholiformis