Peter Lombard (also Peter the Lombard, Pierre Lombard or Petrus Lombardus;  1096, Novara – 21/22 July 1160, Paris) was an Italian scholastic theologian, Bishop of Paris, and author of Four Books of Sentences which became the standard textbook of theology, for which he earned the accolade Magister Sententiarum.

Biography

Early years
Peter Lombard was born in Lumellogno (then a rural commune, now a quartiere of Novara, Piedmont), in northwestern Italy, to a poor family. His date of birth was likely between 1095 and 1100.

His education most likely began in Italy at the cathedral schools of Novara and Lucca. The patronage of Odo, bishop of Lucca, who recommended him to Bernard of Clairvaux, allowed him to leave Italy and further his studies at Reims and Paris. Lombard studied first in the cathedral school at Reims, where Magister Alberich and Lutolph of Novara were teaching, and arrived in Paris about 1134, where Bernard recommended him to the canons of the church of St. Victor.

Professor
In Paris, where he spent the next decade teaching at the cathedral school of Notre Dame, he came into contact with Peter Abelard and Hugh of St. Victor, who were among the leading theologians of the time. There are no proven facts relating to his whereabouts in Paris until 1142, when he became recognized as a teacher and writer.  Around 1145, Peter became a "magister", or professor, at the cathedral school of Notre Dame in Paris. Peter's means of earning a living before he began to derive income as a teacher and from his canon's prebend is shrouded in uncertainty.

Lombard's style of teaching gained quick acknowledgment. It can be surmised that this attention is what prompted the canons of Notre Dame to ask him to join their ranks. He was considered a celebrated theologian by 1144. The Parisian school of canons had not included among their number a theologian of high regard for some years. The canons of Notre Dame, to a man, were members of the Capetian dynasty, relatives of families closely aligned to the Capetians by blood or marriage, scions of the Île-de-France or eastern Loire Valley nobility, or relatives of royal officials. In contrast, Peter had no relatives, ecclesiastical connections, and no political patrons in France. It seems that he must have been invited by the canons of Notre Dame solely for his academic merit.

Priesthood and Bishop of Paris
He became a subdeacon in 1147. Possibly he was present at the consistory of Paris in 1147, and certainly he attended the Council of Rheims in 1148, held in the presence of  Pope Eugenius III to examine Gilbert de la Porrée and Éon de l'Étoile. Peter was among the signatories of the act condemning Gilbert's teachings. At some time after 1150 Peter became a deacon, then  archdeacon, maybe as early as 1152. He was ordained priest some time before 1156. On 28 July 1159, on the Feast of Saints Peter and Paul, he was consecrated bishop of Paris. Walter of St Victor accused Peter of obtaining the office by simony. The more usual story is that Philip, younger brother of Louis VII and archdeacon of Notre-Dame, was elected by the canons but declined in favor of Peter Lombard, his teacher.

Lombard's time as bishop was brief. Lombard died on either 21 or 22 July 1160. As to his administrative style or objectives little can be ascertained, since he left behind so few episcopal acta. He was succeeded by Maurice de Sully, the builder of the Cathedral of Notre Dame. Lombard's tomb in the church of Saint-Marcel in Paris was destroyed during the French Revolution, but a transcription of his epitaph survives.

Writings

Peter Lombard wrote commentaries on the Psalms and the Pauline epistles; however, his most famous work by far was Libri Quatuor Sententiarum, or the Four Books of Sentences, which became the standard textbook of theology at the medieval universities. From the 1220s until the 16th century, no work of Christian literature, except for the Bible itself, was commented upon more frequently. Even Thomas Aquinas' Summa Theologiae, written around 1270, would not eclipse the Sentences in importance until around the 16th century. All the major medieval thinkers in western Europe, from Albert the Great and Thomas Aquinas to William of Ockham and Gabriel Biel, were influenced by it. Even the young Martin Luther still wrote glosses on the Sentences, and John Calvin quoted from it over 100 times in his Institutes.

The Four Books of Sentences formed the framework upon which four centuries of scholastic interpretation of Western Christian dogma was based; however, rather than being a dialectical work itself, the Four Books of Sentences is a compilation of biblical texts, together with relevant passages from the Church Fathers and many medieval thinkers. It covered virtually the entire field of Christian theology as it was understood at the time. Peter Lombard's magnum opus stands squarely within the pre-scholastic exegesis of biblical passages, in the tradition of Anselm of Laon who taught through quotations from authorities. It stands out as the first major effort to bring together commentaries on the full range of theological issues, arrange the material in a systematic order, and attempt to reconcile them where they appeared to defend different viewpoints. The Sentences starts with the Trinity in Book I, moves on to creation in Book II, treats Christ, the saviour of the fallen creation, in Book III, and deals with the sacraments, which mediate Christ's grace, in Book IV.

Doctrine
Peter Lombard's most famous and most controversial doctrine in the Sentences was his identification of charity with the Holy Spirit in Book I, distinction 17. According to this doctrine, when the Christian loves God and his neighbour, this love literally is God; he becomes divine and is taken up into the life of the Trinity. This idea, in its inchoate form, can be extrapolated from certain remarks of Augustine of Hippo (cf. De Trinitate 13.7.11). Although this was never declared unorthodox, few theologians have been prepared to follow Peter Lombard in this aspect of his teaching.

Also in the Sentences was the doctrine that marriage was consensual and need not be consummated to be considered perfect, unlike Gratian's analysis (see sponsalia de futuro). Lombard's interpretation was later endorsed by Pope Alexander III, and had a significant impact on Church interpretation of marriage. He emphasized that reciprocal consent of the parties is sufficiently constitutive of an absolutely indissoluble marriage, and is its only cause independent of sexual intercourse.

Works
 Magna glossatura
 Sentences. Book 1: The Mystery of the Trinity. Translated by Giulio Silano. Toronto, Pontifical Institute of Mediaeval Studies (PIMS), 2007. LVIIII, 278 pp.
 Sentences. Book 2: On Creation. Translated by Giulio Silano. Toronto, PIMS, 2008. XLVI, 236 pp.
 Sentences. Book 3: On the Incarnation of the Word. Translated by Giulio Silano. Toronto, PIMS, 2008. XLVIII, 190 pp.
 Sentences. Book 4: The Doctrine of Signs. Translated by Giulio Silano. Toronto, PIMS, 2010. 336 pp.
 The Latin critical edition published by the College of St. Bonaventure (Ad Claras Aquas, 1916) is in two volumes.  Volume one contains Books 1 and 2, volume two contains Books 3 and 4.

Notes

Further reading
Doyle, Matthew. Peter Lombard and His Students (Studies and Texts, 201; Mediaeval Law and Theology, 8), Toronto: Pontifical Institute of Mediaeval Studies, 2016,
Colish, Marcia L. Peter Lombard. 2 Vols. New York: E.J. Brill, 1994.
Delhaye, Philippe. Pierre Lombard: sa vie, ses œuvres, sa morale. Paris/Montreal: 1961.
Herlihy, David. Medieval Households. Cambridge: Harvard UP, 1985.
Rosemann, Philipp W. Peter Lombard. New York: Oxford UP, 2004.
Rosemann, Philipp W. The Story of a Great Medieval Book: Peter Lombard's "Sentences". Peterborough, Ontario: Broadview, 2007.

External links
"Peter Lombard (1095–1160)" article in the Internet Encyclopedia of Philosophy

"Peter Lombard Magister Sententiarum" Texts and further links.
Peter Lombard's Book of Sentences in parallel Latin English (Book I)
Online Galleries, History of Science Collections, University of Oklahoma Libraries High resolution images of works by Peter Lombard in .jpg and .tiff format.
Guide to Peter Lombard, Bishop of Paris, Collectanea in epistolas Pauli. Manuscript, 12-- at the University of Chicago Special Collections Research Center

1090s births
1160 deaths
People from the Province of Novara
12th-century Italian Roman Catholic theologians
Scholastic philosophers
12th-century writers in Latin
Bishops of Paris
12th-century French Roman Catholic bishops
12th-century Christian mystics
Roman Catholic mystics
12th-century Italian philosophers

Peter Lombard


Voxxi es un portal de Internet de noticias e información general de Estados Unidos cuyos contenidos apuntan al público hispano angloparlante. Su director general es el periodista Emilio Sánchez, exdirector de noticias de la agencia EFE. El nombre del portal es una combinación de la palabra latina "vox" (voz) y los números romanos con los que se identifica el . Según han explicado sus organizadores, esto sintetiza el objetivo de "ser la voz de los hispanos de Estados Unidos en el siglo XXI".
Es el primer medio de comunicación explícitamente pensado para la población latina de Estados Unidos que utiliza el inglés como lengua habitual (hispanos de segunda y tercera generación). Según estudios, el 80% de los 35 millones de hispanos que diariamente se conectan a Internet realiza sus consultas informativas en inglés.
El portal tiene secciones sobre política, educación, estilos de vida, gastronomía, mujer e inmigración.

Referencias

Enlaces externos

 Voxxi (sitio web)

Portales de Internet
Sitios web de Estados Unidos
Sitios web de noticias
Sitios web en inglés

Voxxi


UNM es una sigla o acrónimo que puede referirse a:

 La Universidad Nacional de Misiones, en Argentina.
 La Universidad Nacional de Moreno, en Argentina.
 La Universidad Nacional de Música, en Perú.

UNM


El Trofeo de la Asociación Española de Clubes Náuticos es una competición de vela ligera que se celebra en España desde 2001.

Lo organiza la Asociación Española de Clubes Náuticos en colaboración con uno de sus clubes, que se adjudica su celebración, y lo disputan las flotas de Optimist, Laser Radial, Laser 4.7, 420 y Snipe de los clubes miembros de esta asociación. Las diferentes sedes son los puertos de los clubes anfitiones.

En esta competición se entregan premios a los mejores clasificados de cada clase, pero el Trofeo propiamente dicho (Trofeo Permanente de la AECN) se entrega al club ganador por equipos, puntuando las dos mejores clasificaciones de cada club en cada una de las clases, descartándose la clase en la que peor clasificación se haya obtenido. El Trofeo es propiedad de la asociación y el club ganador se responsabiliza de su custodia hasta la celebración de la siguiente edición.

El actual campeón es el Real Club Marítimo de Melilla, mientras que el Real Club Náutico de Tenerife, es el club con mayor número de victorias, con cuatro, por delante del Real Club Náutico de Gran Canaria, con tres.

Palmarés

^En 2020 no se celebró debido a la pandemia de COVID-19 en España

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial
 Anuncio del XII Trofeo
 Página web del XIII Trofeo

420 (vela)
Competiciones de vela de la clase Snipe
Competiciones de vela de la clase Optimist
Competiciones de vela de la clase Laser


مطار بلفاست الدولي   هو مطار دولي يخدم مدينة بلفاست بإيرلندا الشمالية، المملكة المتحدة.

خطوط وشركات الطيران

إحصائيات

|
|تحديث: 23 يناير 2019
|-
|}

مراجع

مبان ومنشآت في مقاطعة أنترم
مطارات أسست في سنة 1917
مطارات في أيرلندا الشمالية
نقل في بلفاست
تأسيسات سنة 1917 في أيرلندا

مطار بلفاست الدولي


Die Schwächen der Frauen (orig.: Elles) ist ein Film des portugiesischen Regisseurs Luís Galvão Teles aus dem Jahr 1997.

Handlung
Der Film zeigt fünf Frauen über 40 und ihre Lebensgeschichten inmitten der malerischen Kulissen der alten Viertel Lissabons. Unerfüllte oder erloschene Liebe, die Dramen und Farcen des Lebens, und die Freude am Leben sind verbindende Themen der 5 Freundinnen. Eine davon ist Linda, die für ihre Fernsehsendung ihre Freundinnen nach ihren 3 Wünschen befragt. Linda hat eine Affäre mit dem jüngeren Regisseur Gigi, die sie selbst kompliziert gestaltet. Die Hochschullehrerin Eva ist verwitwet und ringt mit Zweifeln, als sie sich auf eine leidenschaftliche Affäre mit dem deutlich jüngeren Studenten Luis einlässt, der überdies der Sohn von Barbara ist. Die hypochondrische Barbara unterhält eine freundschaftlich lockere Beziehung zu ihrem geschiedenen Mann Edgar, obwohl sie anders fühlt. Die unnahbare Chloé bemüht sich um ein ausgeglichenes Leben zwischen ihrer Drogenvergangenheit und ihrer verheimlichten lesbischen Orientierung. Die Schauspielerin Branca genießt ihr turbulentes Leben, während sie mit einer konfliktbehafteten Beziehung zu ihrer Tochter umgehen muss.

Rezeption

Weblinks

 Privater Videoclip mit Ausschnitten aus dem Film, französischer Clip auf YouTube

Siehe auch
 Portugiesischer Film
 Liste von Filmen mit Bezug zu Lissabon

Einzelnachweise

Filmtitel 1997
Portugiesischer Film
Französischer Film
Schweizer Film
Spanischer Film
Belgischer Film
Luxemburgischer Film

Die Schwächen der Frauen


مشعل الجاسر (13 سبتمبر 1978  -)، ممثل كويتي.

عن حياته
مشعل الجاسر الراجحي الرشيدي حاصل على شهادة بالتربية الرياضية من «كلية التربية الأساسية» التابعة للهيئة العامة للتعليم التطبيقي والتدريب، وعمل بعد تخرجه كمدرس تربية بدنية لفترة قصيرة انتقل بعدها إلى وزارة الإعلام حيث عمل كمذيع في الإذاعة لمدة ثلاث سنوات وأول برنامج قدمه «لعبة الشطار» وفي بداية عمله في تلفزيون الكويت كان يقوم بتقديم الأخبار الاقتصادية، ثم انتقل إلى تقديم البرامج المنوعة. وفي عام 2005 ترك تقديم البرامج وانتقل إلى التمثيل، وكانت البداية في مسلسل عذاري، وتوالت بعدها أعماله التمثيلية. وفي عام 2012 أعلن عن اعتزاله العمل الفني والالتزام دينيا .بعد تصويره لمسلسله الأخير غصن مكسور الذي عرض عام 2013.

أعماله

المسلسلات

في المسرح

تقديم البرامج

جوائز
(2009):أفضل ممثل دور ثان في مهرجان «المميزون في رمضان»

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
فنانون معتزلون
مذيعون كويتيون
ممثلون كويتيون
مواليد 1398 هـ
مواليد 1978

مشعل الجاسر


Kvítkovice (deutsch Kwitkowitz) ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt elf Kilometer westlich von České Budějovice in Südböhmen und gehört zum Okres České Budějovice.

Geographie

Kvítkovice befindet sich am nordöstlichen Abfall des Blanský les am Rande des Budweiser Beckens. Das Dorf liegt linksseitig über der Talmulde des Baches Dehtářský potok mit seinen zahlreichen Fischteichen. Gegen Nordosten erstreckt sich der auch als Badegewässer genutzte Teich Kvítkovický rybník mit 25 ha Wasserfläche, östlich der Haberský mlýnský rybník. Südwestlich erheben sich der Haberský vrch (718 m) und der Švelhán (721 m), westlich die Střední hora (718 m) und Skalka (687 m) sowie im Nordwesten der Čihadlo (519 m).

Nachbarorte sind Čakovec und Nový Mlýn im Norden, Na Kotlovech, Křenovice, Dubné und Třebín im Nordosten, U Zedniků und Kaliště u Lipí im Osten, Bedlan, U Pufrů und Lipí im Südosten, Habří, U Fajtalů, Dolní Vít und Háječky im Süden, Háječky und Chmelná im Südwesten, U Beneda und Nová Ves im Westen sowie Holašovice und Jankov im Nordwesten.

Geschichte
Die erste schriftliche Erwähnung von Witkowich erfolgte im Jahre 1263. Im Jahr darauf tauschte der Vladike Stir de Wetkowitz (Stýr z Kvítkovic) in Písek das Dorf Bohdanitz (Bohdanice) bei König Ottokar II. Přemysl gegen Habers und Wesec (Horní Vesce) ein. Später wurde das Gut an Habers angeschlossen. Zu den nachfolgenden Besitzern gehörte ab 1443 Jan Raubik von Hlawatetz auf Habří und Dubné, er war ein Gefolgsmann des Raubritters Jan Smil von Krems. Ihm folgte sein Sohn Ulrich Raubik, der auch das Prädikat von Haber gebrauchte. Zu Beginn des 16. Jahrhunderts gehörten die Güter Habří und Dubné zunächst gemeinschaftlich den Brüdern Nikolaus, Ctibor und Ulrich Raubik. Bei der Güterteilung von 1523 erhielt Nikolaus eine Hälfte der Feste und des Hofes einschließlich der Untertanen in Dubné, Slavče, Branišov und Kvítkovice. Zu Beginn des 17. Jahrhunderts vereinte Melchior Kalchrayter beide Hälften des Gutes Habří einschließlich der zugehörigen Dörfer Habří, Kvítkovice und Slavče. Als Teilnehmer am Ständeaufstand von 1618 wurde der Protestant Kalchrayter nach der Schlacht am Weißen Berg 1622 mit dem Verlust seiner Güter bestraft. Diese wurden zunächst dem Budweiser Bürger Nikolaus Schanz von Einsenpichl als Pfand zugesichert, dem jedoch 1623 vom kaiserlichen Hofe der Verzicht auf seine Ansprüche zugunsten des Klosters Hohenfurth angetragen wurde. Am 23. Mai 1623 verkaufte der kaiserliche Hof die Kalchrayterschen Güter an den Hohenfurther Abt Gandolf Scheidinger. Die Hohenfurther Zisterzienser vereinten die in dieser Zeit neuerworbenen Güter Sedlo, Stradov, Habří und Čakovec mit ihrem Gut Komařice zum Stiftsgut Komařice. 1644 ließ der Abt Georg Wendschuh an einer angeblich wundertätigen Quelle im Wald südwestlich des Dorfes eine dem hl. Veit geweihte Wallfahrtskapelle erbauen. Im Jahre 1840 bestand Kwitkowitz aus 22 Häusern mit 205 Einwohnern, wobei elf Häuser der Herrschaft Nettolitz untertänig waren. Zum Dorf gehörten ein einschichtiges Wirtshaus und die Neumühle. Pfarrort war Duben. Bis zur Mitte des 19. Jahrhunderts blieb Kwitkowitz immer Teil des Stiftsgutes Komařice.

Nach der Aufhebung der Patrimonialherrschaften bildete Kvítkovice / Kwitkowitz mit dem Ortsteil Čakovec / Klein Čakov ab 1850 eine Gemeinde im Bezirk Budweis. In der Gemeinde lebten im Jahre 1914 286 Personen. Kvítkovice hatte 154 durchweg tschechischsprachige Einwohner, in Čakovec wohnten 132 Personen. Die Güter befanden sich bis 1918 im Besitz des Klosters Hohenfurth. Während der deutschen Besetzung wurde Kvítkovice 1943 nach Čakov eingemeindet, dies wurde nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges wieder aufgehoben. Am 14. Juni 1964 wurde Kvítkovice nach Lipí und der Ortsteil Čakovec nach Jankov eingemeindet. Nach einem Referendum bildet Kvítkovice seit dem 1. Jänner 1993 wieder eine eigene Gemeinde.

Gemeindegliederung
Für die Gemeinde Kvítkovice sind keine Ortsteile ausgewiesen. Zu Kvítkovice gehört die Einschicht Nový Mlýn (Neumühle).

Sehenswürdigkeiten
 Barocke Nischenkapelle am Straßenabzweig nach Habří und Dubné, errichtet 1730
 Alte Schmiede am Dorfanger, das 1823 errichtete Bauwerk dient heute als Wirtshaus, auf der Esse befindet sich ein Storchennest
 Nischenkapelle Auferstehung des Erlösers aus dem Jahre 1893, in einer Kurve an der Straße nach Čakovec
 Neogotische Kapelle Maria Rosenkranz, St. Josef und St. Adalbert aus dem Dorfanger, sie wurde 1902 errichtet
 Neumühle (Nový mlýn), die Wassermühle mit Mühlrad und -graben befindet sich unterhalb des Dammes des Kvítkovický rybník und dient heute als Erholungsobjekt
 Ruine der St. Veitkirche, südwestlich des Dorfes in Háječky, der Bau der Wallfahrtskirche begann am 22. August 1644 auf Veranlassung des Hohenfurther Abtes Franz Wendschuh im spätgotischen Stil an einem wundertätigen Brunnen im Wald westlich von Habří. Nach ihrer Aufhebung am 1. Mai 1787 im Zuge der Josephinischen Reformen wurde ein Teil der Ausstattung in die Kirche von Boršov verbracht und das Bauwerk dem Verfall preisgegeben. Am 13. Juli 1861 brach das Gewölbe des Schiffes zusammen. Im Jahre diente die Ruine als Steinbruch für den Bau des Forsthauses. Die erhaltene Südwand mit drei gotischen Fensterbögen wurde 1994 gesichert.
 Mehrere Gehöfte im südböhmischen Bauernbarock

Weblinks

 Geschichte von Kvítkovice
 Beschreibung auf selskebaroko.unas.cz

Einzelnachweise

Ersterwähnung 1263

Kvítkovice


ගණිතයේදී, ෆූරියර් ශ්‍රේණිය මගින් ආවර්තිත ශ්‍රිතයක් සරල දෝලන ශ්‍රිත කිහිපයක ඓක්‍යයක් බවට වියෝජනය කරයි.

පෙරළිකාර ලිපිය

{{

 යොදාගෙන දෙපසම ගුණකිරීමෙන් , හා එවිට අනුකලනයෙන්  සහ  සඵලවේ:

අනුවර්තිය විශ්ලේෂණයේ උපත

ෆූරියර්ගේ කාලයේ සිටම ෆූරියර් ශ්‍රේණි සංකල්පය වටහා ගැනීමට හා අර්ථදැක්වීමට විවිධ ක්‍රම අනුගමනය කල අතර, ඒ සියල්ලම පාහේ එකිනෙකට ගැලපෙන එහෙත් සංකල්පයේ විවිධ අංශ අවධාරණය කරනලද ක්‍රම විය. ඉන් වඩාත්ම ගැලපෙන සමහර උත්සාහයන් සඳහා ෆූරියර් තම මුල් නිර්මාණය කල කාලයේ නොපැවතී ගණිතමය අදහස් හා සංකල්ප යොදා ගැනුනි.
ෆූරියර් විසින් තම මුල්ම අර්ථදැක්වීම සඳහා තාත්වික ස්වායත්ත විචල්‍යයයන්හි තාත්වික අගයන් සහිත ශ්‍රිත සහ  විසංයෝජනය සඳහා වන කාණ්ඩ ලෙස සයින සහ කොසයින ශ්‍රිත ෆූරියර් ශ්‍රේණියට යොදාගන්නා ලදී.

මුලික සංකල්පය යොදාගත් වෙනත් බොහෝ  ෆූරියර් පරිණාමිතය හා සම්බන්ධ පරිණාමිත මේ වන තෙක්  බොහොමයක් එළිදැක්වී ඇත.සාමාන්‍ය ලෙස ගත් විට මෙම සංකල්පය අනුවර්තිය විශ්ලේෂණය ලෙසද හැඳින්වේ.එනම්, ෆූරියර් ශ්‍රේණියක් වන එහෙත් ආවර්තක ශ්‍රිත හෝ  පර්යන්තගත ප්‍රාන්තර මත වන ශ්‍රිත සඳහා පමණක් යොදාගත හැකි ශ්‍රේණියකි.

අංක ගණිතය
ගණිතමය විශ්ලේෂණය

ෆූරියර් ශ්‍රේණිය


بلدية فوينتينيوفا دي خاباغا ، هي إحدى بلديات مقاطعة قونكة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط البلاد, و المائلة لجهة الشرق من إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 522 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في قونكة
بلديات قونكة

فوينتينيوفا دي خاباغا


Tiana kan henvise til

 Tiana (Italien), en by i Sardinien.
 Tiana (Spanien), en by i Catalonien.

Tiana


Ein Drama, teilweise auch Filmdrama oder Fernsehdrama (Fernsehspiel), ist eine unspezifische Genre-Bezeichnung im Film- und Fernsehbereich.

Definitionen
Das Drama ist nach antiker Definition eine Gattung der Dichtung und bezeichnet eine Handlung mit verteilten Rollen.

Andere Definitionen des Filmdramas im Deutschen sind stärker eingegrenzt. Das Deutsche Fremdwörterbuch (1999) zitiert einen Satz aus der Veröffentlichung Die deutsche Filmindustrie von Karl Zimmerschied aus dem Jahre 1922: "Bald besann sich die Filmkunst darauf, die dem deutschen Wesen so sehr anhaftende Charaktereigenschaft der Sentimentalität für sich in vorteilhafter Weise wirtschaftlich auszunutzen. Dieser Erwägung verdankt das Filmdrama seine Entstehung."

Für das Lexikon der Filmbegriffe der Universität Kiel wird der Begriff Drama in der Filmkritik "als Sammelbezeichnung für Filme verwendet, die zwischen Melo- und Sozialdrama angesiedelt sind. Die somit wohl unspezifischste Genrebezeichnung des Films umfasst neben anderen Subgenres das romantische Drama, den Historienfilm, zahlreiche historische Melodramen, viele Gerichtsfilme, manche Abenteuerdramen und Ähnliches mehr. Im Zentrum des Dramas stehen Figuren, die eine Lebenskrise durchmachen, vor eine lebensverändernde Entscheidung gestellt sind, ihr Leben auf Grund von Verlust, Verfolgung, zufälligem Glück oder Ähnlichem neu formieren müssen."

Literatur
 Helmut Schanze (Hrsg.): Handbuch der Mediengeschichte (= Kröners Taschenausgabe. Band 360). Kröner, Stuttgart 2001, ISBN 3-520-36001-2.

Einzelnachweise

Filmgenre

Fernsehgattung

Drama (Filmgenre)


Karim Khan Zand (persisk: کریم خان زند), (ca. 1705–1779) var en iransk hersker af kurdisk eller lur herkomst, som var grundlægger af Zand-dynastiet, som styrede Iran, Irak, Aserbajdsjan, Armenien, Georgia og dele af Tyrkiet og Rusland.

Karim Khan var en af Nader Shahs soldater. Efter Nader Shahs død i 1747 havnede Iran i en borgerkrig. Karim Khan, Abol-Fath Khan Bakhtiari og Ali Mardan Khan Bakhtiari indgik en aftale om at dele landet mellem sig og give tronen til Safavide prinsen Ismail III. Men samarbejdet endte, efter Ali Mardan Khan invaderede Isfahan og dræbte Abol-Fath Khan. Karim Khan dræbte derefter Ali Mardan Khan og erobrede hele Iran med undtagelse af Khorasan af respekt for Shahrokh Shah, som var Nader Shahs barnebarn. Karim Khan nægtede at tage titlen konge, og i stedet kaldte han sig for Vakil-e Ra'aya (folkets regent).

Under hans styre blev relationer med Storbritannien genoptaget: Han han tillod det britiske Ostindiske kompagni en handelsstation i det sydlige Iran. Han gjorde Shiraz til sin hovedstad og beordrede en arkitektonisk genoprustning. Efter hans død brød borgerkrigen ud igen, og ingen af hans efterkommere formåede at regere landet så effektivt som han, før Agha Mohammed Khan fra Qajar-dynastiet kom til magten.

Kilder

 Perry, John R., Karīm Khān Zand: a history of Iran, 1747–1779 University of Chicago Press, 1979,  and One World Publications, 2006 .
 Malcolm, John, Sir, The history of Persia, from the most early period to the present time containing an account of the religion, government, usages, and character of the inhabitants of that kingdom in 2 volumes; London : Murray, 1815.; re-published by Adamant Media Corporation 2004 vol 1. ; vol. 2 .

Personer i Irans historie

Karim Khan Zand


Duez ist der Familienname folgender Personen:

 Henri Duez (* 1937), französischer Radrennfahrer
 Marc Duez (* 1957), wallonisch-belgischer Automobilrennfahrer

Duez


O narațiune la persoana I este un mod de povestire în care un narator relatează evenimente din propriul său punct de vedere folosind pronumele personal la persoana I "eu" sau "noi" etc.  Ea poate fi narată de  protagonist (sau un alt personaj central), de un repovestitor la persoana I, de un martor la persoana I sau de un personaj secundar la persoana I (numit, de asemenea, narator periferic). Un exemplu clasic de protagonist narator la persoana I este Jane Eyre al Charlottei Brontë (1847), în care personajul titular este, de asemenea, naratorul care relatează povestea și spune: "nu am putut să nu-l mai iubesc acum, doar pentru că am constatat că el a încetat să mă observe".

Acest dispozitiv permite publicului să vadă universul ficțional cu ochii minții ai naratorului, dar este limitat de experiențele naratorului și de cunoașterea de către el a adevăratei stări de fapt. În unele povești, naratorii la persoana I pot purta dialoguri cu alte personaje sau să se refere la informațiile pe care le-au auzit de la alte personaje, în scopul de a oferi un punct de vedere mai cuprinzător. În alte povestiri pot exista mai mulți naratori pentru a introduce o perspectivă mai largă. Un narator care nu este de încredere este unul care și-a pierdut complet credibilitatea datorită ignoranței, lipsei de înțelegere, prejudecăților, greșelilor, necinstei etc., făcându-l pe cititor să pună sub semnul întrebării ipotezele inițiale.

Caracteristici
Relatarea unei povești la persoana I se face din perspectiva "eu". Un exemplu ar fi romanul Moby-Dick, al lui Herman Melville care începe cu propoziția "Call me Ishmael".

Narațiunea la persoana I include adesea un ascultător sau cititor, care servește ca publicul poveștii. Ea poate fi relatată de către o persoană care ia parte în mod direct la evenimentele din poveste, fără a cunoaște că spune o poveste unor cititori; alternativ, naratorul poate fi conștient că spune povestea unui auditoriu, la un anumit loc și timp, dintr-un anumit motiv.

Identitate
O narațiune scrisă la persoana I poate fi relatată de către personajul principal, de un personaj mai puțin important martor la evenimente sau de o persoană care repovestește o poveste care i-a fost spusă de altcineva. Acest punct de vedere se dovedește de multe ori eficient în crearea unui sentiment de apropiere față de personaj.

Încredere
Narațiunea la persoana I prezintă întâmplările din perspectiva unui anumit personaj. Cititorul sau publicul cunosc evenimentelele și personajele prin intermediul opiniilor și cunoștințelor naratorului. Ca participant la evenimente, naratorul conștient este un martor imperfect prin definiție, incapabil să observe și să înțeleagă evenimentele în ansamblul lor, așa cum ele au loc, neavând opinii obiective și neîmpărtășindu-le pe deplin, și, în plus, poate urmări o agendă ascunsă. În unele cazuri, naratorul poate da sau ascunde informații bazate pe propria sa experiență.

În cazul punctului de vedere la persoana I plural, naratorii relatează povestea folosind proverbul "noi". Aceasta înseamnă că nu este identificat niciun narator individual; naratorul este un membru al unui grup care acționează ca o unitate. Punctul de vedere la persoana I plural apare rar, dar poate fi folosit în mod eficient, uneori, ca un mijloc de a spori accentul pus asupra unui personaj sau asupra personajelor poveștii. Printre aceste exemple pot fi menționate următoarele:
 nuvela "Un Trandafir pentru Emily" de William Faulkner (Faulkner a fost un experimentator pasionat al folosirii unor puncte de vedere neobișnuite; a se vedea, de asemenea, Caii pătați, relatată la persoana a III-a plural).
 memoriile Cu duzina e mai ieftin de Frank B. Gilbreth și Ernestine Gilbreth Carey.
 povestirea "Lada" de Theodore Sturgeon.
 Proiectul Omul Plus de Frederik Pohl.
 Sinuciderea fecioarelor de Jeffrey Eugenides.
 The Jane Austen Book Club de Karen Joy Fowler.
 Și atunci ne-au terminat de Joshua Ferris.
 povestirea "Our Mother Who Art" de Heidi Vornbrock Roosa.
Alte exemple sunt Douăzeci și șase și una de Maxim Gorki, Tratamentul lui Bibi Haldar de Jhumpa Lahiri, În timpul domniei reginei din Persia de Joan Chase, Our Kind de Kate Walbert, Eu, robotul de Isaac Asimov și We Didn't de Stuart Dybek.

Naratorii la persoana I pot fi, de asemenea, multipli ca în  Rashomon (sursa de inspirație a filmului Rashomon) de Ryūnosuke Akutagawa și în romanul Zgomotul și furia al lui Faulkner. Fiecare dintre aceste scrieri oferă diferite relatări ale aceluiași eveniment, din punctul de vedere al mai multor naratori.

Naratorul la persoana I poate fi personajul principal sau unul care îl observă îndeaproape pe personajul principal (ca în La răscruce de vânturi de Emily Brontë sau în Marele Gatsby al lui F. Scott Fitzgerald, fiecare dintre ele narată de un personaj minor). Acestea pot fi deosebite ca fiind puncte de vedere ale "personajului principal" sau ale "personajului secundar".

Autobiografia
În ficțiunea autobiografică, naratorul la persoana I este autorul însuși (cu diferite grade de acuratețe istorică). Naratorul este încă distinct de autor și trebuie să se comporte ca orice alt personaj și ca orice alt narator la persoana I. Exemple de acest tip de narator se află în Jurnalul unui baschetbalist de Jim Carroll și Timequake de Kurt Vonnegut Jr. (în acest caz, naratorul la persoana I este, de asemenea, autorul). În unele cazuri, naratorul scrie o carte—"cartea din mâinile tale"—și, prin urmare, el are cele mai multe dintre competențele și cunoștințele autorului. Printre aceste exemple se află Numele trandafirului de Umberto Eco și O întâmplare ciudată cu un câine la miezul nopții de Mark Haddon. Un alt exemplu este fictiva "Autobiografie a lui James T. Kirk", care a fost "editată" de David A. Goodman, care a fost efectiv autorul cărții și a jucat rolul lui James Kirk (Star Trek al lui Gene Roddenberry) în timp ce scria romanul.

Ficțiunea polițistă
Deoarece naratorul face parte din poveste, el sau ea poate să nu cunoască toate evenimentele. Din acest motiv, narațiunea la persoana I este adesea folosită în ficțiunea polițistă, astfel încât cititorul și naratorul să poată descoperi cazul împreună. O abordare tradițională în această formă de ficțiune este cea în care asistentul principal al detectivului, "Watson", este naratorul: aceasta derivă din personajul dr. Watson al povestirilor cu Sherlock Holmes scrise de Sir Arthur Conan Doyle.

Forme
Narațiunile la persoana I pot apărea sub mai multe forme; monolog interior ca în Însemnări din subterană a lui Dostoievski, monolog dramatic ca în Căderea lui Albert Camus sau explicit ca în Aventurile lui Huckleberry Finn de Mark Twain.

Alte forme includ narațiunea temporară la persoana I, ca o poveste într-o poveste, în care un narator sau personaj reproduce relatarea unei povești realizată de un altul în totalitate, temporar și fără întrerupere. Naratorul la persoana I poate fi, de asemenea, personajul central.

Stiluri
Naratorii la persoana I nu sunt adesea naratori de încredere din moment ce un povestitor ar putea fi afectat de evenimente (precum Benjy din Zgomotul și furia al lui Faulkner), ar putea minți (ca în Americanul liniștit de Graham Greene sau în seria Cartea Soarelui Nou a lui Gene Wolfe) sau ar putea manipula propriile sale amintiri intenționat sau nu (ca în Rămășițele zilei de Kazuo Ishiguro sau în Zbor deasupra unui cuib de cuci al lui Ken Kesey). Henry James și-a prezentat preocupările sale cu privire la "privilegiul romantic al persoanei I" în prefața sa la Ambasadorii, numindu-l "cel mai întunecat abis al romantismului".

Film
Narațiunea la persoana I este mult mai dificil de realizat în film; cu toate acestea, narațiunea realizată de o voce exterioară poate crea aceeași structură.

Referințe

Note

Ficțiune
Naratologie

Narațiune la persoana I


ඉතියෝපියා da අප්‍රිකාවේ අගින් බිමෙන් වැසුණු රාජ්‍යයක් වේ. නිල වශයෙන් එය ඉතියෝපියානු ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී සමූහ ආණ්ඩුව වශයෙන් හැඳින්වේ. එය අප්‍රිකාවේ දෙවන ජනාකීර්ණ ප්‍රදේශය වන අතර ජනගහනය මිලියන 79.2 කි. වර්ග ප්‍රමාණය අනුව (1,100,000 වර්ග කිලෝමීටර) දසවන ස්ථානයේ සිටී. අගනුවර ආඩිස් අබාබා ය. ඉතියෝපියාවේ නැගෙනහිර මායිම වන්නේ ඩිජිබෝට් සහ සෝමාලියාව වන අතර දකුණින් කෙන්යාවත්, බටහිරින් සුඩානයත්, උතුරින් එරිත්‍රියාවත් ඉතියෝපියාවට මායිම්ව පිහිටයි. බොහෝ අප්‍රිකානු රාජ්‍යයන් ඔවුන්ගේ නවීන රටාවන්ගෙන් යුක්ත වේ. ඉතියෝපියාව පුරාතන කාලයේ පටන් නිදහස් රාජ්‍යයක් වුවද ලෝකයේ පැරණිම රටවල් වලින් එකකි. ඓතිහාසික වශයෙන් රාජකීය රාජ්‍යයකි. ඉතියෝපියානු වංශයේ මූලයන් දසවන ශතවර්ෂය දක්වා දිව යයි. අතීත මානව නටබුන් හමුවු පැරණිම ස්ථානයක් ලෙස ඉතියෝපියාව සැලකිය හැකිය. එය මුල්ම හෝමෝ සේපියන් මානවයා මධ්‍යම නැගෙනහිරට හා ඉන් ඔබ්බට පාතැබූ පළමු ස්ථානය විය හැකිය. යුරෝපය විසින් තම බලය යොදා බර්ලින් සමුළුවේදී අප්‍රිකාව දෙකඩ වූ පසුවද ඔවුන්ගේ නිදහස රඳවාගත් රටවල්දෙකෙන් එකක් ලෙස ඉතියෝපියාව වැදගත් රාජ්‍යයකි. කෙටි කලකින් ඉතියෝපියාව එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානයේ වරලත් සාමාජිකයෙක් විය. වෙනත් අප්‍රිකානු රාජ්‍යයන් දෙවන ලෝක යුද්ධයත් සමග නිදහස ලැබුවත්, බොහෝ දෙනා ඉතියෝපියානු රාජ්‍යය ඔස්සේ වර්ණ තෝරා ගත් අතර අසීස් අබාබා ප්‍රදේශය අප්‍රිකාවේ පිහිටි අන්තර්ජාතික සංවිධාන වල මූලික ස්ථානය බවට පත්විය.

නම්
Αἰθιοπία (Αἰθίοψ, Aithiops, වෙතින් 'ඉතියෝපියානුවෙක්') යන ග්‍රීක නම ඉලියඩ්හී දෙවරක්ද ඔඩිසිහී තුන්වරක්ද පෙන්නුම් කරයි.

මූලාශ්‍ර

අප්‍රිකාව තුළ රටවල්

ඉතියෝපියාව


Eochaid, kralj Pikta, vjerojatno, zajedno s kraljem Giricem, od 878. do 889. godine ili kralj Strathclydea. Bio je sin Rhuna ab Arthgala, kralja Strathclydea, a po majci je bio unuk kralja Pikta i Škota, Kennetha MacAlpina. Obojicu je 889. godine svrgnuo njihov rođak, kralj Donald II. (889. – 900.), sin kralja Konstantina I., nakon čega je Strathclyde postao podkraljevstvo unutar Škotske.

Vanjske poveznice

 Kralj Eochaid Škotski (878.-889.) - britroyals.com

Škotski vladari

Eochaid


An Pinalia dagamensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Oakes Ames, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Wally Suarez och James Edward Cootes. An Pinalia dagamensis in nahilalakip ha genus nga Pinalia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Philippines. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pinalia

Pinalia dagamensis


Der Brief ist der Titel von

 Der Brief (1966), deutscher Experimentalfilm von Vlado Kristl
 Der Brief (1999), portugiesisch-französisches Gesellschaftsdrama von Manoel de Oliveira
 Der Brief (Wolfgang Hilbig), Erzählung von Wolfgang Hilbig

Der Brief


Magda - município brasileiro
 Magda (James Bond)
 Magda (voleibolista)

Desambiguação

Magda (desambiguação)


Patía je rijeka u Kolumbiji. Na jugozapadu zemlje, u blizini granice s Ekvadorom, se ulijeva u Tihi ocean.

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Rijeke u Kolumbiji

Patía (rijeka)


Recifele Brînzeni reprezintă un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Edineț, Republica Moldova. Sunt amplasate în preajma satului Brînzeni. Au o suprafață de 44 ha conform Legii ariilor protejate sau 31,97 ha conform unor măsurări mai recente. Obiectul este administrat de Primăria satului Brînzeni.

Descriere
Recifurile fac parte din lanțul de formațiuni calcaroase "Toltrele Prutului", amplasate de-a lungul Prutului de Mijloc. Împreună cu defileul Buzdugeni și rezervația peisagistică "La Castel", alcătuiesc Complexul recifal Gordinești–Buzdugeni–Brînzeni din valea râului Racovăț. Sunt constituite din resturi ale diferitor organisme marine: alge-litotamnii, coralieri, foraminifere, briozoare, moluște, crabi ș.a., care viețuiau 20-10 milioane de ani în urmă în apele calde ale mărilor Badeniană și Sarmațiană.

În preajma satului Brînzeni sunt localizate mai multe recifuri, dar sub protecție sunt luate următoarele:
1 recif în zona de vest a satului
4 recife în partea de est (zona Râmbu)
un complex în partea de sud-vest

Reciful mare din zona de vest, cu înălțimea de 165 m, se află într-o zonă pitorească de pe malul drept al Racovățului, numită "La moara de apă". Versanții săi au câteva grote, despre care deocamdată nu se cunosc multe informații din punct de vedere arheologic.

Printre cele 4 recife din așa-numita zona Râmbu, cel mai reprezentativ este cel de la marginea satului, de formă ovală (oncoid).

Recifele de la sud-estul satului, din "zona Mersîna", constituie un complex natural în care se evidențiază doi recifi oncoizi mari. Unul este situat la confluența râurilor Racovăț și Draghiște și are înălțimea de aprox. 135 m, iar al doilea, de 167 m înălțime, este amplasat pe malul stâng al Racovățului. În pereții celui de-al doilea sunt amplasate grotele Brînzeni, aflate sub ocrotirea statului.

Statut de protecție
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 13 martie 1962 nr. 111, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural este Primăria satului Brînzeni.

Recifele au o valoare științifică ridicată, fiind reprezentative pentru zona Toltrelor. Prezintă interes instructiv, cognitiv și ecoturistic.

Conform situației din anul 2016, aria naturală nu are un panou informativ și nici borne de delimitare a zonei protejate. Accesul pentru turiști și amatori este deschis, dar nu este organizat.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie

Legături externe

Brînzeni, Recifele
Raionul Edineț

Recifele Brînzeni


الإفجيجيات أو السقسقيات أو الزقزاقيات  هي  من الطيور تتبع  الطيور من  الحبليات. وهي متوسطة الحجم وتعيش قرب البحار وتتغذى على اللافقاريات. سميت بهذا الاسم نسبة إلى طائر الزقزاق والذي يسمى كذلك رسول الغيث.

رتيبات

تنقسم إلى نحو 350 نوع وتنقسم إلى 3 رتيبات:
 ساكنات الوحل (الأسم العلمي:Limicolae)
 الخواضات (الأسم العلمي:) ومنها طائر الخواض (الأسم العلمي:)
 النوارس (الأسم العلمي:Lari) ومنها طائر النورس
 الأوائك (الأسم العلمي:) ومنها طائر الأوك.

فصائل

 دجاج الارض
 الطرنيقية

مراجع

إفجيجيات
زقزاقيات
إفجيجيات
طيور خواضة
طيور مائية

إفجيجيات


Ghetoul din Białystok (în ) a fost un ghetou evreiesc din al Doilea Război Mondial, înființat de Germania nazistă între 26 iulie și începutul lui august 1941 în noul district Bezirk Bialystok din Polonia ocupată de naziști.

Aproximativ 50.000 de evrei din vecinătatea Białystokului și din regiunile înconjurătoare au fost deportați într-o mică zonă a orașului transformată în regiune administrativă. Ghetoul a fost împărțit în două de către râul Biała care trece prin el (vezi harta). Majoritatea deținuților au fiind supuși la muncă silnică în fabrici de textile, încălțăminte și chimice care administrau mașinăria de război germană. Ghetoul a fost lichidat în noiembrie 1943,  deținuții fiind transportați cu trenurile holocaustului în lagărul de concentrare de la Majdanek și în lagărele de exterminare de la Treblinka. Numai câteva sute dintre cei ce au fost deținuți la Bialystock au supraviețuit războiului, fie ascunzându-se în sectorul polonez al orașului, fie scăpând după revolta ghetoului din Bialystok, fie prin supraviețuirea taberelor.

Istoric

Ghetoul a fost creat oficial la 26 iulie 1941, prin ordinul autorităților militare germane. Transferul evreilor într-o zonă desemnată a fost gestionat de catre Judenrat (instituit la 30 iunie). O cameră a ghetoului cuprindea comasate până la trei familii evreiești, singura despărțitură a acestor camere fiind doar o perdea. La ieșirea din ghetou erau inițial doar două porți care duceau una pe strada Jurowiecka și una pe strada Kupiecka. Ghetoul cuprindea străzile Lipowa, Przejazd, Poleska și Sienkiewicza. De la 1 august 1941 ghetoul se închidea dinspre exterior, rămânând prinse în interiorul său aproximativ 43.000 de persoane. Judenratul (consiliul de administratie al ghetoului), compus din 24 de evrei, și-a ținut prima întâlnire pe 2 august și a înființat 13 departamente împărțite în diviziuni. Efraim Barash (sau Efraim Barasz în limba poloneză), inginer mecanic în vârstă de 49 de ani, a fost ales ca președinte interimar. Consiliul a fost prezidat de Rabi Gedalyah (Gedalia) Rosenman.  Refugiații din ghetou și-au ridicat propriile bucătării, școli, stații de politie, băi și alte facilități. Judenratul a promovat munca silnică ca și condiție de supraviețuire. Obligația sa principală era să ofere cote pentru muncitorii germani. Într-o scurtă perioadă de timp, ghetoul a crescut la peste 50.000 de evrei captivi. Întreaga suprafață a ghetoului era înconjurată de un perete de lemn acoperit de sârmă, cu trei intrări, cu poliția evreiască supravegheată de germani. Fabrica de textile și armament a fost înființată cu ajutorul Judenratului. Rațiile alimentare fiind strict aplicate în acest ghetou.

Note

Białystok

Ghetoul Białystok


Gospa od La Vanga (vijetnamski: Đức Mẹ La Vang) odnosi se na marijansko ukazanje u Vijetnamu, 17. kolovoza 1798. godine, u vrijeme kada su katolici bili progonjeni i ubijani u Vijetnamu. Svetište Gospe od La Vanga (Bazilika) nalazi se u današnjoj općini Hai Phu u okrugu Hải Lăng u provinciji Quảng Trị u središnjem Vijetnamu.

U strahu od širenja katoličanstva, car Cảnh Thịnh ograničio je praksu katoličanstva u Vijetnamu 1798. godine. Ubrzo je car izdao protukatolički edikt i uslijedio je progon katolika.

Mnogi su ljudi utočište potražili u prašumi La Vang u provinciji Quảng Trị u Vijetnamu, a mnogi su se i jako razboljeli. Dok su se skrivali u prašumi, zajednica se svake večeri okupljala u podnožju drveća, kako bi molila krunicu. Jedne ih je noći iznenadilo ukazanje. U granama stabla pojavila se Gospa, odjevena u tradicionalnu vijetnamsku haljinu áo dài, držeći dijete u naručju, a uz nju su bila dva anđela. Prisutni ljudi su ovu viziju protumačili kao Djevicu Mariju i novorođenče Isusa Krista. Rekli su da ih je Gospa utješila i rekla im da kuhaju lišće s drveća kao lijek za liječenje bolesti. Legenda kaže da je izraz "La Vang" izvedenica iz vijetnamske riječi koja znači "vapiti". Suvremeni znanstvenici vjeruju da dolazi iz drevne prakse imenovanja mjesta za rod drveta ili biljke porijeklom iz tog područja, "la" što znači "list" i "Vang" - "biljno sjeme".

Godine 1802. katolici su se vratili u svoja sela, prenoseći priču o ukazanju u La Vangu i njegovu poruku. Kako se priča o ukazanju širila, mnogi su dolazili moliti se na ovo mjesto i prinositi tamjan. Godine 1820. izgrađena je kapela.

Od 1830. do 1885. još je jedan val progona desetkovao katoličko stanovništvo, tijekom čega je kapela u čast Gospe od La Vanga bila uništena. Godine 1886. započela je gradnja nove kapele. Po završetku, biskup Gaspar (Loc) 1901. posvetio je kapelu u čast Gospe Pomoćnice.

Dana, 8. prosinca 1954., kip Gospe od La Vanga donesen je iz Tri Buna natrag u sveto svetište. Vijetnamska biskupska konferencija izabrala je crkvu Gospe od La Vanga kao nacionalno svetište u čast Bezgrješnoga začeća. La Vang je postao Nacionalno marijansko središte Vijetnama 13. travnja 1961. Papa Ivan XXIII. podigao je crkvu Gospe od La Vanga u rang manje bazilike 22. kolovoza 1961. godine. Devastirana je 1972. godine i poslije obnovljena 2008. godine.

Iako službeno Vatikan ne priznaje ovaj događaj kao marijansko ukazanje, papa Ivan Pavao II. je 19. lipnja 1998. javno prepoznao važnost Gospe od La Vanga i izrazio želju za obnovom bazilike La Vang u spomen na 200. obljetnicu prvog viđenja.

Na Filipinima se nalazi crkva Gospe od La Vanga u Viet Villeu, Barangay Santa Lourdes u gradu Puerto Princesa u Palawanu. Gospa iz La Vanga postala je zaštitnica Puerto Princese i zaštitnica Palawana. Bila je poznata kao Inang Lala (Majka Lala).

Izvori

Marijanska svetišta
Kršćanstvo u Vijetnamu

Gospa od La Vanga


Le congrès universel d'espéranto de 1929 est le  congrès universel d'espéranto, organisé en août 1929, à Budapest en Hongrie.

Contexte

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Congrès mondial d'espéranto

1929
Espéranto en Hongrie
Budapest
1929 en Hongrie

Congrès universel d'espéranto de 1929


Number One TV, 1994 yılında yayın hayatına başlayan yabancı pop müzik kanalı.

Tarihçe
İlk yayın şu anda hâlen var olan Yenibosna'daki stüdyodan gerçekleştirildi. İlk zamanlarda küçük bir stüdyo ve kısıtlı bir kadro ile yola çıktı.

Kanal yerli-yabancı tüm kliplere yalnızca şarkı adı, şarkıcı ve plak şirketlerinin yazılı olduğu klip kuşakları hazırlayarak ekran bütünlüğünü sağlamak açısından klip kuşakları dönemini başlattı.

Madonna'dan "The Power Of Goodbye" ve The Cranberries'den "Promises" gibi şarkıların kliplerini dünyada ilk defa yayımlayan kanal oldu.

Number One TV'de yabancı müzik ağırlıklı yayın yapıldığı gibi, aktüalite, magazin, şehir rehberi, talk showlar, Chart programı gibi eğlenceli programlar da yayınlanmaktadır.

8 Ocak 2015 tarihinde kanal HD yayına başlamıştır.

5 Ocak 2017 tarihinde kanalın SD yayını Number One Türk TV ile birlikte sonlandırılmıştır.

4 Ocak 2022 itibarıyla Türksat uydusundaki yayınına ara verilmiştir.

Çok yakında Türksat uydusundaki yayını yeniden başlayacaktır.

Number One TV HD
Number One TV HD, 8 Ocak 2015 tarihinde kurulan Number One TV'nin yüksek çözünürlüklü kanalıdır.

Number One TV HD, Türksat 3A 12729 V 30000 2/3 frekansından, Digiturk 94. kanaldan, D-Smart 114. kanaldan, tivibu 164. kanaldan ve Turkcell TV+ 132. kanaldan izlenebilmektedir.

Günün Programları
 35 mm
 Dance
 Hit
 Günaydın
 Günün Şarkısı
 Jukebox
 Mixer
 Most Wanted
 On Air
 Pazar Konseri
 Performans
 Pop 100
 Start
 DJ Set

Eski Programlar
 Bir Numara
 CocaCola Karaoke
 C&C Zone
 Fresh
 Gold
 Happy Hours
 Hit of The Day
 Mikrofon Sende
 Number1 Fm Hits
 Play & Forward
 Purple On
 Tele-Alışveriş
 Triple Play
 Retrospektif
 StarList
 Ters Köşe
 Vitesss
 Youngo

İzlenebilirlik
Number One TV, Türksat 5B 12729 V 30000 2/3 frekansından, Digiturk 94. kanaldan, D-Smart 114. kanaldan, tivibu 164. kanaldan ve Turkcell TV+ 132. kanaldan izlenebilmektedir.

Dış bağlantılar
 Number One Tv & Fm Resmî web sitesi

Türkçe televizyon kanalları
HD yayın yapan kanallar
Türkiye'deki müzik kanalları
Raks
1994'te kurulan televizyon kanalları ve istasyonları
Turkcell TV+

Number One TV


O primeiro golpe de Mobutu ocorreu em 14 de setembro de 1960 no contexto da crise congolesa. Joseph-Désiré Mobutu, então comandante-em-chefe das forças armadas em um Congo enfraquecido por secessões em grande parte de seu território juntamente com um impasse político entre o primeiro-ministro Patrice Lumumba e o presidente Joseph Kasa-Vubu, suspende as funções destes últimos.

Este primeiro golpe de Estado, onde Mobutu devolveria rapidamente o poder a um governo civil de acadêmicos (o dito Collège des commissaires généraux), contribuiria largamente para a ausência de resistência durante o seu segundo golpe de Estado cinco anos mais tarde, na sequência de uma nova crise política, no qual observou-se um grande número de líderes políticos, religiosos e acadêmicos congoleses felicitá-lo. Mobutu estabelece desta vez uma ditadura autoritária que durará até 1997, transformando profundamente o jovem país.

Contexto

Eleições de maio de 1960
As eleições legislativas, senatoriais e provinciais foram realizadas de 11 a 22 de maio de 1960 no Congo Belga, atual República Democrática do Congo. As eleições logo precederam a independência da Bélgica em 30 de junho de 1960. Os resultados das eleições foram assembleias nacionais e provinciais fortemente fragmentadas, com os partidos políticos quase todos se estabelecendo apenas em seus redutos eleitorais. A partir dessa fragmentação, uma coalizão liderada pelo Movimento Nacional Congolês de Patrice Lumumba consegue garantir a maioria nas duas câmaras. Lumumba foi assim nomeado primeiro-ministro e formou o primeiro governo do Congo independente, enquanto Joseph Kasa-Vubu da Alliance des Bakongo foi eleito seu primeiro presidente pelo parlamento.

Crise Congolesa

O despreparo do país para a independência o conduziria rapidamente a uma crise de extremas proporções. A violência étnica alastrou-se à medida que o exército se amotinava contra a sua hierarquia branca, levando à rápida promoção do Coronel Joseph-Désiré Mobutu ao cargo de Chefe do Estado-Maior e, em 24 de junho, Secretário de Estado do governo Lumumba, este último sob a sua tutela. As tendências centrífugas do imenso país acentuadas pelos dirigentes das formações políticas provinciais em busca de cargos governamentais levam à secessão em 11 de julho do Estado de Catanga liderado por Moïse Tshombe seguido no início de agosto por Cassai do Sul liderado por Albert Kalonji, ambos com o apoio dos ocidentais e das empresas de mineração. Lumumba rompe relações diplomáticas com a Bélgica e traz uma missão de manutenção da paz da ONU ao território congolês.

A crise é agravada pela rivalidade entre Kasa-Vubu e Lumumba. A virulência do antiocidentalismo deste último lhe rendeu acusações de simpatia comunista na época, exacerbada por sua desconfiança em relação às tropas onusianas, as quais suspeitava protegerem os estados secessionistas pró-ocidentais, pois o general Dag Hammarskjöld se recusava a atacá-los em cooperação com o exército congolês. O incidente então leva Lumumba a solicitar assistência da União Soviética, que envia conselheiros. A crise se transforma em um impasse político em 5 de setembro, quando Kasa-Vubu demite Lumumba e o substitui por Joseph Ileo, um moderado. Lumumba reage declarando o procedimento inconstitucional e, em contrapartida, anuncia a deposição de Kasa-Vubu. As pretensões dos dois homens permanecem verbais, o impasse continuou por vários dias antes que o parlamento terminasse em 13 de setembro, votando com plenos poderes em Lumumba, ao mesmo tempo em que determinava que os dois homens deveriam manter seus respectivos cargos. No dia seguinte, Kasa-Vubu nomeia Mobutu Comandante-em-Chefe do exército.

Golpe de Estado
Na mesma noite de 14 de setembro, às 20h50, Joseph-Désiré Mobutu executou seu primeiro golpe, anunciando a "neutralização" dos dois homens que que foram colocados em prisão domiciliar.

Declara a "neutralização" dos políticos, dizendo que "não se trata de um golpe de Estado, mas de uma simples revolução pacífica para restabelecer a ordem". O presidente Kasa-Vubu é oficialmente mantido na liderança do país. O vice-ministro das Relações Exteriores da URSS (Valerian Zorin) protesta junto ao secretário-geral das Nações Unidas enquanto Patrice Lumumba denuncia o golpe de Estado. Em resposta, Mobutu fecha as embaixadas da União Soviética e vários países socialistas, dando aos seus diplomatas 48 horas para deixar Léopoldville. Ele rapidamente confiou o governo a acadêmicos trintenários que formaram o Collège des commissaires généraux até o poder ser entregue a um governo constitucional em janeiro de 1961.

Resultado

Lumumba, fugindo para Stanleyville, foi preso no início de dezembro por Mobutu e entregue a Moïse Tshombe que o assassinou em 17 de janeiro de 1961. Um governo pró-Lumumba rival foi formado nesse meio tempo no leste do país, liderado por Pierre Mulele e Antoine Gizenga e apoiados pela URSS. Com a ajuda de forças da ONU e antigos oficiais brancos, Mobutu conseguiu recapturar todo o território nos anos seguintes. Mulele é morto e Gizanga preso enquanto Moïse Tshombe é exilado. Novas eleições finalmente ocorrerão no país apenas em 1965, após o estabelecimento da constituição da primeira república, conhecida como Constituição de Luluabourg, adotada por referendo em 10 de julho de 1964.

Notas

Golpes de Estado
1960 na República Democrática do Congo
História da República Democrática do Congo
Mobutu Sese Seko
Crise do Congo

Primeiro Golpe de Mobutu


Kingdom Story Company é uma empresa de produção cinematográfica de filmes relacionados com  cristianismo evangélico. A sede está localizada em Nashville, nos Estados Unidos.

História
A empresa tem suas origens em um projeto dos Irmãos Erwin, Kevin Downes e Tony Young em acordo com a Lionsgate anunciado em 2018. Foi fundada em 2019 como Kingdom Studios em Anaheim, Califórnia pelos Irmãos Erwin, Kevin Downes e Tony Young. Em setembro de 2019, anunciou a fundação de uma divisão de televisão. Em 2020, ela assumiu seu nome atual e lançou seu primeiro filme "I Still Believe". Em 2023, ela lançou Jesus Revolution.

Ligações externas
 Sítio Oficial

Empresas de produção cinematográfica dos Estados Unidos
Empresas produtoras cristãs evangélicas

Kingdom Story Company


An Trichocentrum margalefii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eric Hágsater, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase och Norris Hagan Williams. An Trichocentrum margalefii in nahilalakip ha genus nga Trichocentrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trichocentrum

Trichocentrum margalefii


نوري المرادي سياسي وإعلامي، وُلد في 1 يوليو عام 1950. حصل على شهادة الدكتوراه الفيزياء الكيميائية، وحين كان يعمل في جامعة لوند السويدية. تعرض في أبريل 1990 إلى حادث سير فأحيل إلى التقاعد. عمل لمدة 10 أعوام في التدريس الجامعي في جامعات عدن باليمن، وعمر المختار بمدينة البيضاء، وجامعة البليدة الجزائر، جامعة لوند بالسويد. وقبل الدكتوراه عمل لمدة 5 أعوام مع الأمم المتحدة كنظير خبير الري في جمهورية اليمن الديمقراطية الشعبية.

كان عضوأ في الحزب الشيوعي العراقي وناطقاً باسمه حتى 1981. اشتهر بنزعته التهجمية وبمواقفه العدائية لكل من يخالفه الفكر من مؤيدي العملية السياسية في قنوات التلفزة ودعمه لتنظيم داعش الإرهابي. هاجم شخصيات سياسية ودينية شيعية بسبب تأيدهم للاحتلال الأمريكي للعراق وكان أشهرها من خلال برنامج الاتجاه المعاكس على قناة الجزيرة. نشرت له: الوجديات (شعر)؛ والمراجعة (نقد)؛ وقمر في الليل (رواية)؛ والخضرمّه (رواية)؛ وشنعار أرض اللاهوت ومدفن الأسرار (بحث في التوراة ومصادر قصصها).

مصادر

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من محافظة الأنبار
إعلاميون عراقيون
شيوعيون عراقيون
مواليد 1369 هـ
مواليد 1950

نوري المرادي


Pointe du Lac ist eine oberirdische Metrostation. Sie befindet sich südöstlich von Paris, im Vorort Créteil.

Am 20. September 2006 beschloss die STIF die Métrolinie 8 nach Pointe du Lac zu verlängern. Vorbereitende Baumaßnahmen begannen am 5. März 2007.

Ein Überwerfungsbauwerk über die Schnellstraße Voie rapide 1 in Créteil musste gebaut werden. Dieses ist 80 m lang sowie 8,20 m breit und kostete 83 Millionen Euro.

Die Station wurde am 8. Oktober 2011 in Betrieb genommen und ist seitdem der neue östliche Endpunkt der Métrolinie 8. Sie befindet sich 1,3 km südlich der alten Endstation Créteil – Préfecture. Die Haltestelle bedient das Stadion Stade Dominique-Duvauchelle des Fußballvereins US Créteil und das zentrale Geschäftsviertel Europarc. Gleichzeitig wurde eine neue Buslinie geschaffen, welche die Bahnhöfe Sucy-Bonneuil (RER A) in Sucy-en-Brie und Créteil-Pompadour (RER D) verbindet.

Unter dem Kunstnamen Téléval (Zusammenziehung aus Téléphérique und Val-de-Marne) oder dem Namen "Cabel1" soll eine Seilbahn als Verlängerung der bestehenden Métrolinie 8 gebaut werden. Die Seilbahn erhielt den Zuschlag gegenüber erdgebundenen Verkehrsmitteln wie z. B. die Straßenbahn, weil in diesem Fall aufwändige Kunstbauten (Brücken bzw. Tunnels) erforderlich wären, um mehrere Eisenbahnlinien (darunter die Ligne de la grande ceinture de Paris) und die Route nationale 406 zu über- bzw. unterqueren. Laut ursprünglicher Planung sollte der Bau zwischen 2020 und 2022 stattfinden, später von 2024 bis 2026.

Weblinks

Einzelnachweise

Station der Métro Paris
U-Bahnhof in Créteil
Bahnhof in Europa

Pointe du Lac (Métro Paris)


This is a list of islands called Oronsay (Scottish Gaelic: ), which provides an index for islands in Scotland with this and similar names. It is one of the more common names for Scottish islands. The names come from Örfirisey which translates from Old Norse as "tidal" or "ebb island". The many islands include:

Inner Hebrides
Eilean Ornsay, off Coll
Oronsay, Colonsay
Ornsay, by Isleornsay (Eilean Iarmain), Sound of Sleat
Oronsay, Loch Bracadale, Skye
Oronsay, Loch Sunart (enclosing Loch Drumbuie), Morvern

Outer Hebrides

Lewis
 Orasaigh off Leurbost ()
 Eilean Orasaigh near Cromor ()

North Uist
 Orasaigh () N of Vallay
 Oronsay, Outer Hebrides () by the hamlet of Greinetobht (approx 85 ha; 25 m)
 Orasaigh () head of Loch Euphort
 Orasaigh () Loch Amhlasaraigh (west of Tobha Beag)
 Orasaigh () Sound of Harris, by the hamlet of Bagh a Chaise

Benbecula
 Orasaigh Uisgeabhagh ()
 Orasaigh () Loch Uisgebhagh
 Orasaigh () N of Meanais

South Uist
 Orasaigh () South-west (30m)
 Orasaigh () North-east

Barra
 Orosay () North (38 m)
 Orasaigh () Castlebay (west)
 Orasaigh () Castlebay (east)
 Orasaigh () East

See also
 Isleornsay
 Orsay (disambiguation)
 Orfasay
 List of ships named Oronsay

References
 Haswell-Smith, Hamish (2004) The Scottish Islands. Edinburgh. Canongate.
 Ordnance Survey maps
 Watson, W.J. (2004) The History of the Celtic Place-names of Scotland. Reprinted with an introduction by Simon Taylor. Edinburgh. Birlinn.

Notes

Scottish Island set index articles

List of islands called Oronsay


Breska nýbylgjan í þungarokki eða The new wave of British heavy metal, skammstafað NWOBHM var tónlistarstefna sem rætur átti að rekja til Englands á miðjum til síðari hluta 8. áratugs 20. aldar. Hún átti sér stað þegar pönkið fór að dvína í vinsældum. Sveitir tóku þá áhrif frá fyrstu þungarokkssveitunum og bættu við hráleika og hraða á við pönkið. Textagerð var yfirleitt um daglegt líf og fantasíur. Atvinnuleysi og efnahagskreppa var á þessum tíma á Englandi.

Meðal þekktustu sveitanna eru Iron Maiden og Def Leppard og Motörhead. Einnig má nefna Saxon, Diamond Head, Venom og Raven.

Stefnan hafði áhrif á sveitir eins og Metallica en Lars Ulrich var plötusafnari NWOBHM-sveita. Áhrif voru á undirgeira þungarokksins eins og þrass, powermetal og melódískt dauðarokk.

Þungarokk

Breska nýbylgjan í þungarokki


Naruto Filmul: Legenda Pietrei lui Gelel al seriei anime Naruto se bazează pe seria manga Naruto de Masashi Kishimoto. Naruto Filmul: Legenda Pietrei lui Gelel din Naruto, serie de anime, este regizat de Hirotsugu Kawasaki și produs de Studioul Pierrot și TV Tokyo și a avut premiera pe data de 6 august 2005 la cinema în Japonia.

Povestea

Naruto Uzumaki, Shikamaru Nara și Sakura Haruno sunt într-o nouă misiune de a oferi un animal pierdut într-un anumit sat. Cu toate acestea, chiar în mijlocul misiunii, trupele conduse de un cavaler misterios, Temujin, îi atacă. În timpul luptei, cei trei sunt separați. Temujin îl provoacă pe Naruto Uzumaki într-o luptă, iar la sfârșitul luptei, ambi cad împreună de pe-o stâncă înaltă. Shikamaru Nara, care a fost lăsat în urmă, vede o cetate gigantă în mișcare. În scopul de a obține o înțelegere cu privire la această situație, el se infiltrează în cetate, fiind martor la o priveliște înfricoșătoare.

Note

Naruto
Filme din 2005


Jean-François Bouquet était un journaliste musical, animateur de radio et de télévision puis producteur français, née le  et mort le .

Il a été animateur de Prohibition sur Radio 7 et de l'émission Les Tympans fêlés sur TF1, puis producteur du magazine musical Perfecto sur la chaîne La Cinq. Entre 1990 et 1995, il passe à faire la conception, la production et également la voix-off pendant trois ans dans l'émission Giga consacrée particulièrement aux adolescents sur Antenne 2, puis France 2.

Biographie
Jean-François Bouquet effectue ses études à l'École supérieure de journalisme de Paris et poursuit un long séjour aux États-Unis. Il commence à la radio au début des années 1980 comme attaché de presse chez CBS Records à Paris. Il y rencontre des artistes tels que Toto, Meat Loaf et Trust. Ensuite, il anime Prohibition sur Radio 7 une des premières émissions de hard-rock et métal de la bande FM. Il devient, plus tard, rédacteur en chef de Metal Attack Magazine et animateur de Les tympans fêlés en été 1984 sur TF1, la seule émission de hard rock sur la première chaîne. Dans l'un des numéros de cette émission, il s'entretient avec Malcolm Young et Brian Johnson du groupe AC/DC. Il se consacre, par la suite, entièrement à la production, essentiellement autour de la musique, en commençant par le programme Perfecto sur La Cinq.

Marie-France Brière qui a supervisé les variétés et divertissements sur La Cinq jusqu'à la fin de l'année de 1989, et devenue la nouvelle directrice des programmes jeunesse d'Antenne 2 puis France 2 entre 1990 et 1992, fait appel à Jean-François Bouquet pour produire et concevoir un programme pour les adolescents à l'image de Perfecto, et qui se voulait être concurrent face à l'émission Club Dorothée diffusée sur TF1. Pour se différencier de celle-ci, Jean-François Bouquet décide d'inventer un nouveau concept qui expose à la fois des thèmes éducatifs comme la science, le sport, le cinéma, la musique et les animaux et la diffusion de séries télévisées qui abordent des sujets sensibles touchant particulièrement les adolescents comme les relations amicales et amoureuses ou les comportements à risque (alcool, drogue, sexe…). Il choisit de nommer le programme Giga en s'inspirant de la bande dessinée humoristique Agrippine de Claire Bretécher, dont les personnages utilisent souvent le terme "giga" pour désigner quelque chose de génial, de géant. Pour le générique de l'émission, il opte pour un thème musical interprété en partie en saxophone et sollicite Jean-Paul Goude pour l'élaboration de l'ensemble du générique à partir d'images présélectionnées et de la musique. Il introduit des nouvelles séries, qui sont devenues des succès outre Atlantique, telles que Sauvés par le gong et Le Prince de Bel-Air où l'on découvre pour la première fois Will Smith. Par ailleurs, Jean-François Bouquet a présenté l'émission en voix-off depuis le début de sa diffusion jusqu'au  mars 1993. Giga fut nommée à chaque reprise pour les 7 d'or jusqu'en 1995, année d'arrêt de sa transmission.

Il produit d'autres émissions comme Les Enfants de John sur La Cinquième, Tarmac sur Canal J, ou encore Emergency TV sur Fun TV.

Jean-François Bouquet meurt le 6 janvier 2021 à l'âge de 67 ans, des suites d'une longue maladie.

Notes et références

Décès en janvier 2021

Jean-François Bouquet


Aenigmopteris es un género de helechos perteneciente a la familia Tectariaceae.

Taxonomía
El género fue descrito por Richard Eric Holttum y publicado en Blumea 30: 3. 1984. La especie tipo es: Aenigmopteris dubia (Copel.) Holttum

Especies aceptadas
A continuación se brinda un listado de las especies del género Aenigmopteris aceptadas hasta enero de 2013, ordenadas alfabéticamente. Para cada una se indica el nombre binomial seguido del autor, abreviado según las convenciones y usos:

 Aenigmopteris dubia (Copel.) Holttum
 Aenigmopteris pulchra (Copel.) Holttum

Referencias

Tectariaceae

Aenigmopteris


Arthur Vesey Meade,  comte de Clanwilliam, ( - ), titré Lord Donore entre 1905 et 1907, est un officier et homme politique de l'armée britannique.

Arthur Meade est le deuxième, mais l'aîné des fils survivants de l'amiral de la flotte Richard Meade (4e comte de Clanwilliam), et d'Elizabeth, fille d'Arthur Edward Kennedy, gouverneur de diverses colonies dont le Queensland, Hong Kong et l'île de Vancouver.

Carrière militaire
Il fait ses études au Collège d'Eton et rejoint les Royal Horse Guards. Au début de la seconde guerre des Boers, il sert avec son régiment en Afrique du Sud, devenant capitaine en 1900. Il est mentionné dans les dépêches (31 mars 1900) et est grièvement blessé, après quoi il exerce les fonctions du grand prévôt adjoint et de capitaine d'état-major. Au début de 1902, il est détaché auprès du  Bataillon, Imperial Yeomanry, en tant que commandant en second avec le grade temporaire de major. Le bataillon quitte Southampton pour l'Afrique du Sud début mai mais arrive après la fin des hostilités le mois suivant. Meade quitte l'Afrique du Sud peu de temps après, sur le SS Sardinia, qui arrive à Southampton en octobre 1902. Après une courte période en Inde en tant qu'aide de camp supplémentaire du vice-roi, Lord Curzon, il retourne en Angleterre en 1904 et sert comme adjudant des Royal Horse Guards jusqu'en 1907, prenant sa retraite et devenant capitaine de la réserve des officiers lors de son mariage en 1909. Depuis la mort de son frère en 1905, il porte le titre de courtoisie Lord Donore, et deux ans plus tard, à la mort de son père, il devient le cinquième comte de Clanwilliam.

Fin de carrière
Après sa retraite, il partage son temps entre sa propriété en Irlande (Montalto, Ballynahinch, comté de Down) et Londres. Lorsque la guerre éclate en 1914, il retourne dans l'armée et sert en France avec son régiment de 1915 à 1919 avec distinction, étant mentionné dans les dépêches et obtenant la Croix militaire. De retour à Londres, il succède à Lord Kintore comme président du Carlton Club.

Pendant la guerre de 1939-1945, il est pendant un certain temps whip adjoint non rémunéré à la Chambre des lords avec un siège sur la banquette avant. Bien qu'il ne soit pas un orateur très fréquent à la Chambre haute, il est un membre précieux des commissions, à la fois en tant que président et membre.

Famille
Il épouse en 1909 Muriel, fille de Russell Stephenson et veuve d'Olivier Howard. Elle est décédée en juin 1952. Ils ont un fils et deux filles du mariage, et son fils, le major John Meade,  comte de Clanwilliam (1914-1989) lui succédant. Clanwilliam est décédé le 23 janvier 1953 à son domicile de Bagshot, dans le Surrey.

Références

Liens externes

Titulaire de la croix militaire (Royaume-Uni)
Personnel de l'armée de terre britannique pendant la Première Guerre mondiale
Élève du collège d'Eton
Personnel de l'armée de terre britannique pendant la Seconde Guerre des Boers
Décès en janvier 1953
Naissance en janvier 1873

Arthur Meade (5e comte de Clanwilliam)


Mihăiță Vîrză (n. ) este un deputat român, ales în 2016.

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai UNPR
Membri ai Partidului Mișcarea Populară
Membri ai Partidului Social Democrat

Mihăiță Vîrză


Krunoslav Lovrek (født 11. september 1979) er en tidligere kroatisk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Kroatien

Krunoslav Lovrek


Lynch Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Lynch Township (Missouri)
 Lynch Township (Nebraska)

Lynch Township


Cronicile Heavy Metal (engleză: Metal Hurlant Chronicles) este un serial antologie științifico-fantastic belgiano-francez în limba engleză. Este bazat pe populara revistă de benzi desenate Métal hurlant, cunoscută în Statele Unite ca Heavy Metal și în Germania ca Schwermetall. Este format din două sezoane a șase episoade fiecare. Fiecare episod prezintă o poveste independentă care are loc pe o planetă diferită cu actori diferiți. Episoadele sunt unite între ele de un asteroid numit  "Métal Hurlant" care trece pe lângă locul desfășurării acțiunii. Scenariul este scris de Guillaume Lubrano și Justine Veillot, serialul este produs de compania acestora WE Productions. Filmările au avut loc la București, România.

Premiera serialului a avut loc la televiziunea franceză France 4 la 27 octombrie 2012. A fost transmis în numeroase țări europene ca Germania, Austria, Luxembourg unde a fost distribuit de Sony Pictures Television. În România este transmis de AXN.

Episoade
Toate cele 12 episoade au fost regizate de Guillaume Lubrano.

Sezonul 1

Sezonul 2

Lansare pentru acasă
Scream Factory a lansat serialul la 14 aprilie 2015 pe Blu-ray și DVD.

Referințe și note

Legături externe
  at France4.fr

Vezi și
Heavy Metal (film)
Heavy Metal 2000
 Dragoste, moarte & roboți

Seriale de televiziune științifico-fantastice
Seriale de televiziune din 2012
Seriale de televiziune Syfy
Seriale de televiziune fantastice
Seriale de televiziune de acțiune
Filme antologie
Filme bazate pe benzi desenate
Heavy Metal (revistă)

Cronicile Heavy Metal


Călugărița: Misterul de la mănăstire (engleză: The Nun) este un film de groază american regizat de Corin Hardy. Este un spin-off al Trăind printre demoni 2 (2016) și al cincilea film din universul cinematic Conjuring. Filmul îi are în rolurile principale pe Demián Bichir, Taissa Farmiga, Jonas Bloquet, Charlotte Hope, Ingrid Bisu și Bonnie Aarons.

Sinopsis

După ce o tânără călugăriță își ia viața în condiții misterioase la o mănăstire izolată din România, înalții prelați de la Vatican hotărăsc să cerceteze incidentul. Astfel, în ciuda trecutului său destul de obscur, părintele Burke este trimis la mănăstirea Cârța împreună cu o tânără novice, chiar înainte ca aceasta să își depună jurământul final. Reușind să descopere taina blestemată a ordinului monahal, cei doi ajung să își riște nu doar viața, dar și credința și chiar propriul suflet în confruntarea cu prezența malefică ce bântuie mănăstirea, transformând-o într-un adevărat câmp de luptă al celor vii cu cei damnați.

Distribuție

Producție

Filmare
Filmările au început pe 3 mai 2017 la studiourile Castel Film din București, cu Maxime Alexandre ca director de imagine. Scenele au fost turnate în interiorul Palatului Parlamentului, unde producătorii au plătit 5.000 de euro pe oră pentru a filma pe holurile și scările clădirii. Printre celelalte locații alese pentru film se numără Sighișoara și Castelul Corvinilor. Hardy a anunțat pe contul său de Twitter că producția s-a încheiat pe 23 iunie 2017, după 38 de zile de filmare.

Lansare
Filmul urma să fie lansat în Statele Unite pe 13 iulie 2018 de către Warner Bros. În februarie 2018, a fost anunțat că premiera americană a filmului va avea loc pe 7 septembrie 2018. Filmul a rulat în cinematografele românești tot din 7 septembrie 2018. Acesta a debutat pe primul loc în box office-ul românesc, având cea mai bună lansare a unui horror din istorie. Filmul a debutat tot pe primul loc și în box office-ul nord-american de weekend, cu încasări de 53,8 milioane de dolari, depășind astfel toate celelalte patru filme din franciza Conjuring.

Note

Filme din 2018
Filme de groază din anii 2010
Filme New Line Cinema
Filme Castel Film Romania

Călugărița: Misterul de la mănăstire


ෆ්‍රයිඩේස් ෆො ෆියුචර් (FFF), යූත් ෆො ක්ලයිමේට් සහ යූත් ස්ට්‍රයික් 4 ක්ලයිමේට් ආදි වශයෙන් විවිධ වශයෙන් හඳුන්වන, දේශගුණය වෙනුවෙන් පාසැල් වැඩ වැරීම් () යනු, තවදුරටත් ගෝලීය තාපනය සහ දේශගුණික වෙනස් වීම සිදුවීම වැලැක්වීම සඳහා  පියවර ගැනීමට තදින් ඉල්ලා සිටීමට, ඔවුන්ගේ පාසැල් පංති තුලින් කාල සීමා තුලදී ඉවත් වී  විරෝධතාවයන්හී නියැලීමෙහි, පාසැල් ශිෂ්‍යයන්ගේ ජාත්‍යන්තර ව්‍යාපාරයකි.  මෙය සඳහා ප්‍රකටත්වය සහ පුළුල් සංවිධානයක් ඇරඹුනේ, ගෙරේටා ටුන්බරී නම් ස්වීඩන ජාතික පාසැල් ශිෂ්‍යාව විසින් 2018 අගෝස්තු මාසයෙහිදී "" ("දේශගුණය වෙනුවෙන් පාසැල් වැඩ වැරීම්") යනුවෙන් ලියැවුණු පුවරුවක් ප්‍රදර්ශනය කරමින් ස්වීඩන රික්ස්ඩග් (පාර්ලිමේන්තුව) පිටත විරෝධතාවක් දියත් කිරීමෙන් අනතුරුවය.

2015 නොවැම්බර් දේශගුණය වෙනුවෙන් වැඩ වැරීම්
2015 නොවැම්බර් අග-භාගයෙහිදී, පැරිස් නගරයෙහි පැවති  2015 එක්සත් ජාතීන්ගේ දේශගුණය වෙනස් වීම් සම්මන්ත්‍රණයෙහි පළමුවන දිනයෙහිදී පාසැලෙන් කට්ටි පනින ලෙස ස්වාධීන ශිෂ්‍යයන් කණ්ඩායමක් විසින් ලොව වටා අනෙකුත් ශිෂ්‍යයන්ට ආරාධනා කලහ. සම්මේලනයෙහි පළමුන දිනය වූ නොවැම්බර් 30 දිනදී, රටවල් 100 ක් පුරා "දේශගුණය වෙනුවෙන් වැඩ වැරීම්" සංවිධානය කෙරිණි;  වඩා පිරිසක් සහභාගී වූහ. ව්‍යාපාරය විසින් අවධානය යොමු කලේ ඉල්ලීම් තුනක් වෙතය: 100% පවිත්‍ර ශක්තිය;  ෆොසිල ඉන්ධන  භාවිත නොකරමින් භූමියේ රඳවා තබා ගැනීම, සහ  දේශගුණය නිසාවෙන් බිහිවූ සරණාගතයන් හට උපකාර කිරීමය.

ගෙරේටා ටුන්බරී සහ 2018 වසරෙහි මුල් වැඩ වැරුවෝ

2018 අගෝස්තු 20 දිනදී, එවකට නවවන ශ්‍රේණියෙහි උගෙනුම ලැබූ ස්වීඩන ජාතික දේශගුණ ක්‍රියාකාරිනී ගෙරේටා ටුන්බරී, ස්වීඩනයෙහි  තාප තරංග සහ ලැව්ගිනි වලින් පසුව, සැප්තැම්ර් 9 වන දින පැවැත්වීමට නියමිතව තුබූ  2018 ස්වීඩන මහා මැතිවරණය දක්වා, පාසැල් නොයෑමට තීරණය කලාය.  පාක්ලන්ඩ්, ෆ්ලොරිඩාහී  මාජරි ස්ටෝන්මන් ඩග්ලස් උසස් පාසැලෙහි යෞවන ක්‍රියාකාරීන් විසින් සංවිධානය කෙරුණු මාච් ෆො අවර් ලයිව්ස් වෙතින් ඇය පෙළඹීමක් ලද බව ඇය ප්‍රකාශ කර සිටියාය.  සැමදින පාසැල් වේලාවේදී රික්ස්ඩග් පිටත වාඩිවී සිටිමින් "" ("දේශගුණය වෙනුවෙන් පාසැල් වැඩ වැරීම්") යන පාඨය රැගත් පුවරුව දක්වමින් ටුන්බරී විරෝධතාවය පළ කලාය.ඇයගේ ඉල්ලීම් අතර, ස්වීඩන රජය විසින්  පැරිස් සම්මුතිය ප්‍රකාර විමෝඩනයන් අඩු කල යුතු බවද විය.  සැප්තැම්බර් 7 දිනදී, එනම් මහා මැතිවරණයට කෙටි දින ගණනකට පෙර, ඇය ප්‍රකාශ කර සිටියේ ස්වීඩනය පැරිස් සම්මුතිය හා සමගින්  පෙළගැසෙන තුරු සෑම සිකුරාදා දිනකම ඇය වැඩ වැරීම දිගටම කර ගෙන යන බවයි. ෆ්‍රයිඩේෆොෆියුචර් යන උද්යෝග පාඨය ඇය විසින් සපයන ලද අතර, ලොව පුරා අවධානය එය වෙත විගසින් යොමු විය. ලොව පුරා පාසැල් ශිෂ්‍යයන් විසින් ශිෂ්‍ය වැඩ වැරීම් තුල යෙදෙන ලෙසින් ඇය පෙළඹවීම් ඇති කරන ලදි .

රුවල් බෝට්ටුවක සති දෙකක ගමනකින් පසුව නිව්යෝර්ක් නගරය වෙත ටුන්බරී ලඟා වූයේ දේශගුණය පිළිබඳ අර්බුදය පිළිබඳ ක්‍රියාත්මක වීම සඳහා කල යුතු කාර්යයන් ගැන ලෝකයේ අවධානය තවදුරටත් යොමු කරවා ගැනීමටය.සැප්තැම්බර් 20 වන දින එක්සත් ජනපදයෙහි පැවැත්වීමට සැලසුම් කර ඇති පාසැල් වැඩ වැරීම් තුල ඇය සහභාගී වනු ඇතැයි බලාපොරොත්තු වන අතර, එයින් පසු ඉතා විගසින් ඇය 2019 සැප්තැම්බර් 23 දින නිව්යෝර්ක් නගරයෙහි පැවැත්වෙන එජා දේශගුණ සමුළුවෙහි කතාවක් පවත්වනු ඇතැයි බලාපොරොත්තු වෙයි.

වර්ධනය වෙමින් පවතින ව්‍යාපාරය

ටූන්බරීගේ පෙළඹවීම නිසාවෙන් 2018 නොවැම්බර් මාසයෙන් ඇරඹී ලොව පුරා වැඩ වැරීම් සංවිධානය කෙරිණි.

සටහන්

ආශ්‍රිත

2018 වසරෙහි විරෝධතා
2019 වසරෙහි විරෝධතා
පරිසරය අරභයා 2018 වසර
පරිසරය අරභයා 2019 වසර
ගෝලීය තාපනය
පැවතෙමින් යන විරෝධතා
සිකුරාදා පැවැත්වීම්

දේශගුණය වෙනුවෙන් පාසැල් වැඩ වැරීම්


An Carex alligata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Francis M.B. Boott. An Carex alligata in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Hawaiian Is.. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex alligata


Age of Empires II: The Age of Kings strateška je videoigra u realnom vremenu koju su razvili Ensemble Studios, a objavio Microsoft. Izdana je 1999. godine za Microsoft Windows i Macintosh te je druga igra u seriji Age of Empires. The Age of Kings smješten je u srednjem vijeku i nudi mogućnost igranja s trinaest različitih civilizacija. Cilj igrača je prikupiti resurse koji su potrebni za izgradnju gradova, stvaranje vojski i pobjedu nad svojim neprijateljima. Nudi se pet povijesno utemeljenih kampanja koje igrača ograničavaju na specijalizirane uvjete,a temelje se na pričama. Postoje tri dodatna načina igre za jednog igrača, a moguće je igranje i s više igrača .

Unatoč tome što je korišten isti sistem za igre i sličan kôd kao kod prethodnika, razvoj Age of Kings trajao je godinu dana duže od očekivanog, prisiljavajući Ensemble Studios da 1998. godine objave Age of Empires: The Rise of Rome. Dizajnerski tim usredotočio se na rješavanje značajnih problema u Age of Empires, ali je prilikom objavljivanja napomenuo da su neki problemi ostali.

The Age of Kings prihvaćen je vrlo pozitivno. Pohvaljen je značajan broj novih značajki, kao i poboljšanja igranja. The Age of Kings dobio je "univerzalno priznanje", prema sakupljaču recenzija videoigara Metacritic. Tri mjeseca nakon izlaska prodano je dva milijuna primjeraka The Age of Kings te je zauzeo prvo mjesto na ljestvicama prodaje u sedam zemalja. Igra je osvojila nekoliko nagrada te, s obzirom na to da je imala značajan utjecaj na buduće igre u svom žanru,  danas se smatra klasikom svoje vrste. Izvorni Age of Empires II i njegovo proširenje iz 2000. godine, The Conquerors, kasnije su objavljeni kao The Gold Edition (zlatno izdanje). Age of Empires II danas se smatra jednom od najboljih igara ikad napravljenih.

Ažurirana verzija igre s grafikom visoke razlučivosti Age of Empires II: HD Edition objavljena je 2013. godine. HD izdanje uključuje originalnu igru s proširenjem The Conquerors, kao i nove kampanje, civilizacije te ažuriranu grafiku za zaslone visoke rezolucije. Remaster verzija igre, Age of Empires II: Definitive Edition, objavljena je u studenom 2019. godine.

Izvori

Videoigre za Windows
Videoigre za PlayStation 2
Videoigre iz 1999.

Age of Empires II


Großer Pätschsee ist der Name zweier Seen in Norddeutschland:

 Großer Pätschsee (Rheinsberg) – bei Kagar im Stadtgebiet Rheinsberg in Brandenburg
 Großer Pätschsee (Zislow) – bei Zislow in Mecklenburg-Vorpommern

Großer Pätschsee


Le , également appelé Filmex, était un festival de cinéma de Los Angeles qui s'est tenu dans les années 1970 et au début des années 1980. Il était le prédécesseur du festival international du film de Los Angeles de l'American Film Institute. Après le dernier festival Filmex en 1983, les fondateurs et organisateurs du festival ont consacré leur attention au développement d'une nouvelle organisation culturelle à but non lucratif, l', qu'ils ont créée pour être un festival de cinéma permanent tout au long de l'année à Los Angeles, le Festival du film de Los Angeles

Créé par George Cukor, Philippe Chamberlin et Garry Essert, il n'est pas voué à la compétition. La première édition, dirigée par Garry Essert se déroule du 4 au  au  à Hollywood. Multipliant les polémiques à cause de son comportement extravagant et souvent agressif, Garry Essert démissionne finalement de son poste en 1983. Le festival est interrompu avant d'être remplacé par le  en 1995.

Références

Festival de cinéma à Los Angeles

Filmex


Sydney Patterson (kendt som Sid Patterson) (født 14. august 1927 i Melbourne, død 29. november 1999 i Sydney) var en cykelrytter fra Australien. Hans foretrukne disciplin var banecykling, hvor han flere gange blev verdensmester.

Patterson deltog i 57 seksdagesløb, hvor han fra 1954 til 1967 vandt 16 løb. Den første sejr var ved løbet i Aarhus i 1954 med makker Alfred Strom. Samme år blev parret nummer tre ved Københavns seksdagesløb.

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Australien
Personer fra Melbourne

Sydney Patterson


Gleb Vseslavich (, , ¿?-13 de septiembre de 1119) fue el príncipe de Minsk entre 1101 y 1119. Durante su reinado Minsk estuvo en guerra con Kiev y Pólotsk. Empezó la rama de Minsk de Príncipes de Pólotsk como hijo de Vseslav el Vidente.

En 1104 su ciudad, Minsk, estaba sitiada por el voivoda Putiata, Oleg Sviatoslávich, y Yaropolk Vladímirovich, hijo de Vladímir II Monómaco. En 1106 participó en el asalto a la tribu báltica semigalianos.

En 1116 empezó la guerra con Monómaco y quemó Slutsk. En respuesta Monómaco, con sus hijos, David Sviatoslávich, y los hijos de Oleg Sviatoslávich, asaltaron Minsk. Los Monomácovichi tomaron Orsha, Drutsk, y Minsk. Gleb inició negociaciones con Vladímir quien en espíritu de festividades de Pascua accedió a acordar la paz. Ignorando totalmente las condiciones firmadas en el tratado de paz, Gleb reanudó las hostilidades en 1119. El mismo año Mstislav Vladímirovich, hijo de Monómaco, tomó a Gleb como prisionero y lo llevó a Kiev, donde murió poco después.

Familia
Esposa: Desde 1090 Anastasía (m. 1159), hija de Yaropolk Iziaslávich
Hijos:
Rostislav (m. 1165), príncipe de Minsk 1146–1165 y príncipe de Pólotsk 1151–1159
Volodar (m. 1167+), príncipe de Grodno 1146–1167, príncipe de Minsk 1151–1159, 1165–1167, y príncipe de Pólotsk 1167
Vsévolod (m. 1159/1162), príncipe de Iziaslav 1151–1159, príncipe de Strezhev 1159–1162
Iziaslav (m. 1134)

Enlaces externos

Monarcas ortodoxos
Historia de Minsk
Príncipes de la Rus de Kiev del siglo XII
Bielorrusos
Príncipes de la Rus de Kiev de la dinastía Rúrika

Gleb Vseslávich


La maison (65 rue Voltaire, Chinon) est une demeure particulière dans la commune de Chinon, dans le département français d'Indre-et-Loire.

Construite au  près d'une importante place de la ville au Moyen Âge, elle conserve le décor de plusieurs baies de sa façade. Elle est inscrite comme monument historique en 1963.

Localisation
La maison se situe au , principale rue traversant la ville d'ouest en est au Moyen Âge. En outre, elle se situe à l'angle de la rue Jeanne-d'Arc et de la rue de la Chapelle, non loin du Grand-Carroi, place importante et centre de commerce de la ville à l'époque médiévale.

Histoire
La maison est probablement édifiée sur des soubassements du  mais une phase majeure de construction a lieu au . Des remaniements de moindre importance sont ensuite effectués aux .

L'édifice est inscrit comme monument historique  par décret du . Il est restauré vers le milieu des années 1970.

Description
La maison comporte trois étages au-dessus du rez de chaussée, le tout en pierre de taille. Si les baies du rez-de-chaussée ont été reprises, celles des étages sont encore intactes et ont gardé les moulures de leurs appuis, de leurs piédroits et de leurs linteaux.

Les toits à longs pans sont couverts en ardoises.

Notes et références

Pour en savoir plus

Bibliographie
 .
 .

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de Chinon
 Liste des monuments historiques protégés en 1963

Liens externes

Monument historique inscrit en 1963
Patrimoine du XVe siècle
Monument historique à Chinon
Maison monument historique (France)

Maison (65 rue Voltaire, Chinon)


البَخُور (بالإنجليزية:Incense) مادة حيوية عطرية تطلق دخانًا عطريًا عند الاحتراق. يُستخدم المصطلح للإشارة إلى المادة أو الرائحة. يستخدم البخور لأسباب جمالية، والعلاج بالروائح، والتأمل، والاحتفال. يمكن استخدامه أيضًا كمزيل رائحة بسيط أو طارد للحشرات.

توجد في جميع مناطق العالم أشكال كثيرة وخلطات مختلفة٫ ففي الدول العربية يوجد في المجالس أما في دول آسيا فيستخدم في المعابد.

يتكون البخور من مواد نباتية عطرية، وغالبًا ما يتم مزجها بالزيوت العطرية. تختلف الأشكال التي يتخذها البخور باختلاف الثقافة المحلية، وقد تغيرت طريقة تصنيعه مع التقدم في التكنولوجيا وزادت معدلات استخدامه.

يمكن تقسيم البخور عمومًا إلى نوعين رئيسيين بحسب طريقة الاستعمال إلى: «البخور غير القابل للإحتراق المباشر» و «البخور القابل للإحتراق المباشر». البخور غير القابل للاحتراق المباشر هو نوع غير قادر على الاحتراق من تلقاء نفسه، ويتطلب مصدر حرارة خارجي مستمر لحرقه. أما البخور القابل للإحتراق المباشر فيُشعل مباشرة ولمرة واحدة بواسطة اللهب ثم يتم تهويته وإطفاءه، تاركًا جمرة متوهجة تشتعل ذاتيا وتطلق رائحة دخانية.

طريقة استخراج العود

في العادة نحصل على أجود أنواع خشب العود، من الأشجار المعمرة
والتي يتراوح عمرها ما بين 150 و 70 سنة.
على أن تكون الإصابة قد تطورت فيها منذ أكثر من 60 عاماً.
بداية استخراج هذا المكون النادر، يتم بعملية الحصاد والتقطيع
عبر قطع أشجار العود في موسم الشتاء وموسم الجفاف.
ويتم ذلك بانتزاعها من جذورها، بواسطة خبراء متمرسين
وقطع الشجرة وقطع الأجزاء المصابة،
وتتوالى التفاصيل التقليدية:

1 ـ فصل الأجزاء المصابة عن غير المصابة.
2 ـ تنظيف الأجزاء المصابة، عبر استخدام أيدي عاملة محترفة
وباستخدام الكثير من معدات النحت وتخليص العود من الأجزاء غير المصابة، ومن بعض الأجزاء الغيرخشبية العالقة بالعود ويتم ذلك بتأنّي وصبر.
بعد التنظيف تبدأ عملية التلميع، وذلك باستخدام ما يشبه المبرد المثلم غير الحاد
وكذلك بالأقمشة للحصول على قطع عود نظيفة ولامعة.
وتحفظ النفايات لتستخدم في صنع دهن العود.

عملية الفرز:
يقوم خبراء العود بفرز الخشب حسب معياري الوزن واللون.
فينتج عن عملية الفرز، تقسيم يأخذ الترتيب الآتي:

خشب الدبل السوبر Double Super
وهي القطع السوداء والثقيلة الوزن، وهي عادة أفضل أنواع خشب العود وأغلاها ثمناً.
أجودها الأسود الصلب الذي يشبه الصخر، ويتميز بكونه لا يطفو على الماء، ولا يتقطر الدهن منه.

طريقة استعمال العود أو البخور

يحرق البخور عادة فيما يسمى بالمبخرة. وفي بعض الدول العربية كالسعودية وسلطنة عمان والإمارات والكويت وقطر والبحرين والأردن يعد تمرير البخور على الضيوف في المجلس دليلا على حسن الضيافة.

المصطلح العلمي للشجرة العود
شجرة العود تسمى بـ (إقوالوريا) وهي شجرة الأم من أصل 15 شجرة موجودة بالعالم كله حيث انقرض أغلب الأشجار بسبب اقتلاعه لاستخراج الدهن والبخور.(إقوالوريا) شجرة البخور هذه يصل عمرها ما بين 70-100 سنة.

بلد المنشأ والنكهات
هي المناطق الاستوائية الرطبة الممطرة بكثرة والتي تشتهر به مناطق شرق آسيا وخاصة فيتنام وإندونيسيا والهند وكمبوديا وتايلاند وهو ينمو بسرعة عالية جداً خاصة إذا توفر المناخ الجيد ويصل نموه واكتماله في خلال ثلاث سنوات فقط.

البخور أو العود الصناعي

وهو الدارج الآن بسبب غلاء الطبيعي ويُصنع في إندونيسيا وبعض البلدان وهو مصنوع من خشب الشجر العادي
وهي ليست أعوادًا طبيعية، فيُصبغ باللون الأسود بواسطة أفران حرارية ورمال ساخنة جداً
ويُصب عليها دهن عود، بحيث إذا أشعلت هذا العود أعطاك رائحة بُخور خفيفة تُزبد
وهو يأتي كقطع ثقيلة، صعبة الكسر أو الثني.

من مشتقات البخور
دهن العود ويستخلص كما يلي:
1- يقطّع الخشب إلى قطع صغيرة جداً، وإذا كان خشب العود شبه جيد
إلى قطع صغيرة ويُدق بمطرقة كبيرة، ليتحول إلى فتات مدقوق وهناك طريقة أخرى تستخدم في تايلاند
وهي طحن خشب العود بمطحنة كهربائية، وتحويله إلى مسحوق.

2 ـ تنقع القطع الصغيرة أو المسحوق في الماء، لفترة تتراوح من 5 إلى 30 يوماً
وخلال هذه الفترة تحدث عملية التخمر، التي تساعد على تحويل جزءٍ كبير من الشمع
الموجود في خشب العود إلى دهن العود.

انظر أيضًا
 مبخرة
 مصباح عطري

مراجع

تراث السعودية الثقافي
ثقافة إماراتية
ثقافة سعودية
ثقافة عربية
مصطلحات عربية

بخور


Yalınkaya, Tunceli ilinin Pertek ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Eski ismi Çarhik olan yerleşim, 16. yüzyıl kayıtlarında Sağman nahiyesine bağlı bir köy olarak görülmektedir.

Türkiye Cumhuriyetinin kuruluşuyla da Çarhik adıyla görülen yerleşimin ismi 1950'lerin sonuna doğru değiştirilmiş ve 1960 yılı nüfus sayımıyla birlikte günümüzdeki adıyla kayıtlarda yer almaya başlamıştır.

Coğrafya
Tunceli iline 64 km, Pertek ilçesine 34 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Pertek belde ve köyleri

Yalınkaya, Pertek


Roque Alberto Avallay (nacido el 14 de diciembre de 1945 en San Rafael, Mendoza) es un exfutbolista de Argentina, formado en las categorías inferiores del Deportivo Maipú, que debuta profesionalmente en el año 1965 en Independiente, donde juega solamente 20 partidos y es transferido a Newell's Old Boys donde disputó 149 partidos y convirtió 51 goles entre el Torneo de 1966 y Reclasificatorio 1969. En 1970 es transferido al Club Atlético Huracán, corrían años de gloria por el globo, con la dirección técnica de César Luis Menotti se consagra campeón con el equipo de Huracán del 73, juega hasta el año 1975 dejando un saldo de 181 partidos jugados y 59 goles. La hinchada entonaba el cántico "¡Globo toque…   Globo toque…   Que los goles los hace el Roque!"

Luego pasa por Atlanta, Chacarita Juniors (salvado del descenso por sus goles) y Racing Club, club este último donde se recuerda su notable actuación por la primera fecha del Nacional de 1977, en la victoria de La Academia frente a River por 3 a 0, el día que Norberto Alonso retornaba al club de Núñez luego de su paso por Francia. Esa tarde todos esperaban el regreso glorioso del "Beto", pero fue Avallay quien se vistió de héroe convirtiendo dos de los goles en una performance inolvidable. Además fue el máximo anotador del club en el Nacional 1977 con 12 conversiones, y en el Metropolitano 1978 con 17. En Racing disputó 60 encuentros convirtiendo nada menos que 30 goles, pero en una injusticia absoluta,  luego de algunas malas actuaciones le arrojaron un ladrillo al parabrisas de su auto, haciendo que se retirara del fútbol temporalmente.

Regresa en 1979 a Huracán a consumar su retiro, participando 45 partidos y convierte 11 goles.

En su carrera jugó 570 partidos (15 en la Selección argentina) y convirtió 220 goles.

En el 96, hizo el curso de técnico en La Plata, junto al gran central del Rojo, Hugo Villaverde, y de ahí en más siguió dirigiendo. En el 99 llegó a Huracán, donde dirigió las inferiores durante varios años y fue testigo y promotor de la aparición de jóvenes promesas como Daniel Osvaldo, Joaquín Larrivey, Mariano Andújar, Pablo Migliore y Cristian Sánchez Prette, entre otros. Como técnico, siempre ha transmitido sus valores como persona y jugador: «A los chicos siempre los aconsejo para que no protesten y para que jueguen limpio», dice el -ahora- entrenador.

Clubes

Palmarés

Como jugador

Torneos nacionales

Torneos internacionales

Referencias

Futbolistas de San Rafael (Mendoza)
Futbolistas de la selección de fútbol de Argentina en los años 1960
Futbolistas de la selección de fútbol de Argentina en los años 1970
Futbolistas del Club Atlético Huracán
Futbolistas del Racing Club en los años 1970
Futbolistas del Club Atlético Independiente
Futbolistas del Club Atlético Chacarita Juniors
Futbolistas del Club Atlético Newell's Old Boys
Futbolistas del Club Atlético Atlanta
Futbolistas del Club Deportivo Maipú

Roque Avallay


Die Parlamentswahl in Slowenien 2004 fand am 3. Oktober 2004 statt. Bei der Wahl wurden die Abgeordneten der Staatsversammlung neu bestimmt. 1,63 Millionen Wahlberechtigte konnten über 88 der 90 Sitze im Parlament entscheiden. Zwei Sitze waren für Vertreter der ungarischen und italienischen Minderheit reserviert.

Wahlsystem
Die Staatsversammlung wurde nach dem Verhältniswahlverfahren gewählt. Es gab eine Sperrklausel von vier Prozent. Die reguläre Legislaturperiode betrug vier Jahre.

Wahlergebnis
Die Slowenische Demokratische Partei (SDS) wurde Wahlsieger mit 29,08 % und somit stärkste Partei. Die Liberaldemokratie Sloweniens (LDS), zuvor stärkste Kraft, wurde noch zweitstärkste Partei mit 22,80 %. Sie musste die höchsten Verluste bei der Wahl hinnehmen.

Weblinks

 Offizielle Internetseite der Nationalen Wahlkommission (slowenisch, englisch, italienisch, ungarisch)
 Offizielle Internetseite der Staatsversammlung (slowenisch, englisch)

Siehe auch
 Wahlen in Slowenien
 Politisches System Sloweniens

Einzelnachweise

2004
Slowenien
Slowenische Geschichte (21. Jahrhundert)

Parlamentswahl in Slowenien 2004


DDR4 (de las siglas en inglés, Double Data Rate type four Synchronous Dynamic Random-Access Memory) es un tipo de memoria de computadora de acceso aleatorio (de la familia de las SDRAM usadas ya desde principios de 2013).

Características

Los módulos de memoria DDR4 SDRAM tienen un total de 288 pines DIMM. La velocidad de datos por pin, va de un mínimo de 1,6 Gb hasta un objetivo máximo inicial de 3,2 Gb.

Las memorias DDR4 SDRAM tienen un mayor rendimiento y menor consumo que las memorias DDR predecesoras. Tienen un gran ancho de banda en comparación con sus versiones anteriores.

Ventajas
Sus principales ventajas en comparación con DDR2 y DDR3 son una tasa más alta de frecuencias de reloj y de transferencias de datos (1600 a 4400 MHz en comparación con DDR3 de 800Mhz a 2.400MHz), la tensión es también menor a sus antecesoras (1,45 a 1,05 para DDR4 y 1,65 a 1,2 para DDR3) DDR4 también apunta un cambio en la topología descartando los enfoques de doble y triple canal, cada controlador de memoria está conectado a un módulo único.

Desventajas
No es compatible con versiones anteriores por diferencias en los voltajes, interfaz física y otros factores.
Tiene una mayor latencia, lo que reduce su rendimiento.
Esa perdida de rendimiento se compensa con frecuencias y transferencias más altas al igual que pasó con las anteriores versiones de DDR.

Historia

Desarrollo

2005
La JEDEC (Joint Electron Device Engineering Council), empezó a trabajar en el desarrollo de DDR4 en el año 2005, 2 años antes del lanzamiento de DDR3 (2007). Se había previsto terminar la arquitectura de DDR4 para el año 2008, y desde 2007 como decía el futuro presidente de grupo DRAM de la JEDEC, llegaría a tiempo.

2008
En el año 2008, un invitado de Quimonda (industria alemana de semiconductores) en el San Francisco Intel Developer Forum anunció al público presente que DDR4 tendría una arquitectura a 30 nm a 1,2 voltios, con frecuencias de 2133 MHz y que su lanzamiento sería en 2012. Además añadía que en 2013 esperaba ver módulos funcionando a 1 voltio con frecuencias de 2667 MHz.

Producción

2011
Sus especificaciones finales se dieron a conocer en el segundo semestre de 2011, antes de que Hynix produjese sus primeras memorias DDR4 SDRAM.

2013
Samsung anunció ese año que había comenzado a producir en masa los primeros módulos de memoria DDR4 con el proceso de fabricación a 20 nm, permitiendo crear módulos de 16 GB y 32 GB. El uso de estos nuevos módulos de memoria permitiría a los servidores empresariales de próxima generación reducir el consumo y a la vez aumentar el rendimiento del sistema. Estos chips de memoria DDR4 ofrecen una tasa de transferencia de 2.667 megabits por segundo, más de un 25% superior a los chips DDR3 fabricados a 20 nm y con un consumo un 30% inferior.

Lanzamiento
En 2014, las primeras memorias DDR4 SDRAM fueron lanzadas al mercado, junto a chipsets y placas base compatibles.

En el primer trimestre de 2015, los primeros teléfonos móviles con memoria LPDDR4 fueron presentados, siendo estos el Samsung Galaxy S6, su variante S6 Edge, el ASUS Zenfone 2 y el LG G Flex 2.

Estándares
Estos son los estándares de memoria DDR4 actualmente en el mercado:

Tecnologías relacionadas

GDDR4

GDDR4 SGRAM (de las siglas en inglés Graphics Double Data Rate type four Synchronous Graphics Random-Access Memory) es un tipo de motor utilizado en las tarjetas gráficas especificado por la JEDEC.

SRAM

(Static Random Access Memory) Memoria estática de acceso aleatorio. Es el tipo de memoria que constituye lo que se denomina caché. La ventaja de la memoria DRAM es que es mucho más barata y almacena más cantidad de información que la memoria SRAM. En cambio, la memoria SRAM es mucho más rápida que la DRAM, del orden de 4 a 6 veces más. La utilización de componentes estáticos de memoria RAM (SRAM) resulta de gran ayuda puesto que no necesitan ningún refresco y, por tanto, disponen de un tiempo de acceso que en parte es inferior a los 15 nanosegundos.

En principio cabe pensar en la idea de que toda la memoria de trabajo DRAM deba ser sustituida completamente por la memoria SRAM, para así permitir intervalos de acceso más breves. Desgraciadamente, la fabricación de este tipo de chips resulta mucho más cara que en el caso de la DRAM. Por esta razón se utiliza memoria caché en cantidades limitadas: 128, 256, 512 o 1024 Kbytes.

Véase también
 SDR
DDR
 DDR2
 DDR3
DDR5
 RAM
 Ordenador

Referencias

Normas JEDEC
Memorias volátiles
SDRAM

DDR4 SDRAM


Obchtchaga () est un film russe réalisé par Roman Vasianov, sorti en 2021.

Synopsis

Fiche technique

 Titre original :
 Titre international : Hostel
 Photographie : Alexandre Alexandrov
 Décors : Anastasiia Karimulina, Lioudmila Rybalko
 Montage : Sergueï Ivanov

Distinctions

Nominations
  cérémonie des Aigles d'or : meilleure actrice pour Irina Starchenbaum et meilleure photographie

Notes et références

Liens externes

Film russe sorti en 2021
Film dramatique russe

Obchtchaga


Korona ili vijenac oko Sunca ili Mjeseca je optička pojava koja nastaje kad se Sunce ili Mjesec nalazi iza tankih oblaka, i tad se često mogu vidjeti okruženi prilično jasno obojenim krugovima. Ta pojava nastaje ogibom zraka svjetlosti na česticama oblaka (kapljicama vode ili kristalićima), a češće se primjećuje oko Mjeseca nego oko Sunca zbog veće jakosti (intenziteta) Sunčeve svjetlosti.

Unutrašnji je dio vijenca, takozvana aureola oko Mjeseca, žućkastobijele boje u obliku svijetlog kruga, koji je na vanjskoj strani slabo narančaste boje. Oko vijenca slijede obojeni prstenovi, obično 2 do 4. Veličina vanjskog crvenog ruba oka aureole mogu doseći i 5° i veoma su različiti.

Prstenovi su međusobno odvojeni tamnim pojasevima. Svojstveno je da je crvena boja na vanjskoj strani svih prstenova, ljubičasta na unutrašnjoj strani, no boje nisu čisto spektralne, a jakost (intenzitet) je boja u vanjskim prstenovima slabiji od unutrašnjih.

Pojava vijenca tumači se ogibom zrake svjetlosti koja prolazi kroz uske otvore ili pukotine. Otvore stvaraju vodene kapljice, a pukotine ledene iglice. Od svake kapljice šire se kuglasti valovi na sve strane, a oni ulaze i u prostor sjene, među sobom interferiraju, pa u određenim smjerovima jačaju, a u drugim smjerovima slabe. Posljedica je tog ogiba svjetlosti da oko središta otvora nastaju svjetlosni prstenovi, kojima veličina ne zavisi samo od valne duljine svjetlosti, već i od veličine kapljica, odnosno kristalića.

Iz teorije ogiba svjetlosti poznat je odnos za jakost svjetlosti:

gdje je:

a r - polumjer kapljica vode. Vrijednost  iznosi redom za prvi, drugi, treći i četvrti vijenac: 0,000, 0,819, 1,346 i 1,856. Kut otklona zrake svjetlosti Θ ovisi o valnoj duljini svjetlosti i o polumjeru otvora: crveno svjetlo se više otklanja nego li ljubičasto, a manji otvor daje veći otklon, odnosno promjer prstenova prema odnosu . Stoga se po vijencu može suditi i o polumjeru čestica u oblaku: manje čestice daju veće prstenove. Iglice koje dovode do pojave vijenca (korone) imaju uglavnom polumjer od 0,5 do 1,25 μm.

Slike

Izvori

Poveznice

Atmosferske optičke pojave

Korona (optička pojava)


Peltops es un género  de ave paseriforme perteneciente a la familia  Alaudidae.

Especies

 Peltops blainvillii. Peltopo llanero.
 Peltops montanus. Peltopo montano.

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves

Peltops


FM95BLÖ er íslenskur útvarpsþáttur sem er á dagskrá á útvarpstöðinni FM957, aðalumsjónarmaður þáttarins er Auðunn Blöndal en hann ásamt Agli Einarssyni og Steinþóri Hróari Steinþórssyni sjá um þáttinn í dag. Þátturinn hefur verið á dagskrá síðan 2011.

Saga þáttarins
Þegar þættirnir byrjuðu í nóvember 2011 voru þættirnir fjórum sinnum í viku, mánudaga, þriðjudaga, fimmtudaga og föstudaga, allt til ársins 2014 þegar hann varð kynnir í Ísland Got Talent. Á þeim árum var Björn Bragi með honum á mánudögum en var fljótt skipt út fyrir Pétri Jóhanni, á þriðjudögum Sverri Þór Sverrissyni eða Sveppa, á fimmtudögum Hjörvar Hafliðason, betur þekktur sem Hjöbba K og Egil Einarsson, betur þekktur sem Gillz á föstudögum. Árið 2014 voru þættirnir einu sinni í viku á föstudögum frá klukkan 16 til 18 og voru umsjónarmenn ásamt Auðunni, Egill Einarsson og Steinþór Hróar Steinþórsson, betur þekktur sem Steindi Jr.

Íslenskir útvarpsþættir

FM95Blö