The Okavango Delta (or Okavango Grassland; formerly spelled "Okovango" or "Okovanggo") in Botswana is a vast inland delta formed where the Okavango River reaches a tectonic trough at an altitude of 930–1,000 m in the central part of the endorheic basin of the Kalahari. It is an UNESCO World Heritage Site as one of the few interior delta systems that do not flow into a sea or ocean, with a wetland system that is largely intact. All the water reaching the delta is ultimately evaporated and transpired. Each year, about  of water spreads over the  area. Some flood waters drain into Lake Ngami. The area was once part of Lake Makgadikgadi, an ancient lake that had mostly dried up by the early Holocene.

The Moremi Game Reserve is on the eastern side of the delta. The delta was named as one of the Seven Natural Wonders of Africa, which were officially declared on 11 February 2013 in Arusha, Tanzania. On 22 June 2014, the Okavango Delta became the 1000th site to be officially inscribed on the UNESCO World Heritage List.

Geography

Floods

The Okavango is produced by seasonal flooding. The Okavango River drains the summer (January–February) rainfall from the Angola highlands and the surge flows  in around one month. The waters then spread over the  area of the delta over the next four months (March–June). The high temperature of the delta causes rapid transpiration and evaporation, resulting in 3 cycles of rising and falling water level that were not fully understood until the early 20th century. The flood peaks between June and August, during Botswana's dry winter months, when the delta swells to three times its permanent size, attracting animals from kilometres around and creating one of Africa's greatest concentrations of wildlife.

The delta is very flat, with less than  variation in height across its , while the water drops about 60 m from Mohembo to Maun.

Water flow

Lagoons

When the water levels gradually recede, water remains in major canals and river beds, in waterholes and in a number of larger lagoons, which then attract increasing numbers of animals. Photo-safari camps and lodges are found near some of these lagoons. Among the larger lagoons are:
Dombo Hippo Pool ()
Gcodikwe Lagoon ()
Guma Lagoon ()
Jerejere Lagoon/Hippo Pool ()
Moanachira Lagoon/Sausage Island ()
Moanachira Lagoon ()
Shinde Lagoon ()
Xakanaxa Lagoon ()
Xhamu Lagoon ()
Xhobega Lagoon ()
Xugana Lagoon ()
Zibadiania Lagoon ()

Salt islands
The agglomeration of salt around plant roots leads to barren white patches in the centre of many of the thousands of islands, which have become too salty to support plants, aside from the odd salt-resistant palm tree. Trees and grasses grow in the sand around the edges of the islands that have not become too salty yet.

About 70% of the islands began as termite mounds (often Macrotermes spp.), where a tree then takes root on the mound of soil.

Chief's Island
Chief's Island (), the largest island in the delta, was formed by a fault line which uplifted an area over  and . Historically, it was reserved as an exclusive hunting area for the chief, but is now a protected area for wildlife. It now provides the core area for much of the resident wildlife when the waters rise.

Climate

The Delta's profuse greenery is not the result of a wet climate; rather, it is an oasis in an arid country. The average annual rainfall is  (approximately one-third that of its Angolan catchment area) and most of it falls between December and March in the form of heavy afternoon thunderstorms.

December to February are hot wet months with daytime temperatures as high as , warm nights, and humidity levels fluctuating between 50 and 80%. From March to May, the temperature reduces, with a maximum of  during the day and mild to cool nights. The rains quickly dry up leading into the dry, cool winter months of June to August. Daytime temperatures at this time of year are mild to warm, but the temperature falls considerably after sunset. Nights can be cold in the delta, with temperatures barely above freezing.

The September to November span has the heat and atmospheric pressure build up once more, as the dry season slides into the rainy season. October is the most challenging month for visitors: daytime temperatures often push past  and the dryness is only occasionally broken by a sudden cloudburst.

Fauna of the delta

The Okavango Delta is both a permanent and seasonal home to a wide variety of wildlife which is now a popular tourist attraction. All of the big five game animals—the lion, leopard, African buffalo, African bush elephant and rhinoceros (both black and white rhinoceros)—are present.

Other species include giraffe, blue wildebeest, plains zebra, hippopotamus, impala, common eland, greater kudu, sable antelope, roan antelope, puku, lechwe, waterbuck, sitatunga, tsessebe, cheetah, African wild dog, spotted hyena, black-backed jackal, caracal, serval, aardvark, aardwolf, bat-eared fox, African savanna hare, honey badger, crested porcupine, common warthog, chacma baboon, vervet monkey and Nile crocodile.

The delta also hosts over 400 bird species, including the helmeted guineafowl, African fish eagle, Pel's fishing owl, Egyptian goose, South African shelduck, African jacana, African skimmer, marabou stork, crested crane, African spoonbill, African darter, southern ground hornbill, wattled crane, lilac-breasted roller, secretary bird, and common ostrich. Prime bird-watching areas are those with a mix of habitats such as the panhandle, the seasonal delta and the parts of the Moremi Game Reserve that are close to the water.

Since 2005, the protected area has been considered a Lion Conservation Unit together with Hwange National Park.

Both white and black rhino has been reintroduced by Botswana Rhino Reintroduction Project. In 1992, black rhino was estimated extinct while white rhino was left just 19 individuals. From 2020 to 2021 92 rhinos were killed by poachers, prompting the Botswana government to move out all rhinos from Okavango Delta. In 2019, 400 individuals of rhinos estimated left in the Botswana, Of that, population left in delta region has only 40 individuals.

The most abundant large mammal is the lechwe, with estimates suggesting approximately 88,000 individuals. The lechwe a bit larger than an impala, with elongated hooves and a water-repellent substance on its legs that enable rapid movement through knee-deep water. Lechwe graze on aquatic plants and, like the waterbuck, take to water when threatened by predators. Only the males have horns.

Fish
The Okavango Delta is home to 71 fish species, including the tigerfish, species of tilapia, and various species of catfish. Fish sizes range from the  African sharptooth catfish to the  sickle barb. The same species are found in the Zambezi River, indicating an historic link between the two river systems.

Flora of the delta
The Okavango Delta is home to 1068 plants which belong to 134 families and 530 genera. There are five important plant communities in the perennial swamp: Papyrus cyperus in the deeper waters, Miscanthus in the shallowly flooded sites, and Phragmites australis, Typha capensis and Pycreus in between. The swamp-dominant species, which are usually found in the perennial swamp, also extend far into the seasonally inundated area. Papyrus cyperus reeds beds grow best in slow flowing waters of medium depth and are prominent at the channel sides. On the islands and mainlands edges above the flooded grasslands different communities of flora are found. These species are located according to their water preference: for instance Philenoptera violacea requires little water, is found at the highest elevations in the perennial swamps, and is common on drier seasonal swamp islands. Trees restricted to islands within the perennial swamp are a mixture of the palm Hyphaene petersiana and acacias.

The mainland in the delta is characterized by mosaic of grassland and woodland communities composed of trees, shrubs and understory herbs, basically the vegetation is notably drier than the swamp. Vachellia (acacias), Boscia, Combretum and Terminalia are some of the principal genera which make up the majority of plants within the Okavango Delta. The natural phenomenon of the annual flood in the dry season and the distinct rainy season in time of low rain is the result of the exceptionally high plant diversity within the delta.

The plants of the delta play an important role in providing cohesion for the sand. The banks or levees of a river normally have a high mud content, and this combines with the sand in the river's load to continuously build up the river banks. The river's load In the delta consists almost entirely of sand, because the clean waters of the Okavango contain little mud. The plants capture the sand, acting as the glue and making up for the lack of mud, and in the process creating further islands on which more plants can take root.

This process is not important in the formation of linear islands. They are long and thin and often curved like a gently meandering river because they are actually the natural banks of old river channels which have become blocked up by plant growth and sand deposition, resulting in the river changing course and the old river levees becoming islands. Due to the flatness of the delta and the large tonnage of sand flowing into it from the Okavango River, the floor of the delta is slowly but constantly rising. Where channels are today, islands will be tomorrow and then new channels may wash away these existing islands.

People

The Okavango Delta peoples consist of five ethnic groups, each with its own ethnic identity and language. They are Hambukushu (also known as Mbukushu, Bukushu, Bukusu, Mabukuschu, Ghuva, Haghuva), Dceriku (Dxeriku, Diriku, Gciriku, Gceriku, Giriku, Niriku), Wayeyi (Bayei, Bayeyi, Yei), Bugakhwe (Kxoe, Khwe, Kwengo, Barakwena, ) and  (Gxanekwe, , River Bushmen, Swamp Bushmen, , , Xanekwe). The Hambukushu, Dceriku, and Wayeyi have traditionally engaged in mixed economies of millet/sorghum agriculture, fishing, hunting, the collection of wild plant foods, and pastoralism.

The Bugakhwe and  are Bushmen, who have traditionally practised fishing, hunting, and the collection of wild plant foods; Bugakhwe used both forest and riverine resources, while the  mostly focused on riverine resources. The Hambukushu, Dceriku, and Bugakhwe are present along the Okavango River in Angola and in the Caprivi Strip of Namibia, and small numbers of Hambukushu and Bugakhwe are in Zambia, as well. Within the Okavango Delta, over the past 150 years or so, Hambukushu, Dceriku, and Bugakhwe have inhabited the panhandle and the Magwegqana in the northeastern delta.  have inhabited the panhandle and the area along the Boro River through the delta, as well as the area along the Boteti River.

The Wayeyi have inhabited the area around Seronga as well as the southern delta around Maun, and a few Wayeyi live in their putative ancestral home in the Caprivi Strip. Within the past 20 years many people from all over the Okavango have migrated to Maun, the late 1960s and early 1970s over 4,000 Hambukushu refugees from Angola were settled in the area around Etsha in the western Panhandle.

The Okavango Delta has been under the political control of the Batawana (a Tswana nation) since the late 18th century. Led by the house of Mathiba I, the leader of a Bangwato offshoot, the Batawana established complete control over the delta in the 1850s as the regional ivory trade exploded. Most Batawana, however, have traditionally lived on the edges of the delta, due to the threat that the tsetse fly poses to their cattle. During a hiatus of some 40 years, the tsetse fly retreated and most Batawana lived in the swamps from 1896 through the late 1930s. Since then, the edge of the delta has become increasingly crowded with its growing human and livestock populations.

Molapos (water streams)
After the flooding season, the waters in the lower parts of the delta, near the base, recede, leaving moisture behind in the soil. This residual moisture is used for planting fodder and other crops that can thrive on it. This land is locally known as molapo.

During 1974 to 1978, the floods were more intensive than normal and flood recession cropping was not possible, so severe food and fodder shortages occurred. In response, the Molapo Development Project was initiated. It protected the molapo areas with bunds to control the flooding and prevent severe flooding. The bunds are provided with sluice gates so the stored water can be released and flood recession cropping can start.

Possible threats
One possible threat is oil exploration by Canadian company ReconAfrica. Initial exploration in April 2021 revealed oil deposits in sedimentary rock. Environmentalists are concerned that the project will have a negative ecological impact and that some of the main bodies of water could be threatened.
ReconAfrica has stated, "There will be no damage to the ecosystem from the planned activities."

The Namibian government has presented plans to build a hydropower station in the Zambezi Region, which would regulate the Okavango's flow to some extent. While proponents argue that the effect would be minimal, environmentalists argue that this project could destroy most of the rich animal and plant life in the delta. Other threats include local human encroachment and regional extraction of water in both Angola and Namibia.

South African filmmaker and conservationist Rick Lomba warned in the 1980s of the threat of cattle invasion to the area. His documentary The End of Eden portrayed his lobbying on behalf of the delta.

The Okavango catchment is projected to experience decreasing annual rainfall as well as increasing temperatures as a result of global warming. The effects of global warming are likely to result in reductions in the extent of floodplains in the Okavango Delta, which will have significant impacts on water availability as well as livestock rearing and agricultural activities in the region.

See also

Kalahari Basin

References

Further reading

External links

Conservation International
Okavango Delta concession areas
Flow : information for Okavango Delta planning is the weblog of the Library of the Harry Oppenheimer Okavango Research Institute
The Ngami Times is Ngamiland's weekly newspaper
Official Botswana Government site on Moremi Game Reserve, inside the Okavango Delta
Wild Entrust International
Seven Natural Wonders of Africa
Discovery Channel - Kalahari Flood
Flood-recession cropping in the molapos of the Okavango Delta
Okavango Research Institute
Current Okavango water levels, weather data and satellite images
1986 Documentary The End of Eden by Rick Lomba
Southern African Game Reserves - Okavango Delta

River deltas of Africa
Wetlands of Botswana
Swamps of Africa
Floodplains of Africa
Ramsar sites in Botswana
World Heritage Sites in Botswana
Zambezian flooded grasslands
Kalahari Desert
First 100 IUGS Geological Heritage Sites

Okavango Delta


El jejenero peruano, (Conopophaga peruviana), también denominado jejenero golicenizo (en Ecuador), jejenero de garganta ceniza (en Perú) o toco toco cenizo, es una especie de ave paseriforme perteneciente al género Conopophaga de la familia Conopophagidae. Es nativo de la Amazonia occidental en América del Sur.

Distribución y Hábitat
Se distribuye en el este de Ecuador (oeste y sur del río Napo) y en la Amazonia peruana hacia el este hasta el oeste de Brasil (al este hasta la margen oriental del alto y medio río Purús), y hacia el sur hasta el norte de Bolivia (La Paz).

Es poco común en el sotobosque, a menos de 1000  de altitud, preferentemente por debajo de los 600 , en la margen sur del occidente de la Amazonia, en bosques húmedos de terra firme entrecortados por ríos de aguas blancas, al norte del río Solimões.

Descripción
Mide entre 11,5 y 12 cm de longitud. El macho presenta corona color castaño oscuro, con lores grisáceos y un largo mechón posocular blanco; las partes inferiores color gris parduzco, con el centro del vientre blancuzco; alas color castaño, con las coberteras con puntas color ante; los bordes de las plumas del dorso son negruzcos. La hembra presenta plumaje color marrón, con la corona color castaño rojizo rufo; la garganta blancuzca; los lados del cuello y el pecho anaranjados a rufos y el centro del vientre blancuzco.

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Conopophaga peruviana en The Internet Bird Collection.
  Sonidos y mapa de distribución de Conopophaga peruviana en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de Conopophaga peruviana en Wikiaves.

peruviana
Aves del Amazonas
Animales descritos en 1856
Taxones descritos por Marc Athanase Parfait Œillet Des Murs

Conopophaga peruviana


The University of Urbino Carlo Bo (, UniUrb) is an Italian university located in Urbino, a walled hill-town in the region of Marche, located in the north-eastern part of central Italy. The University was founded as Law school in 1506 by Guidobaldo da Montefeltro, Duke of Urbino, with the name of "Collegio dei Dottori" ("school of doctors", while in Italy doctor was - and is - a title attributed to anyone with a master's degree).

Starting from the 1960s/70s, under the guidance of Carlo Bo as Rector and in the following years, the University succeeded in buying up numerous derelict buildings in the historic centre of the town (now a UNESCO World Heritage Site), there buildings which have since been restored and used as faculty, department and library buildings. While the student body and faculties gradually increased and developed over time, it was under the long-lasting rectorship of professor Carlo Bo, distinguished humanist and Senator for Life, that the University enjoyed unprecedented growth in size and prestige, prompting the former president of the European Commission, Roy Jenkins, to state that "the University of Urbino is an incisive presence in contemporary thought, contributing in original ways to the cultural and intellectual life of Europe". This was also the period in which architect Giancarlo De Carlo designed and built the University Halls of Residence  and redesigned and modernised several of the university's other buildings.

The University of Urbino currently has six departments and two institutes, over 14,000 students, many of whom are from overseas, about 800 teachers and 400 administrative staff members. Like already explained, the University occupies numerous buildings throughout the historic town centre of Urbino, which is a UNESCO World Heritage Site as whole, and this its de facto Campus. The University also occupies buildings in the close countryside. The main accommodation blocks are situated at a quite short distance from the historic town center.

Urbino has been a centre for culture and studies since the age of Federico da Montefeltro. The Law school was founded in 1506. Nowadays the University of Urbino is also renowned for teaching and research in Sports Science, Humanities, Biology and Computer science, and for the good reputation of its courses.

Organization

Departments
Until 2013 the university was divided into 11 faculties:

 Faculty of Economics
 Faculty of Education
 Faculty of Environmental Sciences
 Faculty of Law
 Faculty of Literature and philosophy
 Faculty of Mathematics, Physics and Natural Sciences
 Faculty of Modern Languages and Literature
 Faculty of Pharmacy
 Faculty of Political Science
 Faculty of Sociology
 Faculty of Sport Sciences

Following the approval of the so-called Gelmini reform in 2009, and starting from the 2013/2014 academic year, the faculty-based organisation was replaced by a department-based structure. It is currently composed of the following departments and institutes:

 Department of Pure and Applied Sciences (DISPeA)
 Department of Communication Sciences, Humanities and International Studies. Cultures, Languages, Literatures, Arts, Media (DISCUI)
 Department of Economics, Society, Politics (DESP)
 Department of Humanities (DISTUM)
 Department of Law (DIGIUR)
 Department of Biomolecular Sciences (DISB)
 Superior Institute of Religious Sciences 'Italo Mancini' (ISSR)
 Institute of Journalism (Ifg)

Ranking

Libraries
The University offers to students and staff a number of libraries making up the University Library System, along with the Foundation 'Carlo and Marise Bo' for Modern and Contemporary European Literature library.

Colleges
The University does not have its own residence halls. However, a number of colleges and dormitories for University of Urbino students are owned and managed by the regional office for the right to academic education. They include four colleges (Vela, Tridente, Aquilone and Serpentine) and one female dormitory (Casa Studentessa) in Urbino, one college located in the scientific campus between Urbino and Fermignano, and a number of rented private accommodation blocks in Pesaro and Fano, paid for by the regional government.

Prizes

The Commandino Medal is awarded by the University every year in recognition of extraordinary contributions in the history of science.

The commission charged with awarding the Commandino medal is appointed by the Director of the International Study Center Urbino and Perspective. Scientific humanism from Piero and Leonardo to the Galilean revolution  and the candidates are chosen according to their contributions to the history of science. It has been awarded annually since 2014, with no award being made in 2019.
The 2021 medal was awarded in 2022.  Awardees: Reviel Netz (Israel, 2014),  (Canada, 2015), Enrico Gamba (Italy, 2016), Roger Penrose (UK, 2017), Jürgen Renn (Germany, 2018), Monica Ugaglia (Italy, 2020), Victor Pambuccian (Romania, 2021).

The Dal Monte Medal is awarded by the University every year in recognition of contributions in the history of science by young researchers. It was inaugurated in 2022. Awardee: Vincenzo de Risi (Italy, 2022).

Notable people

Alumni
Majlinda Bregu, politician, minister of European Integration of Albania (2009–2013)
Duccia Camiciotti, poet and writer
Lorella Cedroni, political philosopher
Valeria Ciavatta, politician, captain regent of San Marino in 2003–2004 and in 2014
Ivo Mattozzi, historian
Alessia Morani, politician, MP since 2013
Alessandra Moretti, politician, MP (2013–2014) and MEP (2014–2015)
Giuseppe Novelli, biologist
Mario Pappagallo, journalist
Giovanna Trillini, foil fencer, multiple medalist at Olympics and World Championships

Faculty and staff

19th century
Giovanni de' Brignoli di Brünnhoff, botanist, founder of the Orto Botanico "Pierina Scaramella"
Alessandro Serpieri, astronomer and seismologist

20th century
Anna Maria Bisi, archaeologist
Carlo Bo, literary critic, senator for life (1984–2001), rector of the university (1947–2001)
Sabino Cassese, constitutional lawyer, minister of Public Administration (1993–1994), member of the Constitutional Court of Italy (2005–2014)
Umberto Piersanti, poet and sociologist of literature
Cesare Questa, classicist
Paolo Virno, philosopher and semiologist
Bruno Visentini, politician and business lawyer, minister of Finance (1974–1976 and 1983–1987), minister for Budget (1979) and several times MP

21st century
Khaled Fouad Allam, sociologist and MP (2006–2008)
Stefano Arduini, linguist
Ilvo Diamanti, political scientist and sociologist
Alessandro Jacchia, television producer
Domenico Losurdo, political theorist and philosopher
Massimo Negrotti, AI sociologist
Mario Vella, philosopher and social theorist

Points of interest
 Orto Botanico "Pierina Scaramella", the university's botanical garden.

See also
List of early modern universities in Europe
List of Italian universities
Urbino
Urbino European Law Seminar

References

External links

University of Urbino
1506 establishments in the Holy Roman Empire
Educational institutions established in the 1500s
Culture in le Marche

University of Urbino


Kunststiftung NRW (Art Foundation NRW) is a foundation created by the government of the German state North Rhine-Westphalia. It was established on September 12, 1989, and started operations in the spring of 1990. It is based in Düsseldorf, Germany.

The functions of the foundation are:
 Promotion and cooperation in extraordinary projects of presentation and documentation of art and culture in North Rhine-Westphalia;
 Promotion and acquisition of art objects of extraordinary significance for North Rhine-Westphalia;
 Encouragement of talented young artists; and
 Promotion of international cultural exchange.

External links
 Official website

German art
Arts foundations based in Europe
Arts organisations based in Germany
Culture of North Rhine-Westphalia
Organisations based in Düsseldorf

Kunststiftung NRW


În Antichitate Irlanda era locuită de triburi celtice. În secolul 5 se creștinează; în secolele 8-9 luptă cu vikingii și îi resping. În secolul 10 au regat; în secolul 12 sunt cuceriți de englezi (1171, sub Henric al II-lea al Angliei). În secolul 16 încercarea englezilor de a introduce forțat protestantismul radicalizează mișcarea de rezistență care se va sprijini pe catolicism. Oliver Cromwell reprimă sângeros o răscoală din 1641; urmează două războaie antiengleze (1688, 1798) care eșuează și Irlanda este unită cu Anglia (1801) în Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei. În a doua jumătate a secolului 19 irlandezii emigrează în masă datorită foametei cât și a stăpânirii străine. Mișcarea națională antibritanică se intensifică. În 1916 irlandezii proclamă independența Irlandei, dar sunt înfrânți de armata engleză. Adunarea Constituantă de la Dublin proclamă în 1914 independența Irlandei. În 1921, printr-un acord anglo-irlandez, Irlanda devine dominion (cu excepția Irlandei de Nord, Ulsterul); crearea statului Irlanda. În 1922 începe un adevărat război civil care opune pe cei care refuză împărțirea insulei celor de la guvernare. În 1937 Irlanda se declară independentă și suverană sub numele de Éire. Este adoptată o nouă Constituție. În al Doilea Război Mondial își declară neutralitatea. În 1948 se proclamă Republica Irlanda și iese din Comunitatea Națiunilor. În 1955 devine membră ONU; în 1973 al CEE. În 1985 între Londra și Dublin se semnează un acord cu privire la Ulster. În 1933 încep discuțiile între britanici și irlandezi în privința reunificării insulei în anumite condiții. În 1997 Sinn Fein, latura politică a Armatei Republicane Irlandeze (IRA), este acceptat pentru prima dată la masa tratativelor în problema Ulsterului.

În Antichitate, romanii numeau această insulă Hibernia.

Note

Istoria Irlandei


La route régionale 927 () est une route régionale allant de Paakkola à Tervola jusqu'à Ala-Vojakkala à Tornio en Finlande.

Présentation
La seututie 927 est une route régionale de Laponie.
Avec la route nationale 21, la route régionale 927 est un parcours alternatif aux routes régionales 929 et 930 pour aller de Tervola à Ylitornio.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

927

Transport à Tornio
Transport à Tervola

Seututie 927


Regulile sau convenția de prioritate Cahn-Ingold-Prelog (adesea numit simplu sistemul CIP) este un sistem de reguli folosit în chimia organică pentru nomenclatura chimică a stereoizomerilor, mai exact pentru unii enantiomeri, diastereoizomeri și izomeri Z-E. Numele provine de la cei trei chimiști care au introdus sistemul, R.S. Cahn, C.K. Ingold și Vladimir Prelog.

Reguli de prioritate

Nomenclatura R/S

Vezi și
 Stereoizomerie

Referințe

Stereochimie

Regulile Cahn-Ingold-Prelog


බහුකාර්ය සහ දිගුකාලීන මහවැලි සංවර්ධන වැඩසටහන ශ්‍රී ලංකාවේ විශාලතම සංවර්ධන යෝජනාක්‍රමයයි. ව්‍යාපෘතියේ වැඩකටයුතු සඳහා බ්‍රිතාන්‍යය, ජර්මනිය, කැනඩාව, ස්වීඩනය වැනි රටවල් වලින් ආධාර හිමිවිය.

මහවැලි ගඟ සංවර්ධනය
1912 ව්‍යවස්ථා සභාවේ පළමු දෙමළ නියෝජිත කේ. කනකසභාපති මහතා, මහවැලි ජලය වන්නි දිස්ත්‍රික්කයට ගෙන යාම ගැන පළමුවෙන්ම අවධානය යොමු කල පුද්ගලයා වෙයි. පසුව ඩී.එස්. සේනානායක, එස්.ඩබ්.ආර්.ඩී. බණ්ඩාරනායක යන මහත්වරු සහ තවත් අය මහවැලි ගඟ ආශ්‍රිත සංවර්ධන ව්‍යාපාර ගැන අවධානය යොමු කළහ.

මහවැලි ගඟ උතුරට හැරවීම ගැන පුළුල් සමීක්ෂණ ඇරඹුනේ වාරිමාර්ග දෙපාර්තමේන්තුව විසින් 1950 ගණන් වල සිටයි. දිවයිනේ ජල සම්පත් සමීක්ෂණය වෙනුවෙන් කොළඹ ක්‍රමය යටතේ පසුව කැනඩා රජයේ ආධාර හිමිවිය. 1958 දී ශ්‍රී ලංකා රජය, ඇමෙරිකා එක්සත් ජනපදය සමග ඇතිකරගත් ගිවිසුමක් අනූව, මහවැලි බහු කාර්ය ව්‍යාපාරයක් සඳහා  සමීක්ෂණයක් ඇරඹුණි. 1965 එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවර්ධන සැලැස්ම (UNDP), ආහාර හා කෘෂිකර්ම සංවිධානය (FAO) කල සමීක්ෂණ මත 1969 දී මහවැලි මහ සැලැස්ම (MASTER PLAN) බිහි විය.

සංවර්ධන වැඩසටහනේ අරමුණු
 නව ජනාවාස ඇතිකිරීම
 විදුලිබලය උත්පාදනය
 වී ගොවිතැන ප්‍රමුඛ කෘෂීකර්මය
 ගංවතුර පාලනය
 මහවැලි පහල නිම්නයේ ජනාවාසකරනය
 රකියා ප්‍රශ්නය විසදීම
 රට ආහාර වලින් ස්වයංපෝශිත කිරීම

මහවැලි ගඟත්, එහි අතු ගංඟාත් මාදුරුඔයත් ආශ්‍රය කොටගෙන දේශීය භූමි ප්‍රමාණයෙන් 39% ක් පමණ වූ ප්‍රමාණය සංවර්ධනය කිරීමත්, රටට අවශ්‍ය විදුලි බලය නිපදවා ගැනීමටත්, ඇතැම් ප්‍රදේශ වල ගංවතුර පාලනය කිරීමටත්, නව ගොවි බිම් ඇතිකිරීමටත්, නව ජනාවාස බිහිකිරීමත්, එමගින් නව රැකියා අවස්ථා ලබා දීමත්, මහවැලි මහ සැලැස්මෙන් අපේක්ෂා කෙරිණි. කෘෂිකර්මාන්තය නවීනරණය වීම, සත්ව පාලනය, කෘෂිකර්මය පාදක කරගත් කර්මාන්ත සංවර්ධනය කිරීම අනෙකුත් අපේක්ෂිත අරමුණු විය.

ක්‍රියාවට නැංවීම
වසර 30 ක් ඇතුළත මහවැලි මහ සැලැස්ම ක්‍රියාවට නැංවීම මුල් යුගයේ අපේක්ෂාව විය. අදියර 3 ක් යටතේ ප්‍රධාන ජලාශ විදුලි බලාගාර හා ජනාවාස කලාප සංවර්ධනය සඳහා සැලැස්මක් වූ අතර වාරිපෝෂිත ඉඩම් අක්කර 9,000,000 ක් සංවර්ධනය කිරීමද, මෙගාවොට් 808 ක ස්ථාපිත ධාරිතාවකින් යුතු විදුලි බලාගාර 14 ක් ඉදිකිරීමද වැඩ පිළිවෙලට අයත් විය.

වැඩසටහන ආරම්භ කිරීම
ඒ අනුව මහවැලි ව්‍යාපෘතියේ පළමු ජලාශය සඳහා මුල්ගල තැබෙන්නේ 1970 වසරේ පෙබරවාරි 28 වන දින යි. ඒ සඳහා මුල් වී කටයුතු කරන්නේ එවකට අගමැති ඩඩ්ලි සේනානායක හා මහවැලි විෂයය භාර ආමාත්‍යවරයා වන සි.පී ද සිල්වා යි. නමුත් 1970 වසරේ මුල් භාගයේ පැවති මහා මැතිවරණයෙන් පසුව ඩඩ්ලි ප්‍රමුඛ එක්සත් ජාතික පක්ෂය පරාජයට පත්වෙන බැවින් 1976 වසරේ දී එම ජලාශය විවෘත කරන්නේ සිරිමාවෝ බණ්ඩාරනායක අගමැතිවරිය හා එවකට මහවැලි විෂයයභාර ඇමතිවරයා වන මෛත්‍රිපාල සේනානායක විසින්. නමුත් ශ්‍රී ලංකා රජය මුහුණ දුන් මූල්‍ය අර්බුදය, ඉංජිනේරු හා තාක්ෂණික ක්ෂේත්‍රවල නිලධාරීන් හිඟ වීම වැනි කරුණු හේතුවෙන් මහවැලිය ඉන් ඉදිරියට කරගෙන යාමට හැකියාවක් නොමැති බව අග්‍රාමාත්‍යවරිය ප්‍රකාශ කරනවා.

ව්‍යපෘතිය පිරිහීම
1977 වන විට මහවැලි ව්‍යාපාරයේ ප්‍රගතිය අපේක්ෂා කල තරම් නොවීය. එවකට රටේ පැවැති දුර්වල ආර්ථික තත්වය හා අවශ්‍ය තරම් පුහුණු ඉංජිනේරු සහ තාක්ෂණික ක්ෂේත්‍ර වල නිලධාරීන් හිඟ වීම ඊට හේතු විය.

කඩිනම් වැඩ පිළිවෙල
මහවැලි මහ සැලැස්ම යෝජනා කොට තිබුණේ වසර 30 කදී අනුක්‍රමයෙන් නිම කිරීමටයි. නමුත් ඒ සමය වන විට රටෙහි ආර්ථිකයේ දැවෙන ප්‍රශ්න රාශියක් තිබූ නිසා මහවැලි ව්‍යාපාරයේ කටයුතු කෙටි කලකින් නිම කිරීමට අත්‍යාවශ්‍ය විය.
ඒ අනූව 1977 ඔක්තෝම්බර් 12 වනදා මහවැලි සංවර්ධන මණ්ඩලයට රැස්වූ එවක අගමැති ජේ. ආර්. ජයවර්ධන මහතා ප්‍රමුඛ කැබිනට් මණ්ඩලය මහවැලි සංවර්ධන ව්‍යාපාරය කඩිනම් කිරීමට තීරණය කරන ලදී.

පසුව එම වසරේම ජනපති ධූරයට පත්වූ ජේ. ආර්. ජයවර්ධන මහතාගේ විධායක නායකත්වයෙන්, අගමැති රණසිංහ ප්‍රේමදාස මහතාගේ මගපෙන්වීම යටතේ මහවැලි කඩිනම් වැඩ පිළිවෙල ක්‍රියාත්මක කෙරුණි. මහවැලි කඩිනම් වැඩ පිළිවෙලේ වගකීම, ඉඩම් සංවර්ධන හා මහවැලි සංවර්ධන අමාත්‍ය ගාමිණී දිසානායක මහතාට භාර විය.

කඩිනම් වැඩ පිළිවෙල යටතේ බලශක්ති සම්පාදනයට අනුබල දෙන ප්‍රධාන ජලාශ 4 ක් නිමවිණි. වික්ටෝරියා ජලාශය, කොත්මලේ ජලාශය, මාදුරුඔය ජලාශය, හා රන්දෙණිගල ජලාශය එලෙස ඉදිවූ මහා ජලාශ හතරයි.

වැඩසටහන යටතේ ඉදිකල ජලාශ

පොල්ගොල්ල ජලාශය
වැඩ ඇරඹීම - 1970 පෙබරවාරි 28 දින
විවෘත කිරීම - 1976 ජනවාරි 8 දින

වික්ටෝරියා ජලාශය (කඩිනම් වැඩ පිළිවෙල යටතේ ඉදිවූ මුල්ම ජලාශය, බ්‍රිතාන්‍ය රජයේ ආධාරයෙන් ඉදිවූවකි)
වැඩ ඇරඹීම - 1978
විවෘත කිරීම - 1985 අප්‍රියෙල් 12 (විවෘත කිරීමේ අවස්තාවට එවක බ්‍රිතාන්‍ය අගමැතිනිය මාග්‍රට් තැචර් මැතිණිය සහභාගී වූවාය)

මාදුරුඔය ජලාශය (කඩිනම් වැඩ පිළිවෙල යටතේ ඉදිවූ ජලාශය. කැනඩා රජයේ ආධාරයෙන් ඉදිවූවකි)
වැඩ ඇරඹීම -
විවෘත කිරීම - 1983 ජූලි 2 දින

කොත්මලේ ජලාශය (කඩිනම් වැඩ පිළිවෙල යටතේ ඉදිවූ ජලාශය)
වැඩ ඇරඹීම - 1979 පෙබරවාරි 4 දින
විවෘත කිරීම - 1985 අගෝස්තු 24

රන්දෙණිගල ජලාශය(කඩිනම් වැඩ පිළිවෙල යටතේ ඉදිවූ අවසන් ජලාශය.බටහිර ජර්මනි රජයේ ආධාරයෙන් ඉදිවූවකි)
වැඩ ඇරඹීම - 1982 නොවැම්බර් 21 දින
විවෘත කිරීම - 1988 නොවැම්බර් 31 දින

උල්හිටිය ජලාශය
වැඩ ඇරඹීම -
විවෘත කිරීම - 1983 අප්‍රියෙල් 9 දින

රත්කිඳ ජලාශය
වැඩ ඇරඹීම -
විවෘත කිරීම - 1988 අගෝස්තු 4 දින

මහවැලි සංවර්ධන අමාත්‍යාංශය
මහවැලි සංවර්ධන වැඩසටහන යටතේ සංවර්ධනය කරන සෑම කලාපයකටම අවශ්‍ය මං මාවත්, වාරි පද්ධති, නගර නිර්මාණ, පරිපාලන පද්ධති, රෝහල්, තැපැල් සේවා, ගබඩා, පොලීසි ආදී මූලික පහසුකම් ඇතිකිරීම සඳහා මහවැලි සංවර්ධන අමාත්‍යාංශය  නමින් වෙනම අමාත්‍යාංශයක් ඇරඹූ අතර, ඒ යටතේ ශ්‍රී ලංකා මහවැලි අධිකාරිය  ස්ථාපනය කෙරිණි.

ප්‍රතිලාභී කලාප
රටේ වියලි කලාපයෙන් 55% ක් ඇතුළත් වන මහවැලි මහ සැලැස්මට ප්‍රධාන කලාප 13 ක් අයත්ය.

මේවාද බලන්න
ගල් ඔය නිම්න සංවර්ධන වැඩසටහන

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳි
මහවැලි වෙබ් අඩවිය

මහවැලි ද්‍රෝණිය
සංවර්ධනය - ශ්‍රී ලංකා

මහවැලි සංවර්ධන වැඩසටහන


Les ruines de la maison forte de La Marcousse sont les vestiges d'un ancien domaine noble situé sur la commune française de Poliénas dans le département de l'Isère, en région Auvergne-Rhône-Alpes. Historiquement située dans la province royale du Dauphiné. Les seuls vestiges du château aujourd'hui sont deux tours et des restes de maçonnerie. Les contours du Domaine étaient encore visibles au début du . Les ruines se trouvent actuellement sur une propriété privée où l'accès sans autorisation y est interdit.

Géographie
Le château se trouve sur une terrasse étroite à 220 m d'altitude entouré de plusieurs massifs calcaires, de bois à l'ouest, et d'un dénivelé d'une quarantaine de mètres à l'est.

Historique
Les origines de la Marcousse sont indéterminées, mais elle serait rattachée à une campagne d'édification de maisons fortes des seigneurs du Châteauneuf-de-l'Albenc et de Vinay aux confins de leur mandement avant 1346.

La premiere allusion distincte à la maison forte de la Marcousse remonte à 1453 dans un dénombrement qui accompagne un hommage prêté par Eynarde de la Balme et François de Chissé à Soffrey Alleman, seigneur de Châteauneuf.
Durant les  siècle et  siècle la Marcousse utilisera indifféremment le terme "maison", "maison forte" et "maison d'habitation". En revanche le mot "château" sera utilisé pour définir la Marcousse dès 1605 lors de l'achat des droits banaux au seigneur de Châteauneuf.

Le chateau fut occupé par le famille de Chissé de 1442 à 1694.

L'hôpital de Grenoble héritera du domaine en 1683.

Elle sera vendue à son dernier bailleur au milieu du XXe siècle, et deviendra une salle polyvalente pour le village.

Description

Notes et références

 Diane Carron. La Marcousse à Poliénas du  au  siècle : les aspects matériels et économiques d'un domaine noble en Isère. La Pierre et l'écrit : Évocations / Patrimoines de l'Isère : environnement, culture, histoire, Grenoble : Presses universitaires de Grenoble, 2004, 14,https://hal.archives-ouvertes.fr/hal-01141180/document. ffhal-01141180f
 Eric Tasset, Châteaux forts de l'Isère : Grenoble et le Nord de son arrondissement, Grenoble, éditions de Belledonne, 2005, 741 p. (), pp. 386-394.
 Yves Blanc, DE POLLINACCO A POLIENAS : De l'époque romaine à 1789, Réédition 2007, P. 110.
 Photo des armoiries de Poliénas https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Polienas_Blason.jpg
 Anne Lemonde, Prince, seigneurs et Église à la fin du Moyen Âge Les enjeux de pouvoir autour du prieuré de Saint-Martin-de-Miséré (xiiie-xve siècles) Grenoble, PUG,  « La Pierre et l'Ecrit », 2015, 57-86 p https://hal.archives-ouvertes.fr/hal-01923410/document  26.
 Paravy, 1993, , « Les Chissé (1337-1450) ».

Voir aussi

La Marcousse

Maison forte de La Marcousse


University of Kentucky (UK) este o universitate publică din Lexington, Kentucky. Fondată în 1865 de John Bryan Bowman sub numele de Agricultural and Mechanical College of Kentucky, această universitate este una dintre cele două universități land-grant ale statului (cealaltă fiind Kentucky State University), cel mai mare colegiu sau universitate de pe teritoriul statului, cu 30.720 studenți înmatriculați în toamna anului 2015, și cea mai bine clasată universitate de cercetare a statului Kentucky în topul alcătuit de U.S. News and World Report.

Instituția conține 16 colegii, o școală pentru absolvenți, 93 de programe de licență, 99 programe de masterat, 66 de programe de doctorat și patru programe profesionale.
Wikipedia articles in need of updating from February 2017
All Wikipedia articles in need of updating
University din Kentucky are cincisprezece biblioteci în campus. Cea mai mare este Biblioteca William T. Young, care conține materiale academice pe o gamă variată de subiecte din cadrul științelor sociale și umaniste și o colecție de exponate științifice. În ultimii ani, universitatea a alocat sume tot mai mari de bani pentru cercetare, în urma unei parteneriat încheiat în 1997 cu Adunarea legislativă a statului Kentucky. Directiva a impus ca University of Kentucky să devină o instituție publică de cercetare care să facă parte din primele 20 de universități americane până în anul 2020.

Absolvenți notabili
Universitatea are peste 140.246 absolvenți în statul Kentucky, 216.737 în Statele Unite ale Americii și 1.119 la nivel internațional. University of Kentucky Alumni Association este asociația foștilor studenți și profesori și este situată la colțul format de Rose Street și Euclid Avenue. Clădirea care adăpostește începând din 1963 sediul asociației poartă numele lui Helen G. King, primul director permanent al asociației și fostă "Miss University of Kentucky". Membrii Asociației se întâlnesc și la Spindletop Hall, un conac mare aflat pe Iron Works Pike, care servește drept loc central de întâlnire al absolvenților.

Printre absolvenții Universității din Kentucky se află șapte guvernatori: foștii guvernatori ai statului Kentucky, Albert "Happy" Chandler, Ernie Fletcher, Paul E. Patton și Steve Beshear, fostul guvernator al statului Ohio Ted Strickland, fostul guvernator al Carolinei de Nord Beverly Perdue și  fostul guvernator al statului Arkansas Tom Jefferson Terral. Aici au studiat, de asemenea, Ken Lucas, un fost membru al Camerei Reprezentanților, episcopul metodist Alfred W. Gwinn, actualul senator Mitch McConnell, antreprenorul și filantropul Carol Gatton și Paul Chellgren, președinte și CEO al Ashland Inc.. Printre absolvenți se numără dr. Thomas Hunt Morgan, un om de știință ce a obținut în 1933 Premiul Nobel pentru Fiziologie sau Medicină, și William Lipscomb, câștigător al Premiului Nobel pentru Chimie în 1976, actrița Ashley Judd și actorul Peter LaPrade.

Referințe

Legături externe

 University of Kentucky Athletics website
 Digitized images of the University of Kentucky from the Glass plate negative collection, 1898–1918 housed at the University of Kentucky Libraries Special Collections Research Center

Universități și colegii fondate de stat din Statele Unite ale Americii

University of Kentucky


Ervin Patkaï, (Békéscsaba, 11 de abril de 1937 - Ibídem, 18 de junio de 1985), fue un escultor de origen húngaro, residente en Francia.

Vida y obras

En 1956 estudió en la Escuela de Artes Decorativas de Budapest (taller de Ferenc Medgyessy).

Tenía 19 años cuando la represión soviética le obligó a exiliarse.

Llegó a París, donde asistió al estudio del escultor Henri-Georges Adam en la Escuela de Bellas Artes.

En 1961, expuso en la Bienal de París.

Desde 1964 participó regularmente en los principales salones parisinos:

 Jeune Sculpture - Joven Escultura (formó parte de la comisión de la Asociación de la Joven Escultura de 1969 a 1978).
 Salon de Mai - Salón de Mayo
 Grands et Jeunes d'aujourd'hui - Grandes y jóvenes de hoy
 Salon des réalités nouvelles - Salón de Nuevas Realidades

En 1966 fue galardonado con el premio André Susse.

En 1967 construyó su primera obra monumental en cemento armado en el Simposio de Grenoble y experimentó a gran escala, una técnica de moldeo de poliestireno que desarrolló en 1965 y le brindó la oportunidad de ejecutar varios encargos en el marco del 1% artístico (en francés: 1 % artistique).

Con el objetivo de integrar la escultura en la ciudad y dar al artista un lugar en la planificación urbana, colaboró con diferentes arquitectos.

En 1975 fue llamado por el equipo de planificadores Epamarne (establecimiento constructor encargado de la configuración de la nueva ciudad de Marne-la-Vallée) para desarrollar el plan maestro para un nuevo barrio. A partir de ese momento, su obra personal está fuertemente influenciada por su pensamiento sobre la planificación urbana.

Partiendo del postcubismo, redescubrió la estética barroca, concretando a finales de la década de 1970 su visión de las formas puras, los "espaces intérieurs" (espacios interiores) que prestan a la arquitectura una monumentalidad hierática y ficticia.

Como docente tuvo una intensa actividad educativa con los alumnos que participaron durante dos años en la Ecole des Beaux-Arts de Reims en el curso dictado bajo el título "cadre bâti" (el "entorno construido").

En 1985, murió prematuramente como consecuencia de un accidente.

Notas y referencias

Bibliografía
 Denys Chevalier, Patkai, Galerie Soleil, 1973
 Patkai: Centre culturel de la Villedieu, Saint-Quentin en Yvelines, 8 février - 29 février 1980, Aries, 1979 (catálogo)
 Marie-Paule Ritz, L'Art dans la ville: la collaboration d'artistes à la planification urbanistique; à l'exemple de la participation du sculpteur Ervin Patkai au quartier du Pavé Neuf à la Ville Nouvelle de Marne la Vallée; une tentative de généralisation de la loi du "10, 1980

Enlaces externos

Enlaces externos

Constructivismo
Escultores de Hungría del siglo XX
Escultores de Hungría en Francia
Fallecidos por accidentes de tráfico en Francia
Urbanistas de Francia
Nacidos en Békéscsaba
Fallecidos en París

Ervin Patkaï


Kolding Lufthavn  er en lufthavn beliggende ca. 12 km vest-sydvest for Kolding, nær Vamdrup.

Historie
Kolding Lufthavn blev anlagt som Koldingegnens Lufthavn i 2001. Den skiftede i 2016 navn til det nuværende.

Økonomi
Kolding Lufthavn, der drives som et anpartsselskab, havde i 2015 en omsætning på 2,5 mill. kr., hvilket markerede en svag stigning i forhold til årene forinden. Det klart største selskab i lufthavnen er Danish Air Transport, der har hjemsted her.

Referencer

Lufthavne i Danmark
Etableret i 2001
Lufthavn
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Kolding Kommune

Kolding Lufthavn


ත්රනස්තවාදයට ප්රසතිචාර දැක්වීම පුළුල් පරාසයකට පැතිර යන විෂයකි. ඒ තුළට දේශපාලන වර්ණාවලිය නැවත පෙළ ගැස්සවීම සහ මුලික වටිනාකම් නැවත තක්සේරැ කිරිම ඇතුලත්වේ. ත්රවස්තවාදය පිටු දැකීම යන යෙදුම සදහා පටු අර්ථගැන්වීම් ද පවතින අතර එය ත්රකස්තවාදී ක්රි යාකාරකම් කරන පුද්ගලයන් වෙත ඉලක්ක වී ඇත.

හදුනාගත් ත්ර ස්තවාදයට එරෙහි ක්රිතයාමාර්ග කිහිපයක් මෙසේය.

1.	ඉලක්ක ගතවු නිති, අපරාධ ක්රිතයාපටිපාටින් රටින් පිට කිරිම සහ වර්ධනය කළ පොලිස් බලතල

2.	දැඩි බාධක ඉලක්ක කිරිම් - දොරවල් අගුල් දැම්ම් හෝ රථවාහන සදහා මාර්ග බාධක යෙදීම

3.	සතුරන් නිෂ්ක්රි යකරන හෝ ප්රවතික්රි්යාකාරි හමුදා ක්රි යාමාර්ග

4.	බුද්ධීඅංශ වැඩි දියුණු කිරිම හා පරික්ෂණ කටයුතු වැඩි දියුණු කිරිම

5.	සතුරන් නිෂ්ක්රි ය කරන මානුෂිය කටයුතු

6.	ප්රරශ්න කිරිම සදහා වැඩි ඉඩකඩක් ලබා දීම සහ රදවා ගැනීමේ ප්රරතිපත්ති

7.	හිංසා කිරිම/ වද දිම වලංගු මෙවලමක් ලෙස නිල වශයෙන් පිළීගැනීම.

ත්රිස්තවාදයට ප්රෝතිචාර දැක්වීම


«Fixed at Zero» es el primer sencillo del álbum debut de la banda VersaEmerge, Fixed at Zero. La canción fue estrenada el 13 de julio de 2010 en Internet. Fue escrita por Blake Harnage, Sierra Kusterbeck y Dave Basset. Fue producida por este último.

El sencillo también se encuentra en el álbum recopilatorio del Warped Tour 2010, Warped Tour 2010 Tour Compilation..

Información del video
El video de la canción fue dirigido por Spence Nicolson. Comienza enfocando a un buitre, y a Sierra dentro del nido de éste. Acto seguido, comienzan a tocar la canción en un lugar desconocido en el cual le llueven hojas pequeñas.

Referencias

Enlaces externos
 Vídeo oficial en YouTube.

Sencillos de 2010
Sencillos de rock
Canciones de rock
Canciones de 2010
Canciones en inglés

Fixed at Zero (canción)


An Fimbristylis onchnidiocarpa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Hendrikus Kern. An Fimbristylis onchnidiocarpa in nahilalakip ha genus nga Fimbristylis, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Vietnam. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fimbristylis

Fimbristylis onchnidiocarpa


Republika Hrvatska i Republika Albanija održavaju diplomatske odnose od 25. kolovoza 1992. Sjedište veleposlanstva je u Tirani.

Veleposlanici
Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Republici Albaniji osnovano je odlukom predsjednika Republike od 18. siječnja 1993.

Vidi još
 Hrvatsko-albanski odnosi
 Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Albanija na stranici MVEP-a

Izvori

Albanija
Hrvatsko-albanski odnosi

Popis hrvatskih veleposlanika u Albaniji


Nubar Ozanyan (în , ), cunoscut și sub numele de război Orhan Bakırcıyan, a fost un comunist revoluționar radical de etnie armeană născut în Turcia, care a deținut funcția de comandant al formațiunii militante Partidul Comunist Turc/Marxist–Leninist (TKP/ML). De-a lungul vremii, el a luptat în mai multe războaie în fruntea grupării și a fost ucis în luptă împotriva Statului Islamic în timpul Bătăliei de la Raqqa.

Viața personală
Ozanyan putea să citească, să scrie și să vorbească în turcă, armeană și rusă și a tradus mai multe lucrări marxiste.

Note

Legături externe
 Nubar Ozanyan - înmormântare

Nașteri în 1956
Decese în 2017
Armeni din Turcia
Comuniști armeni
Comuniști turci
Maoiști
Batalionul Internațional de Eliberare
Turci expatriați în Franța
Turci expatriați în Liban
Turci expatriați în Siria

Nubar Ozanyan


An Paphinia litensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson ngan Tilman Neudecker. An Paphinia litensis in nahilalakip ha genus nga Paphinia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paphinia

Paphinia litensis


En orientalsk knude eller Kentknude er den simpleste slipseknude, der er mulig at binde. Det er en simplere og mindre udgave af four-in-hand-knuden. Den adskiller sig ved, at slipset ligger med indersiden, når man starter med at binde den. Den er ikke så udbredt som four-in-hand og windsorknuden i Vesten, men i Kina er den udbredt.

Med notationen fra The 85 Ways to Tie a Tie, bindes knuden på følgende måde:
Lo Ri Co T.

Se også
Liste over slipseknuder

Referencer

Eksterne henvisninger

Slips

Orientalsk knude


Die Aero A.304 war ein zweimotoriges Militärflugzeug des tschechoslowakischen Herstellers Aero.

Geschichte
Im Jahre 1934 begann Aero mit der Entwicklung eines zweimotorigen Tiefdeckers mit Einziehfahrwerk, nachdem die ČSA, die staatliche tschechoslowakische Luftverkehrsgesellschaft, moderne zweimotorige Passagierflugzeuge für acht bis zehn Fluggäste benötigte. Die Maschine, ausgestattet mit Walter-Pollux-II-R-Sternmotoren mit einer Leistung von 265 kW (360 PS), war in Ganzmetallbauweise gefertigt, die Ruder waren stoffbespannt. Der Prototyp mit der Bezeichnung A.204 hatte seinen Erstflug im Jahre 1936, und seine Flugleistungen waren durchaus zufriedenstellend, jedoch hatte sich die ČSA zwischenzeitlich entschlossen, den Bedarf mit der aus britischer Produktion stammenden Airspeed Envoy zu decken. Somit blieb es bei dem einzelnen Prototyp der A.204.

Als das tschechoslowakische Verteidigungsministerium im Januar 1936 ein Flugzeug in der Auslegung als leichter Bomber und Aufklärer ausschrieb, griff Aero auf die A.204 zurück und überarbeitete die Konstruktion. Die Maschine erhielt einen verglasten Bug, einen drehbaren MG-Turm auf dem Rumpfrücken und mit den Walter Super-Castor I-MR leistungsfähigere Triebwerke.
Der Entwurf erhielt die Bezeichnung A.304 und startete im August 1937 zum Jungfernflug.

Das tschechoslowakische Verteidigungsministerium war durchaus zufrieden mit den Flugleistungen und orderte daher 18 Maschinen. Ein weiteres Exemplar wurde von der bulgarischen Luftwaffe bestellt und dort unter dem Namen "Pelikan" als Verbindungsflugzeug eingesetzt.

Nach der deutschen Besetzung der Tschechoslowakei Anfang 1939 fiel ein Großteil der A.304 in die Hände der deutschen Luftwaffe. Diese setzte die Maschinen als Schul- und Verbindungsflugzeuge ein, und drei Exemplare wurden der Luftwaffe der neu gegründeten Slowakei als Bomber und Aufklärer übergeben, wo sie bis 1943 im Einsatz waren.
Im Jahre 1941 wurden fünf A.304 an die bulgarische Luftwaffe verkauft.

Variante
 A.300: Weiterentwicklung der A.304 zum mittleren Bombenflugzeug; mit der Entwicklung wurde 1937 begonnen, es wurde bis zur deutschen Besetzung der Tschechoslowakei jedoch nur ein Prototyp hergestellt

Militärische Nutzer
  ein Exemplar

  1939–1943

Technische Daten

Siehe auch
 Liste von Flugzeugtypen

Literatur
 William Green: War Planes of the Second World War. Volume Seven. Bombers and Reconnaissance Aircraft. Macdonald, London 1967.

Weblinks

 Aero A.304 Quelle Fliegerweb.com

Aero
Militärischer Flugzeugtyp
Zweimotoriges Flugzeug mit Kolbenmotoren
Erstflug 1937

Aero A.304


Astragalus aequalis es una  especie de planta herbácea perteneciente a la familia de las leguminosas. Es originaria de Estados Unidos.

Astragalus aequalis es una planta herbácea perennifolia, que se distribuye por Estados Unidos en Nevada.

Taxonomía
Astragalus aequalis fue descrita por Ira Waddell Clokey y publicado en Madroño 6(7): 215–216, pl. 27, f. a–j, en el año 1942.
Etimología
Astragalus: nombre genérico que significa "hueso del tobillo" y un nombre antiguo aplicado a algunas plantas de esta familia debido a la forma de las semillas.

aequalis: epíteto latino que significa "igual".

Referencias

Enlaces externos

 Species Astragalorum Descriptae et Iconibus Coloratis Illustratae a P. S. Pallas, Eq... cum Appendice. Lipsiae [Leipzig] 40, t. 31.  1800-1803
 USDA, ARS, National Genetic Resources Program. Germplasm Resources Information Network - (GRIN) [Online Database].

aequalis
Flora de Estados Unidos
Plantas descritas en 1942
Plantas descritas por Clokey

Astragalus aequalis


أمير بيل إير الحيوي  مسلسل تلفزيوني أمريكي يعتمد على كوميديا الموقف عرض على قناة هيئة الإذاعة الوطنية من 10 سبتمبر 1990 حتى 20 مايو 1996 حيث تم تصوير 6 أجزاء بواقع 147 حلقة .

القصة
تدور أحداث المسلسل حول ويل سميث الذي ينخرط مع رفقاء السوء في مدينته فيلادلفيا الغربية فتقرر أمه إرساله إلى خالته سيدة المجتمع الراقي فيفيان بانكس التي تعيش في منطقة بيل إير بمدينة لوس أنجلوس بولاية كاليفورنيا مع زوجها رجل الأعمال فيليب بانكس وابنهما الذي في نفس عمره كارلتون وابنتيه هيلاري وأشلي وخادمهم جيفري .

الشخصيات

جوائز المسلسل

روابط خارجية

مراجع

أمير بيل إير الحيوي (مسلسل)
برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
برامج شبكة هيئة الإذاعة الوطنية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في فيلادلفيا
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في لوس أنجلوس
عروض تلفزيونية صورت في لوس أنجلوس
مسلسلات أمريكية انتهت في 1996
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1990
مسلسلات تلفزيونية ما وراء القص
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون وارنر برذرز
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون يونيفرسال
مسلسلات عن المراهقة
مسلسلات عن عائلات
مسلسلات كوميديا موقف أمريكية
مسلسلات كوميديا موقف عن المراهقين
ويل سميث

ذا فريش برينس أوف بيل إير


ෆල්ෂියෙම්යේගා () යනු,  දෙවන ලෝක යුද්ධය අතරතුර සහ එයට පෙර, ජර්මානු ලුෆ්ට්වාෆර් හී පැරචුට් භට ()  ඛණ්ඩය විය. ඔවුහූ, මහා-පරිමාණයෙහි වාසර මෙහෙයුම් තුල යෙදවුනු පළමුවන ජර්මානු පැරචුට් භටයන් වූහ. දෙවන ලෝක යුද්ධය පුරාවටම, ෆල්ෂියෙම්යේගා ආඥාපති වූයේ කොට් ස්ටූඩන්ට් විය.

ෆල්ෂියෙම්යේගා


An Kraenzlinella gigantea in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carlyle August Luer. An Kraenzlinella gigantea in nahilalakip ha genus nga Kraenzlinella, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kraenzlinella

Kraenzlinella gigantea


Melody's Echo Chamber est le projet de la musicienne française Melody Prochet.

Biographie
Née en 1987 et ayant grandi en Provence, Melody Prochet a exercé pendant douze ans du violon alto au conservatoire d'Aix-en-Provence.
Elle fonde en 2006 le groupe My Bee's Garden, avec lequel elle enregistre en 2010 son premier album Hunt the Sleeper. Elle participe à l'album Staring at the Ice Melt de Fortune.

À la suite d'une tournée de My Bee's Garden avec le groupe Tame Impala en 2010, Prochet collabore avec Kevin Parker son compagnon de l'époque et leader de Tame Impala, sous le nom de Melody's Echo Chamber. Le disque est enregistré dans le studio de fortune de Parker à Perth, en Australie et dans la maison balnéaire de la grand-mère de Prochet dans le sud de la France. Ce premier album homonyme sort sur le label Fat Possum Records en 2012.

Le guitariste de son groupe est Pablo Padovani, futur meneur du groupe Moodoïd. En 2013, Melody's Echo Chamber atteint la  place du Billboard Heatseekers Album Chart américain. Q Magazine note l'album 8/10, le qualifiant d'.

Melody's Echo Chamber sort Shirim en octobre 2014, qui devait figurer dans son prochain album. En décembre, Melody's Echo Chamber est annoncée au Austin Psych Fest 2015 à Austin, au Texas, mais son apparition a ensuite été annulée en raison de problèmes de visa. Le disque annoncé n'est finalement jamais terminé.

En 2017, Prochet sort un nouveau morceau sur YouTube intitulé Cross My Heart, avec l'annonce d'un nouvel album Bon Voyage, produit de manière indépendante. Le disque devait sortir la même année, mais a été retardé car Prochet subit un , suivi de l'annulation de sa tournée mondiale. En avril 2018, Prochet sort le singleBreathe In, Breathe Out, et l'album Bon Voyage est publié en juin. L'album a été composé dans un studio suédois situé à Solna. En 2021, elle sort un duo Only One Man, enregistré avec Moodoïd.

En janvier 2022, Melody's Echo Chamber sort un nouveau single Looking Backward, et annonce que son nouvel album Emotional Eternal sortira en avril. Comme le précédent, le disque est à nouveau issue d'une collaboration avec le multi-instrumentiste Reine Fiske et le musicien-producteur Fredrik Swahn du groupe Amazing. Le disque a été écrit entre la Suède et les Alpes-de-Haute-Provence où l'artiste réside<ref name="R&F657">La musique que je rêvais de faire, Basile Farkas, Rock & Folk, mai 2022</ref>. Le titre Alma, lui est inspiré par sa fille. Pour le clip, la chanteuse a fait appel à Hyoyon Paik, un artiste spécialiste de la 3D.

La même année, elle sort Unfold, dix ans après la sortie du disque Melody's Echo Chamber. Il s'agit de la suite de ce disque, prévue avec Kevin Parker et qui avait commencé à être enregistré entre 2012 et 2013. Il avait ensuite été abandonné à la suite de leur rupture . En 2023, sept ans après son dernier concert à Coachella Festival, elle fait une nouvelle tournée qui passe par Londres, Paris, Los Angeles et New-York.

 Discographie

 Albums
 Melody's Echo Chamber (2012)
 Bon Voyage (2018)
 Emotional Eternal (2022)
 Unfold (2022)

 Singles
 Endless Shore (2012)
 I Follow You (2012)
 Crystallized (2013)
 Some Time Alone, Alone (2013)
 Shirim (2014)
 Cross My Heart (2017)
 Breathe In, Breathe Out (2018)
 Desert Horse (2018)
 Looking Backward (2022)
 Personal Message (2022)

 Clips I Follow You(2012)You Won't Be Missing That Part Of Me (2012)Crystallized (2013)Some Time Alone, Alone (2013)Breathe In, Breathe Out (2018)Desert Horse (2018)Cross My Heart (2018)Shirim (2018)
 Looking Backward (2022)
 Personal Message'' (2022)

Références

Liens externes
Site officiel

Chanteuse française du XXIe siècle
Auteure-compositrice-interprète française
Chanteuse des années 2010
Chanteuse des années 2020
Artiste de Domino Recording Company
Artiste de Fat Possum Records
Groupe musical de Provence-Alpes-Côte d'Azur

Melody's Echo Chamber


Lidia Isac (în , n. 27 martie 1993, Saint Petersburg, Rusia) este o cântăreață din Republica Moldova. Ea a reprezentat Republica Moldova la Concursul Muzical Eurovision 2016 cu piesa Falling Stars. A ratat calificarea în finala competiției.

Premii
2016 - Reprezentanta Republicii Moldova la Eurovision Song Contest  2016, Stockholm, Suedia.
2015 - Festivalul internațional de muzică Pop"Makein  Asia" (Locul I)
2015 - Concursul internațional de muzică "Baltic Super  Stars", Sankt Petersburg (Grand Prix).
2015 – Dublu finalistă a etapei naționale a concursului  "Eurovision Song Contest" solo și în cadrul proiectului Glam Girls.
2014 - Laureata concursului internațional de muzică Pop "New  Wave 2014", Jurmala, Letonia.
2013 - Finalista etapei naționale a concursului "Eurovision  Song Contest", în cadrul proiectului "Glam Girls".
2012 – Concursul Internațional de Muzică "Mărul de Aur" (Locul II)
2010 - Laureată a Festivalului Internațional de Muzică "Faces  of friends".
2008 - Concursul internațional de muzică "Steaua  Elatului", (Grand Prix).
2007 - Concursul național de muzică "Laura", (Grand  Prix).
2007 - Concursul municipal de muzică "Ploaia de stele", (Grand Prix).
2007 - Concursul național de muzică "Chantons amis!", (Grand Prix).
2006 - The international Pop Music contest "Silver Yantra" (Special Prize), Bulgaria.*

Referințe

Nașteri în 1993
Nașteri pe 27 martie
Cântăreți în limba română
Cântăreți moldoveni
Cântăreți în limba rusă
Cântăreți în limba engleză

Lidia Isac


Patrick Bernatchez est un artiste autodidacte québécois. Il est né en 1972 à Montréal, où il vit et travaille encore aujourd'hui.

Bibliographie
Patrick Bernatchez est un artiste pluridisciplinaire qui pratique la peinture, le dessin, la gravure, la photographie, la vidéo, le film, l'installation, la musique et le son. Il participe à nombres d'expositions individuelles ou collectives, au Canada comme à l'international. Ses œuvres s'articulent par le biais de cycles tels que Chrysalides et Lost in Time présentés au Musée d'art contemporain de Montréal, en 2016, en collaboration avec Casino Luxembourg. Ses sujets de prédilection sont le temps et la mort, qu'il explore à travers les médiums évoqués ci-haut.

La musique a une grande importance dans ses œuvres ce qui est particulièrement visible dans les films qu'il réalise, mais aussi à travers sa série d'œuvres autour des Variations Goldberg de Jean-Sébastien Bach. De même, la vidéo et le film qui tiennent une partie centrale de ses cycles.

Cycles d'œuvres

Chrysalides (2006-2013)
Initié en 2006, le cycle Chrysalides est composé de cinq films, dont une trilogie qui est formé par les films I Feel Cold Today, Chrysalide et 13. Les films peuvent être vus et exposés seuls, mais font partie d'un tout. Les deux autres films qui viennent en suivant sont Chrysalide Empereur et Whole Fashion Plaza qui vient conclure le cycle, et fait écho à l'immeuble Fashion Plaza qui est à l'origine de la réflexion de l'artiste. Il s'agit d'un ancien immeuble industriel de Montréal, où se trouve son atelier et où il a exposé au cours des Fashion Plaza Nights, les différents éléments qui composent le cycle de Chrysalides.

Le cycle comprend aussi des dessins, partitions, et installations sonore où des fils venant entourer un haut-parleur formant peu à peu un cocon, une chrysalide pour la musique qui s'éteint peu à peu.

Lost in Time (2009-2015)
Le cycle Lost in Time prend forme pendant le cycle de Chrysalides, il est composé d'un film de 46 minutes dont la bande sonore a été réalisée par le musicien mexicain Murcof, avec la chorale Les Petits chanteurs du Mont-Royal. Cette œuvre plonge le spectateur dans deux trames narratives parallèles : l'une montre un cheval et son cavalier masqué évoluer dans un paysage de neige et de glace infini. L'autre montre une étrange expérimentation. Ce cycle comporte plusieurs œuvres « satellites » dont les Variations Goldberg, la musique prend une place importante dans ce cycle. Le temps tient aussi une place centrale ce qui est marqué par le titre Lost in Time, et qui apparaît aussi à travers le projet Montre BW, qui est une montre qui ne marque non pas les heures, mais les millénaires.

Variations Golberg
Les Variations Goldberg sont une œuvre de Jean-Sébastien Bach reprises et réinterprétés librement par Bernatchez dans les œuvres suivantes dont certaines présentent plusieurs variations, d'autres ont une forme bien éloignée de la partition jouée au piano de Bach :

 Goldberg Experienced.01 est joué sur un piano préparé par le pianiste David Kaplan.
 Goldberg Experienced.03 / 77K est joué sur huit tourne-disques, sur lesquels l'artiste intervient pour composer de nouvelles sonorités.
 GE0433RPM / Goldberg Experienced.04 est une composition pour huit pianos.

Expositions

Expositions individuelles
2008 : Chrysalides, Centre d'art actuel Skol, Montréal, QC, Canada.

2009 : 134340 SOON fase 2, film, West Den Haag, La Haye, Pays-Bas.

2011: Patrick Bernachez. Lost in time, Galerie de l'UQAM, Montréal, QC, Canada, commissaire Mélanie Boucher.

2013 : Patrick Bernatchez, Galerie Battat Contemporary, Volta, New York, NY, États-Unis.

2015 :

 Les temps inachevés, Casino Luxembourg – Forum d'art contemporain, Luxembourg, commissaire Kevin Muhlen et Lesley Johnstone.
 Lost in time, West Den Haag, La Haye, Pays-Bas.
 Les temps inachevés, Argos – Center for Art and Media, Bruxelles, Belgique.

2016 :

 Les Temps inachevés, Musée d'art contemporain de Montréal, Montréal, QC, Canada.
 Les temps inachevés, The Power Plant Contemporary Art Gallery, Toronto, ON, Canada.

2017 : Les glaciers, Galerie Battat contemporary, Montréal, QC, Canada.

2018 : Lost in Time, L.E.V Laboratorio de Electronica Visual – 12e Festival international du film de Gijon, Gijon, Asturies, Espagne.

Expositions collectives
2012 : Lost in Time, Fragment 1, avec Guillaume-Van Roberge, West Den Haag, La Haye, Pays-Bas.

2016 : « Car le temps est la plus longue distance entre deux endroits », Musée d'art contemporain de Montréal, Montréal, QC, Canada.

2017 : Time, Société, Bruxelles, Belgique.

2019 : Aphélie 1, « Si petits entre les étoiles, si grand contre le ciel », Manif d'art 9 – Biennale de Québec, Québec, QC, Canada.

Collections
Musée des beaux-arts du Canada, Ottawa.

Musée national des beaux-arts du Québec, Québec.

Musée d'art contemporain de Montréal, Montréal.

Notes et références

Liens externes

https://www.erudit.org/en/journals/etcmedia/1900-v1-n1-etcmedia02437/81082ac.pdf

Art vidéo
Naissance en 1972
Naissance à Montréal
Artiste contemporain canadien

Patrick Bernatchez


28. breddegrad kan henvise til:

 28. nordlige breddekreds
 28. sydlige breddekreds

28. breddegrad


Mützlitz steht für:
 Mützlitz (Nennhausen), ein Ortsteil der Gemeinde Nennhausen in Brandenburg, Deutschland

Mützlitz ist der Familienname folgender Personen:
 Henning Mützlitz (* 1980), deutscher Autor

Mützlitz


Jean-Claude Mignon (* 2. Februar 1950 in Corbeil-Essonnes) ist ein französischer Politiker der Union pour un mouvement populaire.

Leben
Mignon war von 1988 bis 2017 Abgeordneter der Nationalversammlung für das Département Seine-et-Marne. Von 2012 bis 2014 war Mignon als Nachfolger von Mevlüt Çavuşoğlu Präsident der Parlamentarischen Versammlung des Europarates. Mignon war Bürgermeister von Dammarie-lès-Lys von 1983 bis 2014.

Weblinks
 Offizielle Webseite von Jean-Claude Mignon (französisch)
 Französische Nationalversammlung:Jean-Claude Mignon

Mitglied der Parlamentarischen Versammlung des Europarats
Mitglied der Nationalversammlung (Frankreich)
Franzose
UMP-Mitglied
Geboren 1950
Mann

Jean-Claude Mignon


Înghețarea bugetară se referă la situația în care un sector guvernamental sau o întreprindere sunt blocate sau "înghețate" la un anumit nivel. Termenul poate fi aplicat într-o afacere pentru creșterea profitului, precum și în guvernare, de multe ori, pentru a reduce impozitele.

Înghețarea bugetului  devine deosebit de importantă în situații economice dificile. În aceste cazuri, întreprinderile pot avea probleme în obținerea  fondurilor, necesitând o reducere a cheltuielilor. În vreme de criză economică sau criză financiară, guvernul pierde, de asemenea, venituri și se confruntă cu  presiunea de a reduce datoriile fiscale. Astfel, înghețarea bugetului  poate fi folosită ca o modalitate de limitare a cheltuielilor.

Motive pentru înghețarea bugetului
Înghețarea bugetară poate fi pusă în aplicare de o întreprindere sau de un guvern în diferite contexte. În cazul unei pierderi a profitului sau a veniturilor fiscale, bugetul ar putea fi redus sau înghețat, astfel încât o întreprindere sau un guvern să nu cheltuiască mai mult decât produce. Cheltuielile în exces pot crea necesitatea de a îngheța bugetul.

Guvernul
În guvern, un politician poate pune în aplicare o înghețare a bugetului pentru a reduce suma de bani cheltuită pe programe guvernamentale sau salarii, permițând astfel, o scădere a impozitelor. Unii democrați susțin că, deși ce acești politicieni doresc recunoașterea meritelor pentru reducerea - sau cel puțin nu creșterea - impozitelor, ei nu vor să aibă nimic de a face cu rezultatul acestor tăieri (pierderi în bugetul alocat pentru asistență socială, înghețarea salariilor profesorilor).

Afaceri
Atunci când întreprinderile se confruntă cu pierderi sau creșteri în profit, acestea pot, de asemenea, să pună în aplicare îngheațarea bugetului pentru repararea erorilor de cheltuieli și de a preveni alte pierderi de profit. Acest lucru este valabil mai ales în perioadele de criză economică.

Efectele înghețării bugetului
O reducere în valoarea banilor cheltuiți este efectul dat de înghețarea bugetului. Dar o înghețare a bugetului poate avea alte consecințe, de multe ori neintenționate. Atunci când guvernul îngheață un buget, impozitele pot fi reduse. Atunci când înghețarea bugetului este pusă corect în aplicare cu scopul de a reduce sau limita suma de bani alocată întreprinderilor sau guvernului, acțiunea de blocare a bugetului poate câștiga un efect public pozitiv datorită economisirii financiare. Unii cred că acest lucru, mai degrabă decât respectiva reducere a costurilor, exprimă de multe ori motivul din spatele înghețării bugetului. Atunci când înghețarea bugetului se axează pe suma de bani cheltuită pe salarii, multor muncitori le sunt private anumite  beneficii, prime și creșteri salariale. Guvernele pot folosi înghețarea bugetului în organizații și programe guvernamentale pe care le sponsorizează. În timp ce acest lucru salvează sau reduce fondurile financiare, de asemenea, taie din bugetul alocat unor programe guvernamentale benefice sau chiar necesare.

Efectul  înghețării bugetului în domeniul educației
Înghețarea bugetului și tăierea fondurilor pot influența negativ educația publică. În Statele Unite, anumite districte școlare au înghețat salariile profesorilor, fără ale furniza un venit pentru trai. Aceste acțiuni implementate asupra salariilor profesorale pot incita la proteste. Înghețarea bugetului poate crește, de asemenea, suma de bani pe care elevii trebuie să o plătească pentru educație reducănd de asemenea posibilitatea înscrierii în învățământul superior. În timp ce profesorii se opun înghețării salariilor, districtele școlare susțin că aceste acțiuni sunt necesare pentru a continua finanțarea altor aspecte ale educației și pentru a păstra profesorii în funcție pentru a evita concedierea altor angajați , cu scopul de a a furniza o creștere în venituri și pensii.

Controverse
Înghețarea unui buget, fie pentru programe guvernamentale, salarii sau alte lucruri afectează viața multor oameni. Aceasta poate avea atât un aspect pozitiv cât și unul negativ. O înghețare a bugetului poate avea implicații politice, mai ales în cazul guvernului, dar, de asemenea, și în cazul întreprinderilor. Ele pot face acest lucru prin a afecta politica sau prin creșterea sau scăderea ratei de încredere a unui politician.
Republicanii au tendința de a aproba aceste tactici pentru programele finanțate de guvern și organizații. Acest lucru se întâmplă deoarece banii obținuți prin această metodă pot fi folosiți pentru reducerea taxelor.  Democrații, pe de altă parte, au tendința de a prefera o creștere a impozitelor în schimbul scăderii fondurilor progamelor furnizate  guvernamental, cum ar fi asistența socială și salariile angajațiilor guvernului.

Istoricul înghețării bugetare

Înghețarea bugetară din 2009
Economia recentă a produs probleme în afaceri și în guvern, rezultând în tăierea subvențiilor și înghețarea bugetară. Înghețarea salariilor poate rezulta în reducerea cheltuielilor la nivel individual care, la rândul său, duce la reducerea veniturilor în cadrul mediului de afaceri și guvernului. Acest fapt poate cauza recesiunea să se autodistugă. În timpul mandatului său, fostul Președinte al Statelor Unite George W. Bush a propus un număr ridicat de înghețări bugetare în scopul atenuării problemelor economice, inclusiv înghețării programelor guvernamentale în cadrul Biroului de Afaceri Educaționale și Culturale, Biroului Serviciilor Medicale  la , și  Fundației Națională de Științe din Statele Unite .

Înghețarea bugetară flexibilă
La sfârșitul anilor 80, fostul Președinte american George H. W. Bush a propus un sistem flexibil de înghețare bugetară, care ducea la creșterea bugetului în funcție de inflație și de creșterea populației pentru anumite programe guvernamentale, dar îngheța complet alte programe guvernamentale. Unii au privit acest lucru ca pe o tactică politică și l-au acuzat pe președintele Bush și pe asociații lui ca fiind inconsecvenții în utilizarea termenului de înghețare bugetară. Această propunere a dus la dificultăți  în cadrul Congresului, în special în rândul partidului democrat, deoarece reducerile bugetare ar putea forța unele programe guvernamentale în reducerea contribuțiilor din cauza creșterii populației și a inflației. Iar mulți au susținut faptul că președintele Bush a vrut să primească credit pentru reducerile financiare timp în care forța Congresul să ia toate deciziile dificile. Când președintele Bush și-a declarat  intențiile, a existat o corelație limpede cu înghețările financiare pe care Ronald Reagan le aprobase.

Vezi și
 Recesiune

Note

Bibliografie
  "Freeze before Cuts." Science News 93 (1968): 556.

Legături externe
 http://www.nature.com/nature/journal/v420/n6915/full/420452b.html
 http://news.bbc.co.uk/2/hi/business/8006518.stm

Bugete guvernamentale

Înghețarea bugetară


La Carretera de Nebraska 121, y abreviada NE 121 (en inglés: Nebraska Highway 121) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Nebraska. La carretera inicia en el Sur desde la Segmento del Sur  oeste de Madison - Segmento del Medio  noroeste de Pierce - Segmento del Norte  oeste de Crofton hacia el Norte en la Segmento del Sur  norte de Battle Creek - Segmento del Medio  este de Bloomfield - Segmento del Norte  noreste de Crofton. La carretera tiene una longitud de 88,6 km (55.03 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Carretera de Nebraska 121 es administrada y mantenida por el Departamento de Carreteras de Nebraska por sus siglas en inglés NDOR.

Cruces
La Carretera de Nebraska 121 es atravesada principalmente en el Segmento del Medio por la   en Osmond.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de NDOR

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Nebraska

Carretera de Nebraska 121


Juliette Contandriopoulos (9 de marzo de 1922- ) fue una botánica francesa. Realizó actividades académicas como profesora de la Universidad de Marsella y especialista en vegetales del Mediterráneo Oriental.

Fue investigadora en el "Laboratorio de Citogenética", de la Universidad de Marsella; y terminada la obra de su doctorado se inclinó por los estudios de citotaxonomía, ciencia que establece la identificación sobre la base de las características cromosómicas.

Estableció relación con investigadoras e investigadores de varios países. Una de las colaboraciones más sólidas fue la que mantuvo con María de los Ángeles Cardona.

Algunas publicaciones
 . 1974. A propos de l'étude caryologique de quelques Pinguicula de Grèce et de Turquie, et en particulier du complexe Pinguicula hirtiflora Ten. Volumen 1 de Revue de biologie et d'écologie méditerranéenne. Ediciones de l'Université, 6 p.

 . 1971. Campanulacées nouvelles du pourtour méditerranéen oriental. Annales de l'Universite de Provence-Sciences. 9 p.

Libros
 . 1979. Endemism and evolution in the islands of the Western Mediterranean. Editor Acad. Pr. 37 p.

 . 1974. Problemes posés par l'endemisme en méditerranée, v. 23 de Travaux de l'Institut de Botanique de l'Université de Neuchâtel, Institut de Botanique.

 --------------------------------. 1962. Application de la cytotaxinomie a l'analyse de l'endémisme Corse. 19 p.

 --------------------------------. 1962. Recherches sur la flore endémique de la Corse et sur ses origines. Annales de la Faculté des sciences de Marseille. Ed. Impr. Louis-Jean, 354 p.

 . 1961. Essai sur l'endémisme. Volumen 9 de Travaux de l'Institut de Botanique de l'Université de Neuchâtel, Institut de Botanique. Editor Büchler, 25 p.

 --------------------------------, . 1959. Existence des races chromosomiques chez Chrysanthemum alpinum L.: leur répartition dans les Alpes. Volumen 7 de Travaux de l'Institut de Botanique de l'Université de Neuchâtel, Institut de Botanique. Editor Librairie Gén. de l'Enseignement, 17 p.

Honores
 Miembro correspondiente
 Proyecto de Estudio de la flora y la vegetación de Córcega, en sus diversos aspectos

Referencias

Enlaces externos

Científicas de Francia
Botánicas de Francia
Botánicos de Francia del siglo XX
Botánicos de Francia del siglo XXI
Francesas del siglo XX
Nacidos en Marsella

Juliette Contandriopoulos


La statue-menhir de Frescaty est une statue-menhir appartenant au groupe rouergat découverte à Lacaune, dans le département du Tarn en France.

Description
Elle a été découverte dans les champs de la Resse Neuve en 1902 par M. Bru et authentifiée par l'abbé Hermet. La statue a été sculptée et gravée sur une dalle de grès rouge permien dont le site d'extraction le plus proche est situé à  du lieu de la découverte. Elle mesure  de hauteur pour une largeur maximale de  et un épaisseur de .

La statue est complète, de très belle facture et en très bon état. C'est l'un des plus bel exemplaire du groupe rouergat. C'est une statue-féminine. Sur sa face antérieure, elle comporte tous les caractères anthropomorphes habituels : visage complet (yeux, nez et tatouages), seins, bras, mains, jambes et pieds. Les jambes sont disjointes. Le personnage porte un collier à six rangs, une ceinture décorée de traits verticaux ou obliques et d'une série de « C » inversés, un vêtement à plis remontant jusqu'aux épaules dans le dos.

La statue est conservée au siège de la Société archéologique du Midi de la France.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques du Tarn
 Liste des statues-menhirs de France

Frescaty
Site mégalithique dans le Tarn

Statue-menhir de Frescaty


La gare de Popasna  (en ukrainien Попасна (станція)) est une gare ferroviaire située en Ukraine.

Situation ferroviaire

Histoire

Service des voyageurs

Accueil

Desserte

Intermodalité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Ukraine,
 Liste de gares en Ukraine.

Liens externes

Gare mise en service en 1878
Gare dans l'oblast de Louhansk
Gare

Gare de Popasna


Klein Wesenberg er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Nordstormarn under Kreis Stormarn. Kreis Stormarn ligger i den sydøstlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Klein Wesenberg ligger i den sydøstlige del af amtet cirka ti kilometer sydvest for Lübeck. Floden Trave danner mod nord kommunegrænse til kommunen Wesenberg.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted
 Kommunens side  på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Stormarn

Klein Wesenberg


Termoakumulacijska peć (ponekad se naziva i akumulacijska peć) sprema (akumulira) toplinu koju električni grijači stvaraju noću, kad je električna energija jeftinija, a tijekom dana tu toplinu polagano odaju i zagrijavaju prostoriju. Akumulator topline takve peći sačinjava blok od magnezitne opeke, nekog kamena ili metala u koji su ugrađeni grijači, obično cjevastog tipa, snage od 1,5 do 7,5 kW. Oko te jezgre, ugrijane i do 600 °C postavljen je izolacijski sloj koji sprečava odlazak topline. Kao vanjska obloga peći služi lim ili keramičke pločice. Takve peći služe za osnovno grijanje prostorija. Prema načinu kako predaju toplinu prostoriji razlikuju se 3 sistema gradnje. Peći građene po prvom sistemu imaju takvu toplinsku izolaciju oko jezgre da propušta upravo toliko topline koliko je potrebno za grijanje prostorija. U drugoj izvedbi kroz jezgru prolaze kanali kojima zrak prirodno ili prisilno struji (ventilator). U trećoj izvedbi, koja je najčešća, jezgra je vrlo dobro toplinski izolirana, tako da kroz vanjsku oblogu predaje samo neznatne količine topline dovoljne za minimalno zagrijavanje prostorija; ostala toplina odaje se gotovo isključivo konvekcijom s pomoću zraka koji prisilno cirkulira kroz zagrijevne kanale. Poseban automatski uređaj regulira zagrijavanje jezgre, a da bi se održala određena sobna temperatura, regulatori topline i vremenske sklopke otvaraju prolaz za ugrijani zrak, te uključuju i isključuju ventilator.

Po pravilu svi se akumulacijski sistemi grade tako da se u slučaju veće hladnoće mogu priključiti na električnu mrežu i danju. Neke akumulacijske peći imaju i dodatne grijače snage do 1,5 kW, kojima se kod veće hladnoće i preko dana dogrijava peć. Sobne termoakumulacijske peći teške su od 100 do 400 kilograma.

Izvori

Vanjske poveznice

Kućanski aparati
Energetika

Termoakumulacijska peć


Ægte stormhat (Aconitum napellus) er en art i Ranunkel-familien, som oprindelig er hjemmehørende i Centraleuropa. Det er en 1-2 m høj staude med store blåviolette blomster. Den anvendes som prydplante i tempererede områder, herunder Danmark. I haver findes varianter med blomster i hvide og rosa farver.

Beskrivelse
Ægte stormhat er en flerårig, urteagtig plante med en opret vækst. Bladene er spredt stillede, stilkede og håndlappede med 5-7, dybt indskårne lapper. Bladenes form varierer meget, og de øverste blade er mindre indskårne end de nederste. Oversiden er mørkegrøn og næsten hårløs, mens undersiden er lyst grågrøn. Blomstringen foregår i juli-september, hvor man finder blomsterne samlet i kompakte og endestillede stande. De enkelte blomster er 5-tallige og uregelmæssige, sådan at det øverste kronblad er omdannet til en "hjælm" (stormhat). Kronbladene er oftest blå, men lyseblå blomster ses også. Frugterne er bælge med pyramideformede, vingede frø.

Rodsystemet består af en knoldagtig jordstængel og grove, trævlerødder. Alle dele af planten er stærkt giftige, og det skyldes blandt andet giften aconitin, som hører til blandt de stærkeste plantegifte der findes. Giften kan trænge igennem ubeskyttet hud, og derfor anbefales det at bære handsker, hvis man håndterer planten. LD50 er 0,166 mg/kg legemsvægt, hvilket svarer til 11,62 mg for en person, der vejer 70 kg.

Planten når en højde på ca. 200 cm og en bredde på ca. 50 cm.

Hjemsted

Ægte stormhat har sin naturlige udbredelse i Europas bjergegne fra England i nordvest til Ukraine i sydøst. Arten er knyttet til halvskyggede, kølige voksesteder med en næringsrig, kalkholdig og fugtig jord. Derfor ses den oftest i skovbryn og lysninger og i fugtige enge.

I Kitzbühel-alperne, Østrig finder man plantesamfundet Molinio-Arrhenatheretea på skiferundergrund i højder mellem 1.922 og 2.127 m. Her vokser arten sammen med bl.a. almindelig løvefod, alperottehale, bidende ranunkel, Crepis aurea (en art af høgeskæg), fjeldrapgræs, Gentiana bavarica (en art af Ensian), katteskæg, mosebunke, mørk brunkulle, nordisk dværgulvefod, rødkløver, rød svingel og vellugtende gulaks.

Underarter
 Aconitum napellus subsp. castellanum (Spanien)
 Aconitum napellus subsp. corsicum (Korsika)
 Aconitum napellus subsp. firmum (Polen, Tjekkiet, Rumænien og Ukraine
 Aconitum napellus subsp. fissurae (Sydøsteuropa)
 Aconitum napellus subsp. hians (Tyskland, Østrig, Tjekkiet og Polen)
 Aconitum napellus subsp. lusitanicum (Mellemeuropa, sjælden i Sverige og Danmark)
 Aconitum napellus subsp. napellus' (Storbritannien og Frankrig)
 Aconitum napellus subsp. superbum (det tidligere Jugoslavien)
 Aconitum napellus subsp. tauricum (Tyskland, Østrig, Italien, det tidligere Jugoslavien, Polen, Rumænien og Ukraine)
 Aconitum napellus subsp. vulgare (Spanien, Frankrig, Italien, Svejts og Østrig)

 Galleri

 Noter

 Kilder og eksterne henvisninger
 Naturhistoriska riksmuseet: Äkta stormhatt
 Bo Mossberg og Lennart Stenberg: Den store nordiske flora'', 1999,

Blå blomster
Haveplanter
Giftige planter

Ægte stormhat


58672 Remigio este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
58672 Remigio este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Monte Viseggi la Observatorul astronomic din Monte Viseggi. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,62 ua, o excentricitate de 0,24 și o înclinație de 12,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 58001-59000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

58672 Remigio


David Pierre Eto'o Fils, né le , est un footballeur international camerounais qui joue pour Eding Sport, comme ailier droit.

Biographie

Enfance et débuts
Né à Yaoundé, il est le frère cadet de Samuel Eto'o. Il a son neveu, Etienne, qui a également joué pour le Real Majorque. Leur père s'appelle aussi David.

Carrière en club
Eto'o commence sa carrière à la Kadji Sports Academy au Cameroun, avant de s'installer en Espagne à l'âge de 16 ans avec le RCD Mallorca. À Majorque, il passe des périodes de prêt avec Ciudad de Murcia et Yverdon-Sport FC, quittant le club en 2005. De courts séjours à Sedan, au FC Champagne Sports, au FC Meyrin, au SD Ponferradina et à l'US Créteil-Lusitanos ont suivi, avant qu'Eto'o ne signe avec l'équipe ukrainienne du FC Metalurh Donetsk en avril 2007 . Il signe ensuite avec l'équipe grecque d'Aris, où il est prêté à Ilisiakos. Après la fin de sa période de prêt, il quitte Aris et retourne en Espagne en août 2008 et signe un contrat avec le CF Reus Deportiu. Après deux ans avec le CF Reus Deportiu, il joue ensuite pour la Kadji Sports Academy, le FC Koper et l'Union Douala, avant de signer pour Eding Sport en 2018.

Carrière internationale
Eto'o est appelé avec le Cameroun et fait ses débuts lors d'une victoire 2-0 en qualification pour le Championnat d'Afrique des nations 2018 contre Sao Tomé-et-Principe le 12 août 2017.  Il a trois sélections en équipe nationale.

Notes et références

Footballeur international camerounais
Joueur de l'Union Douala
Joueur du FC Koper
Joueur du CF Reus Deportiu
Joueur de l'Aris FC
Joueur du Metalurh Donetsk
Joueur de l'US Créteil-Lusitanos
Joueur du SD Ponferradina
Joueur du FC Meyrin
Joueur du CS Sedan Ardennes
Joueur du Yverdon-Sport FC
Joueur du CF Atlético Ciudad
Joueur du RCD Majorque
Joueur de la Kadji Sport Académies
Naissance à Yaoundé
Naissance en juin 1987

David Eto'o


Veisjärv (Veisejärv ili Valgejärv) je jezero u Estoniji, smješteno u okrugu Viljandi kod sela Veisjärve.

Nalazi se na 96 metara nadmorske visine. Površina jezero je 478,6 ha. U jezeru živi više vrsta riba (crvenperka, gymnocephalus cernua, štuka, deverika, smuđ i druge).

Iz jezera ističe rijeka Õhne.

Izvori

Jezera u Estoniji
Porječje Emajõgija

Veisjärv


An Prosthechea neglecta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Franco Pupulin. An Prosthechea neglecta in nahilalakip ha genus nga Prosthechea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Prosthechea

Prosthechea neglecta


Giorgio Giomo (nacido el  en Treviso, Italia) es un exjugador italiano de baloncesto.

Equipos
1969-1973  Olimpia Milano
1975-1979  Pallalcesto Amatori Udine

Palmarés
 Recopa: 2
Olimpia Milano: 1970-71, 1971-72.
 LEGA: 1
Olimpia Milano: 1971-72.
 Copa Italia: 1
Olimpia Milano: 1972.

Enlaces externos
 Ficha del jugador en LEGA BASKET SERIA A
 Ficha en sports reference

Baloncestistas de Italia
Baloncestistas de la selección de Italia
Baloncestistas italianos de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas del Olimpia Milano
Baloncestistas del Pallacanestro Udine
Nacidos en Treviso

Giorgio Giomo


Yukie Kawamura (川村 ゆきえ, Kawamura Yukie?, nascută 23 ianuarie 1986) este un idol japonez și o actriță sub Japan Art.

Biografie
Nascută în Otaru, Hokkaidō, Kawamura a crescut în Yokohama, Kanagawa și mai târziu în Abiko, Chiba. Ea a debutat în 2003 ca un idol japonez. În 2006 ea a început cariera ei ca o actriță.

Filmografie

Filme
  (気球クラブ、その後?) (2006)
  (口裂け女2?) (2008)
 Frankenstein Girl (吸血少女対少女フランケン?) (2009)
  (ひとりかくれんぼ 劇場版?) (2009)
 Hōzuki-san Chi no Aneki (2014)

Drame TV
 Donto Hare (2007)
 Juken Sentai Gekiranger ca Cherry (2007, episodul 36)
 Ultraseven X (2007)
 Mirai Seiki Shakespeare (2008)

Note

Nașteri în 1986
Gravure idol japoneze
Oameni în viață

Yukie Kawamura


Mănăstirea Longquan din Beijing se află la poalele Crestei Phoenix, un munte magnific cu mai multe straturi de creste abrupte de unde poți vedea centrul orașului Beijing. A fost construită în primii ani ai Dinastiei Liao, în anul 957 și are o istorie ce se întinde pe mai bine de 1000 de ani.

Creasta Phoenix, cunoscută istoric ca și Muntele Zhubi, Muntele misterios sau Muntele Domnului (Zeului), adăpostește multe pesteri folosite pentru desfășurarea unor exerciții spirituale (meditații), precum Peștera Sanfo, Peștera Xuanyuan, Peștera Xianren, etc. Unele imagini ale lui Buddha cioplite pe pereții peșterii au rămas intacte până în prezent. În apropierea Mănăstirii Longquan există niște situri ale unor temple vechi, incluzând Templul Dajue, Templul Shangfang, Templul Huangpu Yard, Mănăstirea Miaofeng, Mănăstirea Geyi, Pestera Chaoyang etc.

Cei doi copaci viguroși ce se află în fața porții Mănăstirii Longquan au mai bine de 600 de ani. O dată intrat pe poartă poți vedea Podul Dragonului de Aur, cel mai bine conservat pod dintr-o singură bucată din Beijing, care se spune că ar fi fost construit de Ven.Master Jisheng, primul stareț al mănăstirii, și finanțat prin cerșit pentru pomana pentru 3 ani. Pentru o mie de ani, podul de piatră vechi și marmorat a ghidat nenumărați budisti, devotați sălașului lor spiritual. Cei doi copaci ginkgo vechi si luxurianți din interiorul templului au fost martorii vicisitudinilor prin care a trecut mănăstirea de mai bine de 1000 de ani.

După războaiele haotice ale dinastiilor Liao (907-1125) și Jin (1115-1234), Mănăstirea Longquan a fost renovată în timpul Dianstiei Yuan (1271-1368) dar din nou a căzut într-o degradare treptată până la sfârșitul Dinastiei Ming (1368-1644). În ultimii ani ai domniei împăratului Qianlong (1735-1795) din Dinastia Qing (1644-1911), administrația locală din Changping a făcut unele renovări în partea de est. Cu Podul Dragonului de Aur ca ax central, au reconstruit templul, care a fost așezat în partea de vest și a avut o expunere estică, astfel încât a fost orientat spre sud. În timpul perioadei Republicii Chineze (1912-1949), templul a fost martor în zilele sale de glorie, la târgurile templului. Un pelerin din Provincia Guangdong a donat material să se construiască Camera de ceai a relațiilor virtuoase, oferind gratuit ceai și terci de ovăz la trecători; asta a ajutat la dezvoltarea unor afinități cu publicul (cu oamenii). În timpul războiului cu Japonia (1937-1945) când țara s-a confruntat cu tulburări sociale și invadare străină, Mănăstirea Longquan a căzut în uitare. În primele zile ale Republicii Populare Chineze mănăstirea a avut doar o duzină de camere, care au fost din nou folosite ca reședințe civile și alte scopuri în timpul Revoluției Culturale (1966-1976).

Odată intrată în noua eră, după ce a experimentat multe suișuri și coborâșuri mai bine de o mie de ani, Mănăstirea Longquan a îmbrățișat un nou stil de viață. Pe 11 aprilie 2015, a fost oficial redeschisă și reîntregită ca loc de desfășurare a unor activități religioase. Ven. Master Xuecheng, VicePreședinte și Secretar-General al Asociației Budiste din China, a fost invitat să fie starețul acestei mănăstiri. Este prima mănăstire budistă deschisă oficial în districtul Haidian de la înființarea Republicii Populare Chineze și adăpostește cele trei bogății Buddha, Dharma și Sangha.

Temple budiste

Mănăstirea Longquan


An Cleistachne sorghoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Bentham. An Cleistachne sorghoides in nahilalakip ha genus nga Cleistachne, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cleistachne

Cleistachne sorghoides


Le Hockey Club Klein Zwitserland, communément appelé Klein Zwitserland, est un club néerlandais de hockey sur gazon basé à La Haye, Hollande-Méridionale.

Les équipes premières féminines et masculines participent à la Hoofdklasse, la plus haute ligue néerlandaise de hockey sur gazon.

Le club a été fondé le 20 septembre 1908. Ils ont connu un succès incroyable dans les années 1970, remportant 8 titres nationaux d'affilée. La première équipe masculine a joué sans interruption au plus haut niveau du hockey néerlandais de 1974 à 2007. Après avoir promu deux fois de suite, ils sont de retour dans la Hoofdklasse depuis 2018.

Honneurs

Hommes
Hoofdklasse
 Champions (8): 1976–1977, 1977–1978, 1978–1979, 1979–1980, 1980–1981, 1981–1982, 1982–1983, 1983–1984
 Vice-champions (2): 1974–1975, 1975–1976
Coupe d'Europe de hockey sur gazon des clubs champions
 Champions (2): 1979, 1981
 Vice-champions (4): 1980, 1982, 1983, 1985
Hoofdklasse en salle
 Champions (2): 1974-1975, 1982-1983

Références

Liens externes
 Site officiel du Klein Zwitserland

Club sportif fondé en 1908
Club sportif à La Haye
Club de hockey sur gazon aux Pays-Bas

HC Klein Zwitserland


Gunther Krichbaum () este un politician german, membru al Uniunii Creștin-Democrate (CDU). Din 2007 ocupă funcția de președinte al comisiei pentru Afaceri Europene din Bundestag-ul german.

Viața și cariera
După obținerea bacalaureatului în anul 1984 la Liceul Solitude din Stuttgart-Weilimdorf, Krichbaum realizează serviciul militar în Sigmaringen și Dillingen/Donau și studiază începând cu anul 1985 științe juridice atât la Universitatea Eberhard Kars din Tübingen și la Universitatea Ruprecht Karls din Heidelberg, cât și la Lausanne și Geneva. După primul examen juridic de stat, încheie studiile în 1991. În timpul studiilor sale, devine membru al Asociației Studențești Ulmia din Tübingen. După rezidențiat, absolvă și cel de-al doilea examen juridic de stat și, ulterior, până în anul 2002, activează ca agent independent de asigurare pentru MLP AG în Pforzheim.

Religia sa este evanghelică, el fiind la a doua lui căsătorie și tatăl a trei copii din prima căsătorie.

Politică
Krichbaum s-a alăturat în 1979 Uniunii Tineretului CDU, și în 1983, de asemenea, Uniunii Creștin-Democrate (CDU). Din 1999 până în 2009 a fost vice-președinte al oganizației CDU din orașul Pforzheim, Germania, și din 2009 președinte al organizației CDU în districtul Enz/Pforzheim. Krichbaum este din 2002 membru al Bundestag-ului German și începând cu decembrie 2005, vicepurtător de cuvânt pentru politica europeană  al grupului parlamentar CDU/CSU în Bundestag. Din iunie 2007 este președinte al Comisiei pentru Afaceri Europene în Bundestag.

Krichbaum a obținut de fiecare dată mandatul direct din circumscripția din Pforzheim ca deputat în Bundestag-ul German. La momentul primei sale alegeri în 2002, el a reușit să recâștige pentru CDU mandatul direct, pierdut în 1998 în favoarea SPD, candidând împotriva președintei SPD Baden-Württemberg, Ute Vogt. Krichbaum își menține mandatul în 2005, cu 46,9%, iar în 2009 cu 40,7% din voturile directe. La alegerile legislative din Germania din 2013 a obținut cu 49,5% din voturile din primul tur, cel mai bun rezultat al CDU în această circumscripție electorală de la alegerile pentru Bundestag din 1983. La cea dea cincea candidatură în circumscripția electorală, el nu a mai putut obține acest rezultat, cu toate acestea a obținut mandatul direct cu 36,4% din voturile din primul tur.

Regina Olandei îi oferă titlul de mare ofițer al ordinului de Orania-Nassau, în 2009 președintele Republicii franceze îi conferă titlul de ofițer al Legiunii de onoare, iar în 2010, președintele statul român îi oferă titlul de comandant al Ordinul național "Steaua României". În 2012, el primește medalia de aur de onoare pentru merite a Republicii Austria.

Membru
Krichbaum este membru al următoarelor organizații:

 supraregionale:
 Atlantik-Brücke e.V.
 Membru în Consiliul de Administrație al Fundației Robert Schuman (Paris)
 Membru în Consiliul de Administrație al Partidului Popular European (PPE)
 Membru în Comitetul Federal pentru Europa al CDU Germania
 Membru co-optat  în prezidiul Europa-Union Germania

 regionale:
 Președintele Asociației cântăreților la instrumente de suflat din districtul Pforzheim/Enz
 Președintele Fundației Liceului Schiller, Pforzheim
 Membru în Consiliul de Administrație al Asociației cetățenilor din Nordstadt, cartierul de nord al orașului Pforzheim
 Membru în Consiliul Sinodal al Bisericii Protestante pentru Pforzheim și îmrejurimile
 Membru în Consiliul de Administrație al Universității din Pforzheim
 Membru al Societății Germano-Române din Pforzheim/Enzkreis, al Asocieției Lebenshilfe e.V., al Fundației  Universității din Pforzheim, al Asociației de cântăreți vocali de la 1501 din Pforzheim, al Asociațiilor de carnaval PFG și KGHO, al Clubului de fotbal 1. CfR Pforzheim și al VACC.

Note

Legături externe

 Site-ul oficial Gunther Krichbaum
 Curriculum vitae pe pagina Grupului Parlamentar german CDU/CSU
 Biografie pe pagina Parlamentului german
 Gunther Krichbaum
Gunther Krichbaum pe abgeordnetenwatch.de

Nașteri în 1964
Decorați cu Ordinul Steaua României
Ofițeri ai Legiunii de onoare
Politicieni CDU (Germania)
Politicieni din secolul al XX-lea
Politicieni din secolul al XXI-lea

Gunther Krichbaum