Movistar Team (Codul echipei UCI: MOV) este o echipă UCI ProTeam sponsorizată de Telefónica, o companie spaniolă de telefonie mobilă, echipa purtând numele operatorului de telefonie mobilă Movistar.

Echipa a fost formată ca Reynolds, condusă de Angel Arroyo și mai târziu de către Pedro Delgado, care a câștigat Turul Franței și Turul Spaniei, și, ulterior, a fost sponsorizată de Banesto, nume sub care echipa l-a avut în componență pe cvintuplul câștigător de Turul al Franței, Miguel Indurain și pe Alex Zülle, de două ori câștigător al Turului Spaniei. Birourile echipei sunt în Egüés, o municipalitate din Navarra, Spania, în zona metropolitană a Pamplonei. Un alt sponsor al echipei a fost Caisse d'Epargne, un grup bancar semi-cooperativ francez.

Istoric

Reynolds (1980-1989)
Echipa a fost înființată în 1980 ca echipa Reynolds avându-l director sportiv pe José Miguel Echavarri. În 1982 echipa a semnat un contract cu Pedro Delgado, care a alergat în beneficiului liderului echipei Ángel Arroyo în timpul Turului Spaniei 1982. Arroyo a câștigat Turul, echipa sa controlând cursa după ce a preluat conducerea. Dar, la 48 de ore după victorie, au fost făcute cunoscute rezultatele unui test pozitiv pentru metilfenidat (Ritalin). Arroyo și echipa Reynolds au negat că acesta s-ar fi dopat și au cerut testarea analizei B, care a confirmat rezultatul pozitiv al eșantionului A. Arroyo a devenit primul câștigător al Turului Spaniei care a fost descalificat. Delgado a schimbat diverse echipe în 1985, dar a revenit la Reynolds în 1988, unde a câștigat din Turul Franței 1988 și apoi Turul Spaniei 1989 cu echipa. În 1984, Miguel Indurain și-a făcut debutul de ciclist profesionist în cadrul echipei.

Banesto (1990-2003)

În 1990 banca spaniolă Banesto a devenit sponsorul principal al echipei în locul lui Reynolds. Delgado a fost liderul echipei pentru Turul Franței, în timp ce Miguel Indurain și Julián Gorospe au fost liderii pentru cursele pe etape. Atunci când Gorospe a preluat conducerea în Turul Spaniei din acel an, echipa s-a raliat în spatele lui într-o încercare de a câștiga cursa. Cu toate acestea, Gorospe a pierdut tricoul liderului și Delgado a preluat conducerea echipei, dar nu a putut recâștiga timpul pe care italianul Marco Giovannetti îl avea în avans, astfel că Delgado a încheiat cursa pe locul al doilea. De-a lungul următorilor ani, Indurain a dominat cursele pe etape câștigând cinci ediții ale Turului Franței și două ediții ale Turului Italiei. Delgado a fost liderul echipei pentru Turul Spaniei. Echipa a realizat succese și cu Jean-François Bernard, care a câștigat ediția din 1992 a cursei Paris-Nisa împreună cu echipa. Echipa a câștigat Turul Spaniei din nou, în 1998, cu Abraham Olano. În acest timp, Alex Zülle s-a alăturat echipei și a terminat pe locul al doilea la general Turul Franței 1999, în timp ce legendarul cățărător José María Jiménez a evoluat în Turul Spaniei. Echipa a devenit cunoscută sub numele de iBanesto.com în ultimii ani ai sponsorizării băncii Banesto.

Illes Baleares (2004-2005)

În 2004, Illes Balears, Consiliul de Turism al Insulelor Baleare, a devenit sponsorul principal al echipei, numele echipei devenind Illes Balears-Banesto până în 2005. Caisse d'Epargne a preluat de la Banesto poziția de al doilea sponsor în sezonul 2005, astfel că echipa a fost cunoscută ca Illes Balears-Caisse d'Epargne. Caisse d'Epargne, a devenit sponsorul principal în 2006, schimbându-se numele echipei (care impune ca sponsorul principal să dea numele echipei), Caisse d'Epargne-Illes Baleares.
Echipa a avut câțiva cicliști puternici în Turul Franței 2005, printre care Francisco Mancebo (fost campion național al Spaniei), Alejandro Valverde, Vladimir Karpets și sprinterul Isaac Gálvez. Mancebo a avut cele mai bune rezultate terminând pe locul al patrulea în clasamentul general.

Caisse d'Epargne (2006–2010)

Caisse d'Epargne-Illes Balears a terminat pe locul al cincilea la general (56 minute și 53 secunde în spatele echipei T-Mobile), în clasamentul pe echipe din Turul Franței 2006. La individual, cel mai bun ciclist al echipei, Óscar Pereiro, a terminat pe locul secund. Victoria ciclistului de la Phonak, Floyd Landis a fost pusă sub semnul întrebării, după ce o probă de urină luată după victoria din etapa a 17-a a fost testată de două ori pozitiv pentru testosteron sintetic interzis precum și pentru un raport de testosteron / epitestosterone de aproape trei ori mai mare decât limita admisă de către regulile Agenției Mondiale Antidoping.

După aflarea testului pozitiv pe eșantionul "A", Pereiro a declarat că a fost doar un rezultat inițial, neconfirmat, și el încă nu îl consideră vinovat pe Landis. "Am prea mult respect pentru Landis a face altfel", a spus el. După ce a auzit că testul pentru eșantionul "B" este, de asemenea pozitiv, Pereiro a declarat că acum se consideră campion Turului și că scandalul Landis nu ar trebui să îi diminueze realizarea sa. "Acum chiar mă simt câștigătorul Turului Franței", a declarat Pereiro. "Este o victorie pentru toată echipa." După aproape doi ani de apeluri, Pereiro a primit oficial titlul de campion al Turului pentru 2006.

Movistar (2011-

La 31 mai 2010, Curtea de Arbitraj pentru Sport a admis apelurile AMA și UCI cu privire la suspendarea lui Alejandro Valverde pentru implicarea sa în cazul de dopaj Operación Puerto. Valverde a fost suspendat timp de doi ani, începând cu 1 ianuarie 2010 și după ce a ispășit suspendarea de doi ani, a revenit în competiții în 2012 la echipa Movistar.

Sezonul 2011 s-a dovedit a fi unul de tranziție pentru echipă, cu prima lor victorie venind ca o singură victorie de etapă în Tour Down Under, datorită lui Francisco Jose Ventoso. Echipa a mai câștigat victorii de etapă în Turul Cataloniei și în Turul Țării Bascilor. A mai câștigat două etape în Turul Italiei: Ventoso a câștigat etapa a 6-a și Vasil Kiryienka a câștigat etapa a 20-a. Ultima victorie într-un mare tur s-a întâmplat în Turul Franței prin Rui Costa.

În sezonul 2012 echipa a redevenit unul dintre principalii concurenți în clasamentele generale. Revenirea lui Valverde a adus aproape imediat succesul echipei cu o victorie etapă în Tour Down Under, urmată de victoria generală a în Turul Andaluziei, precum și o victorie etapă. Columbianul Nairo Quintana a adus, de asemenea, victoria generală pe echipe în Turul Murciei. Echipa a avut mai multe victorii în clasamentele generale; Quintana a câștigat Route du Sud, Rui Costa Turul Elveției, Javier Moreno Vuelta a Castilla y León și în cele din urmă Beñat Intxausti a câștigat Turul Asturiei. Echipa a câștigat, de asemenea, etape în toate cele trei mari tururi.

Sezonul 2013 a urmat îndeaproape anii anteriori, Valverde a avut ma multe victorii la început de sezon cu Trofeo Serra de Tramuntana și o victoria generală în Turul Andaluziei. Quintana și-a întărit și mai mult potențial său ca ciclist de mari tururi cu victoria generală în Turul Țării Bascilor, precum și clasându-se pe locul al doilea în Turul Franței, obținând tricourile de "cel mai bun cățărător" și "cel mai bun tânăr ciclist". El a mai câștigat și Turul Burgosului. Intxausti a obținut ultima victorie de echipă a anului și Costa a câștigat Campionatele Mondiale pe Șosea UCI. Pentru sezonul 2014, echipa a confirmat că va trece de la biciclete Pinarello la Canyon Bicycles.

Pentru 2014, echipa a adoptat tactica "divide și cucerește" pentru marile tururi ale sezonului; în primul rând trimiterea lui Quintana în Turul Italiei, a lui Valverde în Turul Franței și apoi a ambilor cicliști în Turul Spaniei. Quintana a obținut prima victorie a sezonului - etapa a 4-a din Turul San Luis, precum și victoria în clasamentul general, Adriano Malori a câștigat etapa individuală de contratimp. Încă o dată Valverde a câștigat Turul Andaluziei, precum și Turul Murciei, Roma Maxima, GP Miguel Indurain și Săgeata Valonă. În luna mai, Quintana a obținut prima victorie a echipei într-un mare tur de la victoria lui Valverde din Turul Spaniei 2009, Turul Italiei. La fel ca în sezonul trecut, Quintana și-a apărat lui titlul în Turul Burgosului.

În luna august 2014, echipa a anunțat că semnează contracte cu Marc Soler (Lizarte) și Rubén Fernández (Caja Rural-Seguros RGA) pe o perioadă de 2 ani.

În Turul Franței din 2015, echipa a terminat pe primul loc în clasamentul echipelor, iar cei doi cicliști de top ale echipei, Nairo Quintana și Alejandro Valverde au terminat al doilea, respectiv al treilea în clasamentul general, Quintana câștigând și tricoul alb de cel mai bun tânăr ciclist și terminând pe locul doi în clasamentul cățărătorilor.

Rezultate majore

Campionate naționale și mondiale

1982
 Cursa pe șosea Spania José Luis Laguía
1983
 Cursa pe șosea Spania  Carlos Hernández
1992
 Cursa pe șosea Spania  Miguel Indurain
1995
 Contratimp Mondiale Miguel Indurain
1997
 Cursa britanică pe șosea Jeremy Hunt
 Cursa pe șosea Spania  José María Jiménez
1998
 Contratimp Mondiale Abraham Olano
2003
 Cursa pe șosea Spania  Rubén Plaza
2004
 Cursa pe șosea Spania  Francisco Mancebo
 Contratimp Spania Jose Ivan Gutierrez

2005
 Contratimp Spania Jose Ivan Gutierrez
2006
 Cursa pe șosea Franța Florent Brard
2007
 Cursa pe șosea Spania Joaquim Rodríguez
 Contratimp Spania Jose Ivan Gutierrez
2008
 Cursa pe șosea Spania Alejandro Valverde
 Contratimp Spania Luis León Sanchez
2010
 Cursa pe șosea Spania Jose Ivan Gutierrez
 Contratimp Spania Luis León Sanchez
 Contratimp Portugalia Rui Costa
2011
 Cursa pe șosea Spania Jose Joaquin Rojas
2012
 Cursa pe șosea Spania Francisco Ventoso
 Contratimp Belarus Branislau Samoilau

2013
 Contratimp Marea Britanie Alex Dowsett
 Contratimp Spania Jonathan Castroviejo
 Contratimp Portugalia Rui Costa
 Cursa pe șosea Spania Jesús Herrada
 Cursa pe șosea Mondiale Rui Costa
2014
 Contratimp Spania Alejandro Valverde
 Cursa pe șosea Spania Ion Izagirre
 Contratimp Italia Adriano Malori
2015
 Contratimp Marea Britanie Alex Dowsett
 Contratimp Italia Adriano Malori
 Contratimp Spania Jonathan Castroviejo
 Cursa pe șosea Spania Alejandro Valverde

Referințe

Legături externe
Site web oficial

Ciclism
Echipe de ciclism
Fondări în 1980

Movistar Team


Nobuo Kawakami (født 4. oktober 1947) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1970||4||0
|-
|1971||1||0
|-
|1972||8||0
|-
|1973||5||0
|-
|1974||5||0
|-
|1975||9||0
|-
|1976||8||0
|-
|1977||1||0
|-
!Total||41||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Nobuo Kawakami


Agustín Ezequiel Almendra, mais conhecido como Agustín Almendra (San Francisco Solano, 11 de fevereiro de 2000), é um futebolista argentino que atua como meio-campista. Atualmente joga pelo Boca Juniors.

Carreira

Antecedentes
Almendra chegou ao Boca Juniors aos 10 anos de idade, por isso percorreu um longo caminho pelas categorias inferiores do referido clube até se juntar a equipe principal em dezembro de 2017. Vale ressaltar que, antes de jogar pelo Boca Juniors, ele estava nas categorias de base do Lanús e do Independiente.

Deve-se notar que ele esteve treinando com a Seleção Argentina durante a disputa de amistosos contra as seleções da Rússia e da Nigéria, ambos realizados na Rússia, antes da Copa do Mundo FIFA de 2018.

Boca Juniors
Em 2 de janeiro de 2018, ele realizou seu primeiro treino profissional do ano, com a presença tanto do elenco principal e quanto do elenco das categorias de base. Sua primeira partida na equipe profissional aconteceu em 15 de abril, entrando como titular em uma derrota fora de casa para o Independiente por 1 a 0, pelo Campeonato Argentino de 2017–18.

Com a chegada de Gustavo Alfaro à direção técnica do Boca Juniors, Almendra começou o ano de 2019 com mais participação na equipe, geralmente entrando do banco de reservas e até mesmo sendo titular em vários jogos. Em 1 de março, na vitória fora de casa por 3 a 1 sobre o Unión de Santa Fe, ele entrou nos últimos minutos da partida e fez seu primeiro gol pela equipe profissional, pelo Campeonato Argentino de 2018–19.

Após perder o posto de titular e também não ser escalado para a partida diante do Central Córdoba, pela Copa Argentina, o jogador se envolveu em uma discussão com um companheiro de equipe e com o técnico Sebastián Battaglia. No dia 1 de março de 2022, a diretoria do Boca Juniors decidiu afastar Almendra. A atitude também recebeu diversas críticas do jogador Darío Benedetto, companheiro de equipe no Boca Juniors.

Seleção Argentina
Em 2017, Almendra participou de algumas partidas pela Seleção Argentina Sub-15 e pela Seleção Argentina Sub-17, respectivamente, no Campeonato Sul-Americano. Em 2018, Almendra é convocado para a Seleção Argentina Sub-20 para participar do Torneio Internacional de L'Alcúdia; a seleção conseguiu vencer a competição depois de derrotar a Seleção Russa Sub-20 na final por 2 a 1.

Estatísticas
Atualizado até 16 de março de 2022.

Clubes

 a. Jogos da Copa Argentina
 b. Jogos da Copa Libertadores da América
 c. Jogos do Supercopa Argentina e Copa da Liga Argentina

Títulos

Clubes
 Boca Juniors
 Campeonato Argentino: 2017–18, 2019–20
 Supercopa Argentina: 2018
 Copa Argentina: 2019–20
 Copa da Liga Argentina: 2020

Seleção nacional
 Argentina Sub-20
 Torneio Internacional de L'Alcúdia: 2018

Links externos

Naturais de San Francisco Solano
Naturais de Buenos Aires (província)
Futebolistas da Argentina
Futebolistas do Club Atlético Boca Juniors
Jogadores da Seleção Argentina de Futebol Sub-20

Agustín Almendra


Robert South (4 September 1634 – 8 July 1716) was an English churchman who was known for his combative preaching and his Latin poetry.

Early life

He was the son of Robert South, a London merchant, and Elizabeth Berry. He was born at Hackney, Middlesex, and was educated at Westminster School under Richard Busby, and at Christ Church, Oxford, matriculating on 11 December 1651.

Among his college exercises was a panegyric on Oliver Cromwell in Latin verse on the conclusion of peace at the end of the First Anglo-Dutch War (5 April 1654). He commenced B.A. on 24 February 1654–5. On account of his using the Book of Common Prayer John Owen, then Dean of Christ Church and vice-chancellor, unsuccessfully opposed his proceeding M.A. on 12 June 1657. South travelled on the continent, and in 1658 privately received episcopal ordination, perhaps from Thomas Sydserf. He was incorporated M.A. at Cambridge in 1659. His assize sermon at St. Mary's on 24 July 1659 was an attack on the Independents, with a sample of the humour for which South became famous. In his university sermon on 29 July 1660 he included the Presbyterians in his invective, referring to Henry Wilkinson as 'Holderforth.'

Under Charles II
He was chosen public orator to the university on 10 August 1660, an office which he held till 1677. Edward Hyde, 1st Earl of Clarendon made him his chaplain, in consequence of his oration on his installation as chancellor (15 November). On 30 March 1663 he was installed prebendary of Westminster. On 1 Oct. 1663 he was created B.D. and D.D. on letters from Clarendon. The creation was opposed in convocation by those who reckoned South a time-server. On a scrutiny, Nathaniel Crew, the senior proctor, declared the majority to be for South, who was presented by John Wallis. He was incorporated D.D. at Cambridge in 1664. Clarendon gave him in 1667 the sinecure rectory of Llanrhaiadr-y-Mochnant, Denbighshire, and on Clarendon's fall, at the end of that year, he became chaplain to James, Duke of York.

South's ridicule of the Royal Society, in an oration at the dedication of the Sheldonian Theatre, July 1669, called forth a remonstrance from Wallis, addressed to Robert Boyle. South was installed canon of Christ Church on 29 Dec. 1670.

A zealous advocate of the doctrine of passive obedience, he strongly opposed the Toleration Act, declaiming in unmeasured terms against the various Nonconformist sects.  In 1676 he was appointed chaplain to Lawrence Hyde, Earl of Rochester, ambassador-extraordinary to the king of Poland, and he sent an account of his visit to Edward Pococke in a letter, dated Dantzic, 16 December 1677, which was printed along with South's Posthumous Works in 1717. In 1678 he was presented to the rectory of Islip, Oxfordshire.

He lived at Caversham, near Reading, Berkshire, where he had an estate. South was chaplain in ordinary to Charles II, but had no other preferment from him than the Westminster prebend.

Under James II
In James II's reign Rochester, then lord-lieutenant of Ireland, is said to have offered South an Irish archbishopric (Cashel was vacant, 1685–91). Rochester nominated South (November 1686) as one of two Anglican divines to discuss points of doctrine with two of the church of Rome; but James objected to South, and Simon Patrick was substituted.

Under William and Mary
At the Glorious Revolution South hesitated to transfer his allegiance, being, according to White Kennett, under the influence of William Sherlock, D.D. He at length took the oath, adopting the parliamentary fiction that James's flight constituted an abdication. He is said to have declined a bishopric vacated by a nonjuror. He opposed the scheme for a comprehension of dissenters, but was not a member either of the royal commission (13 September 1689) on the subject, or of the convocation of that year.

In 1693 South intervened anonymously in the Socinian controversy, with strong animus against Sherlock, his Animadversions on Dr Sherlock's Book, entitled a Vindication of the Holy and Ever Blessed Trinity (1690) being 'humbly offered to his admirers, and to himself the chief of them.' He made galling references to Sherlock's career, 'tainted with a conventicle' at the outset; vehemently assailed his earlier writings as heterodox on the doctrine of atonement, and maintained his 'new notion' of the Trinity to be tritheistic; an opinion reiterated in his ''Tritheism Charged upon Dr Sherlock's New Notion of the Trinity, and the Charge Made Good (1695). The anonymity of these attacks was transparent. It is not certain that South was the translator of A Short History of Valentinus Gentilis the Tritheist (1696) from the Latin of Benedict Aretius; the dedication to the hierarchy is in his manner, and there is a reference to Gentilis in Tritheism Charged. p. 47. South's position is mainly that of Wallis; but he chiefly devotes learning and to demolishing Sherlock. Public judgment on the controversy was expressed in William Pittis's ballad, 'The Battle Royal'. The controversy was carried into the pulpit, and made for such sharp feelings that the king interposed to stop it.

Under Queen Anne

During the greater part of the reign of Anne South remained comparatively quiet; his health was broken. He roused himself in 1710 to take part on the High Church side in the affair of Henry Sacheverell. On the death (20 May 1713) of Thomas Sprat the bishopric of Rochester and deanery of Westminster were offered to him; but he turned them down. He died at Westminster on 8 July 1716, and was buried in Westminster Abbey. South gave orders that his ashes should rest near those of Richard Busby. At the south wall of the sanctuary stands a large monument of white marble with a reclining figure, right arm on a cushion, and hand on a skull, and a closed book in the left. The background is framed by two fluted Corinthian column, on either side of an inscription tablet, surmounted by a glory, and two cherubs on drapery.  On the cornice is an armorial cartouche decorated with floral festoons, between two flaming urns.

Works
He published a large number of sermons, and they appeared in a collected form in 1692 in six volumes, reaching a second edition in his lifetime in 1715. There have been several later issues; one in two volumes, with a memoir (Henry George Bohn, 1845).

His Opera posthuma Latina, including his will, his Latin poems (among them the at South's time well-known witty poem Musica incantans about the power of music), and his orations while public orator, with memoirs of his life, appeared in 1717. An edition of his works in 7 vols. was published at Oxford in 1823, another in 5 vols in 1842.

He was praised for his wit, though Mark Noble wrote that once, whilst giving a sermon to Charles II, he observed the entire congregation had gone to sleep - Noble remarks that, "Stopping and changing the tone of his voice, he called thrice to Lord Lauderdale, who, awakened, stood up: "My Lord" says South very composedly "I am sorry to interrupt your repose, but I must beg that you will not snore quite so loud, lest you should awaken his majesty", and then as calmly continued his discourse."

References
W. C. Lake, Classic Preachers of the English Church (1st series, 1877).
The contemporary notice of South by Anthony Wood in his Athenae is strongly hostile, said to be due to a jest made by South at Wood's expense.

Notes

Further reading
Gerard Reedy (1992), Robert South (1634-1716): An Introduction to his Life and Sermons
Dennis Miedek (2013), Robert Souths Musica incantans, eingeleitet, ediert, übersetzt und mit Anmerkungen versehen von D. M.

Attribution

1634 births
1716 deaths
English Calvinist and Reformed theologians
English male poets
People educated at Westminster School, London
People from Hackney Central
Alumni of Christ Church, Oxford
17th-century Calvinist and Reformed theologians
Canons of Westminster
17th-century English male writers
17th-century Anglican theologians
18th-century Anglican theologians

Robert South


Sigmundur Brestisson (Skúvoy, Farski Otoci, 961. – Sandvík, Farski Otoci, 1005.) bio je farski vikinški velikaš. Zaslužan je za uvođenje kršćanstva na Farskim Otocima 999. godine. Jedan je od glavnih likova Færeyinga Sage (Farske sage).

Prema sagi, emigranti koji su napustili Norvešku kako bi pobjegli od tiranije Haralda I. Ljepokosog, naselili su Farske Otoke u početku 9. stoljeća. U ranom 11. stoljeću, Sigmundurovu obitelj koja je bila uspješna na južnim otocima, skoro su istrijebili napadači sa sjevera. Sigmundur je pobjegao u Norvešku, no vratio se na Farske Otoke kako bi ih zauzeo za norveškog kralja Olava I. Tryggvasona.

Sigmundur je postao prvi stanovnik Farskih Otoka koji je prešao na kršćanstvo te ga je doveo na Farske Otoke dekretom Olava I. Tryggvasona. Prvotno je Sigmundur pokušao pokrstiti otočane čitajući dekret Altingu u Tórshavnu, no bijesna ga je svjetina zamalo ubila. Zatim je promijenio svoje taktike, otišavši s naoružanim ljudima u prebivalište velikaša Tróndura í Gøtua te je tijekom noći preovalio u njegovu kuću. Dao mu je izbor da prijeđe na kršćanstvo ili da mu se odrubi glava. Tróndur í Gøtu pristao je na prelazak na kršćanstvo.

Godine 1005., Tróndur í Gøtu napao je Sigmundura tijekom noći u njegovom dvorištu na Skúvoyu, nakon čega je Sigmundur pobjegao plivajući do Sandvíka na Suðuroyu. Uspio je doplivati do Sigmundargjógva u Sandvíku. Iscrpljenog Sigmundura ubio je jedan seljak te mu je ukrao njegov dragocjeni zlatni prsten kojeg je nosio oko ruke.

Prema tradiciji, Sigmundurova grobnica nalazi se u Sigmundarsteinuru na Skúvoyu. Iznad groba nalazi se rezbareni križ te je grob bio dio stare crkve.

Vanjske poveznice

 Færeyinga saga
 Faroestamps.fo (u javnom vlasništvu)

Føroyar
Vikinzi
Kršćanski misionari
Kršćanstvo u Danskoj

Sigmundur Brestisson


Evreii irakieni sau evreii babilonieni (în ebraică:יהדות עיראק  sau יהדות בבל Yahadut Bavèl "Iudaismul babilonian" sau יהודים בבלים Yehudim bavlim, în arabă :يهود العراق  Yahūd al-ʿIrāq  يهود البابل-Yahud al-Babil ) este colectivitatea evreilor din regiunea Mesopotamiei, mai ales din teritoriul Irakului din zilele noastre.
Începuturile ei au fost în secolul al VI-lea î.Hr., dupa cucerirea Ierusalimului și dărâmarea Primului Templu din Ierusalim de către babilonienii conduși de regele caldeu Nabucodonosor al II-lea, când o parte din populația Ierusalimului și a regatului Iudeei a fost deportată în Babilon. Spre deosebire de deportarea din secolul al VIII-lea în.Hr. de către Asiria (aprox.722 î.Hr) a unei părți din locuitorii regatului Israel, unde religia iudaică conviețuia cu culte politeiste și unde, se pare, cei deportați s-au asimilat mai lesne în populația asiriană, iudeii surghiuniți și-au păstrat în Babilon identitatea religioasă-etnică. Comunitatea evreiască din Babilon a devenit în consecință cea mai străveche comunitate din Diaspora evreiască.
Ea a fost și prima obște evreiască care s-a organizat ca atare, cu o existență autonomă și intensă într-un ținut străin, și a devenit la vremea ei cel mai mare și mai important centru evreiesc din întreaga Diasporă a acestui popor.
Din acest motiv, comunitatea din Babilon era denumită în vremuri vechi, de către evrei, pur si simplu Diaspora, în ebraică "Golá" (גולה), iar conducătorii ei se numeau, în limba arameică "Resh Galuta" (Conducător al Exilului, adică al evreilor din exil) (în ebraică Rosh Hagolá)
Evreilor din Babilonia li se datorează compilarea Talmudului babilonian. Sub stăpânirea persană  - a parților și a Sasanizilor -comunitatea evreiască din Babilonia a fost centrul principal al gândirii și teologiei iudaice. Persecuțiile din timpul dominației islamice a califilor arabi și invazia mongolilor au dus la declinul poziției iudaismului babilonian în Diaspora evreiască. Sub Imperiul Otoman a avut loc un anumit reviriment, mai ales în a doua jumătate a secolului al XIX-lea când s-au creat în Irak primele școli moderne.

În secolul al XX-lea evreii din Irak au jucat un rol de seamă la începuturile independenței acestui stat, în toate domeniile vieții civile,.mai ales economie și cultură. În anii 1940 Irakul a cunoscut o mișcare naționalistă antibritanică care a îmbrăcat și un colorit pro-hitlerist și antievreiesc. Aceasta a fost responsabilă de pogromul din 1-2 iunie 1941 la Bagdad, numit Farhud. În anul 1948-1949 Irakul a participat de partea arabă la conflictul armat contra statului Israel, stat reînființat de evrei în Palestina istorică. În aceste împrejurări a avut loc o creștere fără precedent a dușmăniei regimurilor arabe irakiene împotriva vechii comunități evreiești din Irak. În anii 1950-1952 între 120 000-130 000 din evreii din Irak (circa 75%) au fost transportați în Statul Israel prin Operația Ezra și Nehemia. Ei și-au lăsat toate bunurile și casele în urma lor.

Evreii babilonieni au vorbit sute de ani limba arameică, care a fost înlocuită ulterior de dialectul irakian al limbii arabe, inclusiv un grai irakian specific evreilor. În statul Israel au trecut la vorbirea limbii ebraice moderne.

Evrei irakieni sunt numiți uneori și evreii din Kurdistanul irakian, care au fost și ei în trecut locuitori ai Irakului, dar aceștia nu fac parte din evreii babilonieni și istoria, cultura și identitatea lor este distinctă.

Exilul babilonian
Sub domnia lui Nabucodonosor al II-lea Imperiul babilonian a cucerit regatul Iudeea (Iuda), iar in anul 586 î.Hr. cuceritorii au distrus Templul evreiesc din Ierusalim, cunoscut ca cel Dintâi Templu. În aceste împrejurări mulți iudei au fost transferați cu forța în Țara Babilonului, ceea ce este cunoscut in istorie ca "Exilul babilonian". În timpul exilului în Babilon și-au putut păstra religia și obiceiurile. După câteva decenii, prin 539 î.Hr regele persan Cirus cel Mare, care a cucerit Regatul babilonian, le-ar fi permis evreilor exilați printr-un edict (decret a cărui existență este pusă la îndoială de istorici), să se întoarcă în Iudeea, eveniment cunoscut ca "Întoarcerea în Sion" (Shivat Tzion). Totuși, din motive economice, numeroși evrei au hotărât să rămână în Babilon, și numai o mică parte din exilați au revenit în Iudeea sau Țara Israelului care era în acea vreme o provincie persană. Limba oficială a Imperiului babilonian, și apoi a Imperiului persan Ahemenid a fost limba arameică, limbă semitică, foarte apropiată de ebraică.
Din acea vreme și limba vorbită a evreilor din Babilon, dar și în Iudeea a devenit arameica, ebraica păstrându-și statutul de limbă principală a cultului religios. În anii următori au mai revenit în Țara Israelului și alte valuri de evrei din Babilon, sub conducerea lui Zerubavel, și a lui Ezra și Neemia.

Perioada Imperiilor persane ale Parților și Sasanizilor.Talmudul
În epoca celui de-al Doilea Templu, sub Ahemenizi și apoi sub dominația scurtă a lui Alexandru cel Mare și apoi dominația parților (238 Î.Hr. – 226), comunitatea evreiască din Babilonia a cunoscut o perioadă de prosperitate, departe de evenimentele furtunoase care au lovit Iudeea, ca de pildă războaiele Diadohilor , cucerirea lagidă, seleucidă, războaiele Macabeilor și cucerirea romană.

Distrugerea în anul 70 d.Hr a celui de-al Doilea Templu de către romani a făcut să crească valul de refugiați evrei din Iudeea în Babilonia. Regii parți au conferit obștii evreiești un grad de autonomie internă în domeniul religios, cultural și social. La începutul secolului I d.Hr. evreii din orașul Nehardea s-au bucurat și de autonomie politică. Sub stăpânirea partă, și apoi cea a Sasanizilor, activitatea centrelor de învățământ iudaic din Babilonia a cunoscut o epocă de înflorire. Învățații evrei de acolo -numiți "amoraim" -  s-au trudit, între veacul al III-lea și al V-lea, la redactarea uneia din creațiile centrale ale civilizației evreilor, și carte de căpătâi a iudaismului - Talmudul babilonian, care a însumat polemicile și dezbaterile asupra legii - halaha, precum  și  tradițiile de legende și povestiri - agada. Aceasta muncă de transcriere și redactare s-a desfășurat în marile școli - ieșive din orașele mesopotamiene cunoscute în arameică ca Sura, Pumbedita, Nehardea. Conducătorii obștei evreiești babiloniene se numeau în această epocă Resh Galuta, adică conducători ai Exilului sau ai Diasporei.
Regii sasanizii au ferit pe evreii din imperiul lor de pericolul Imperiului Bizantin devenit creștin, și a cărui politică era, din motive religioase, profund ostilă evreilor, precum și de amenințarea arabo-islamică. Mesopotamia sub Sasanizi a continuat să servească drept tărâm de refugiu ospitalier pentru numeroși evrei refugiați din Țara Israelului (Palestina), unde erau prigoniți de către bizantini. În anul 363 împăratul Bizanțului a ordonat închiderea Sanhedrinului.

După finalizarea Talmudului, teologia și filozofia iudaică au continuat să înflorească în Mesopotamia sub conducerea unor erudiți numiți savoraim și apoi geonim, care au creat și perfecționat o literatură juridică cunoscută sub numele de "response" (Shot = prescurtare însemnând "chestiuni și răspunsuri" - "sheelot uteshuvot")

Evul mediu

În secolul al VII-lea teritoriul Mesopotamiei a fost cucerit de către arabi. Și sub stăpânirea musulmană arabă a fost reluată la un moment dat activitatea academiilor religioase - ieșive - de la Sura si Pumbedita, iar conducătorii lor, gheonim, au atras învățăcei evrei de pe tot cuprinsul lumii islamice. Dominația arabă islamică, la început unitară, întinsă pe un teritoriu foarte mare, a ușurat un timp legăturile dintre comunități evreiești aflate la mare distanță una de cealaltă în Asia Anterioara și nordul Africii. Secolul al VIII-lea a cunoscut o schismă în cadrul iudaismului, atunci când Anan Ben David Hanassi, a fondat la Bagdad iudaismul carait (karait) opus celui oficial rabinic. Caraiții au respins Talmudul - așa numita Tora orală -, și prin aceasta, s-au separat de majoritatea comunităților evreiești care au adoptat iudaismul rabinic.
Din când în când autoritatea în comunitățile evreiești a trecut din mâinile conducătorului mirean, Resh Galuta, în cele ale conducerii religioase - gheonim.

Sub califii arabi situația comunităților evreiești a depins de bunăvoința suveranilor, o bună parte din timp bucurându-se de protecția acestora și de un grad de siguranță. În alte cazuri au suportat persecuții, ca de pildă în vremea califului Omar al II-lea (începutul secolului al VIII-lea), care a interzis evreilor să se îmbrace în haine elegante sau să trăiască "în huzur". Califul Al Mutakil I din secolul al IX-lea  i-a silit pe evrei sa poarte un semn distinctiv de culoare galbenă. Califul abbasid Al-Mamun i-a calificat pe evrei "cea mai rea dintre națiuni" și a poruncit dărâmarea sinagogilor din Bagdad. De asemenea a procedat la expulzări de evrei din oraș.

În anii 1045-1046 au izbucnit la Bagdad răfuieli violente între musulmanii șiiți și cei suniți, dar până la urmă gloate din ambele părți porneau să jefuiască casele evreilor și distrugeau sinagogi și case de rugăciuni antice ale cultului iudaic din oraș. În anul 1121 califul Al Mustarshad a scos un edict prin care i-a obligat pe evrei să poarte pe îmbrăcăminte două petice galbene, de asemena un lănțug în jurul gâtului pe care scria "dhimmi", precum și alte semne distinctive umilitoare. După mărturii din Geniza din Cairo, edictul a fost pus în aplicare cu mijloace violente de către bărbați și femei musulmani precum și de cete de tineri care îi băteau pe evrei în stradă. În alte timpuri, mase de oameni ieșeau în procesiuni cerând califilor să ia măsuri coercitive împotriva "necredincioșilor", iar califii se conformau adesea acestor cereri.

Perioada otomană
După mai multe schimbări alternative ale frontierelor, Mesopotamia, inclusiv Irakul, au ajuns sub dominația turcilor otomani. În anul 1534 sultanul Soliman Magnificul a cucerit Tabrizul (orașul principal din Azerbaidjan) și Bagdadul din mâinile Persiei, ceea ce a dus la o ameliorare în viața evreilor locali. Recucerirea temporară a Irakului de către persanii safavizi în anul 1623 (Războiul Otomano-Safavid 1623-1639) a dus la înrăutațirea condiției evreilor, ceea ce a făcut ca în 1638, când turcii au recucerit regiunea, numeroși evrei să se alăture efortului de război otoman. Ziua recuceririi Irakului de către turci a fost proclamată de ei sărbătoare, o "zi a miracolului" (Yom Nes).

În anul 1743 o epidemie de ciumă a lovit Bagdadul, inclusiv populația evreiască a orașului. Au căzut pradă molimei și rabinii comunității. Supraviețuitorii s-au adresat evreilor din Alep cerându-le să le trimeată un nou șef rabin. Funcția a fost atunci preluată de rabinul Sadka Bekhor Hussein din Alep și venirea lui a avut drept consecință o și mai mare integrare a iudaismului irakian la ritul religios sefard (al evreilor spanioli)
În fruntea comunităților evreiești mai importante stătea un Haham bași. La Bagdad, însă, în fruntea comunității se afla un consiliu civil de 60 de enoriași însărcinat cu încasarea cotizațiilor și taxelor, și un consiliu religios în frunte cu șef rabinul,. care se ocupa de starea civilă - căsătorii, divorțuri și moșteniri. În afara claselor de școală tradiționale religioase de tip "heder", mulți dintre copii erau, de acum, trimiși la școlile "Alliance",create de Alianța Israelită Universală (Kol Israel Haverim), cu sediul în Franța, care confereau acestora atât o educație evreiască cât și una generală.
Cu timpul, controlul centralizat otoman al regiunii a slăbit și situația evreilor irakieni s-a înrăutățit. Totuși numărul lor a continuat să crească.
Au rămas de pomină în istoria comunității persecuțiile din vremea lui Dawud Pașa, care au făcut ca mai mulți membri de vază ai obștii, precum David Sasson, să aleagă calea exilului în Persia și India. În 1884 numărul evreilor din Bagdad era de 30,000, iar în 1900 - 50,000, adică un sfert din populația orașului.

S-au distins în rândurile lor conducători comunitari, precum și păstori religioși și cărturari religioși, precum rabinul Yossef Haim ben Eliyahu Mazal Tov cunoscut și sub numele Ben Ish Hay (1834–1909). Majoritatea evreilor irakieni era activă în domeniul comerțului.
Revoluția Junilor Turci a trezit speranțe în rândurile popoarelor din Imperiul Otoman, inclusiv în rândurile evreilor, în perspectiva unor reforme democratice și a emancipării naționale. Evreii au fost recunoscuți și ei ca supuși otomani egali în drepturi și liberi de a-și practica cultul. Câțiva evrei irakieni au fost aleși în Parlamentul Otoman de la Istanbul. În schimb această recunoaștere a statutului evreilor ca etnie-religie, egal cu celelalte minorități nemusulmane a trezit nemulțumiri în rândurile musulmanilor locali și a prilejuit tulburări antievreiești la Bagdad, în care au fost atacați și răniți câteva zeci de evrei.
Cetățeni ai Imperiului Otoman, evreii au continuat să mențină legături, mai ales religioase, cu Țara Sfântă, aflată până în 1917 sub aceeași dominație, cea turcă.În anul 1853  evrei irakieni au întemeiat sinagoga Hesed El în Orașul vechi din Ierusalim.

Statul irakian modern

Regatul Irakului

După dezmembrarea Imperiului Otoman în urma celui primului război mondial din 1920 Irakul a intrat într-un regim de protectorat autonom sub mandat britanic. Statutul juridic al evreilor era în acel timp egal cu cel al musulmanilor. Evreilor li s-a permis să aibă școli proprii și servicii de cult proprii, și în acelaș timp să aibă acces la sistemul de învățământ de stat și la posturi de salariați ai statului. Evrei irakieni au obținut prin concurs conducerea liniilor de import-export ale Companiei Indiilor de Vest, compania regală britanică de navigație, care deservea legăturile dintre portul Basra și Asia de Est. Evrei locali au fost implicați într-o mare parte din comerțul exterior al țării, inclusiv cu Asia de Est. La recensământul din anul 1920 au fost numărați în Irak 87.488 evrei. Evreii și, apoi, și comunitatea creștină asiriană au sperat că mandatul britanic asupra Irakului va fi prelungit, și au adresat Regatului Unit petiții în acest sens. În anul 1921, însă, Irakul a devenit monarhie autonomă, sub conducerea regelui hașemit Faisal I, provenit din Hijaz.
În 1932 Regatul irakian a obținut independența de jure. Evreii au jucat la începuturile regatului irakian modern un rol de seamă în viața politică, și mai ales cea economică și culturală. Cel dintâi ministru de finanțe al regatului, între anii 1920-1923, a fost omul de afaceri evreu Sir Sassoon Eskel (Yehezkel Sasson). Unii evrei au fost activi si în dezvoltarea sistemului judiciar și a poștelor. Documente din arhivele Camerei de Comerț din Bagdad arată că 10 din cei 19 membri ai acestei Camere erau evrei. Orchestra Radiodifuziunii Irakiene din Bagdad număra un număr important de muzicanți evrei, alături de fiii altor minorități, ca cea armeană și asiriană.În vremea regelui Faisal I evreii erau reprezentați și de cinci membri ai parlamentului, iar mulți dintre ei ocupau posturi în administrație, ceea ce trezea resentimente în rândul populației musulmane majoritare.
O parte din viața locuitorilor evrei din capitala irakiană se concentra în jurul bazarului Suk Hinuni, bazarul evreilor din Bagdad și a seminarului rabinic Zilkha.

În anii 1920 a început și în Irak o activitate sionistă organizată. Populația evreiască era în general favorabilă mișcării, chiar dacă nu vedea în întoarcerea în Palestina o soluție absolut necesară a problemelor ei ca minoritate națională și religioasă. În martie 1921 autoritățile britanice au acordat un permis oficial organizației sioniste din Bagdad, dar în anul următor guvernul monarhic al regelui Faisal I nu l-a reînnoit. Totuși, activitatea ei a fost tolerată de autorități până în anul 1929. Odată cu tulburările antievreiești din Palestina din 1929, au izbucnit și în Irak demonstrații antisioniste, activitățile sioniste au fost puse în afara legii, iar profesorii veniți din Palestina pentru a preda ebraica și istoria evreilor, au fost siliți să părăsească țara.

Anii 1930, mai ales după încoronarea regelui Ghazi I(1933-1939), au cunoscut o deteriorare a situației evreilor din Irak. În trecut, mișcarea naționalistă arabă s-a adresat tuturor minorităților etno-religioase arabofone din țară, socotindu-le, cel puțin în teorie, ca făcând parte din națiunea arabă, chiar și din punct de vedere "rasial". Sub stăpânire otomană, Manifestul din 1915 al Comitetului Revoluționar Arab se adresa "asirienilor", armenilor și evreilor numindu-i  "arabi de credință creștină și evreiască" și îi îndemna "să se alăture fraților lor musulmani". "Nu ascultați de aceia care spun că îi preferă pe turcii fără credință în locul arabilor de diverse religii; aceia sunt niște ignoranți, care nu înțeleg interesele vitale ale rasei (n.n. arabe)".
Odată cu ascuțirea conflictului dintre evrei și arabi în Palestina și cu intensificarea propagandei naziste în Irak, aceste vederi asimilante față de evreii locali, s-au schimbat. În ciuda afirmării repetate de către evrei a loialității față de patria irakiană, au crescut acțiunile de discriminare și represive față de ei. În septembrie 1934, ca urmare a numirii lui Arshad al-Umari ca ministru al economiei și comunicațiilor, zeci de evrei au fost concediați din posturile lor în acel minister. Apoi s-au stabilit cote neoficiale în ce privește numărul de evrei ce pot fi angajați în serviciile de stat sau admiși în licee și colegii. În 1935 au fost expulzați din Irak ultimii profesori evrei veniți din Palestina, iar președintele organizației sioniste locale a fost judecat, iar ulterior expulzat.

După căderea regimului pro-nazist al lui Rashid Ali pașa al Kilani, în vreme ce trupele britanice se aflau la poarta  Bagdadului, la 1-2 iunie 1941 a izbucnit în capitală un pogrom în cursul căruia au fost omorâți circa 200 de evrei și au fost atacate și păgubite circa 2000 de prăvălii și proprietăți evreiești. Daunele materiale au fost apreciate ca fiind de circa 3 milioane de dolari (la valoarea din 1941 - în zilele noastre corespunzând la 48 milioane de dolari))
Au avut loc jafuri contra evreilor și în alte orașe din țară. Pogromul din iunie 1941 a intrat în istorie sub numele de Farhud. Ulterior mișcarea sionistă a trimis în secret în Irak emisari din Palestina, pentru a-i antrena pe evreii locali în metode de auto-apărare.

Întemeierea Israelului - renașterea entității statale evreiești în Levant. Represiunea evreilor în Irak
Înaintea votului asupra planului ONU de împărțire a Palestinei între un stat evreiesc și unul arab, primul ministru irakian Nuri al-Said a avertizat diplomații britanici că dacă soluția oferită de ONU nu va fi satisfăcătoare, vor fi luate măsuri severe împotriva tuturor evreilor din țările arabe.
Vorbind în fața Adunării Generale a ONU, ministrul de externe irakian Fadel Jamal a declarat:Împărțirea impusă împotriva voinței majorității locuitorilor, va pune în pericol pacea și armonia în Orientul Mijlociu. Nu numai că este de așteptat o răscoală a arabilor din Palestina, dar se vor dezlănțui și masele din lumea arabă. Relațiile arabo-evreiești în lumea arabă vor fi greu lovite. În lumea arabă sunt mai mulți evrei în afara Palestinei decât în Palestina. Numai în Irak sunt o sută cinzeci de mii de evrei care beneficiază, împreună cu musulmanii și creștinii, de toate avantajele drepturilor politice și economice. Între musulmani, creștini și evrei domnește armonia. Însă orice nedreptate impusă arabilor din Palestina va tulbura armonia dintre evrei și ne-evrei în Irak; ea va duce la prejudecăți și ură între religii".

În mai 1948 Irakul a intrat oficial în război contra Israelului, care a fost proclamat la 14 mai. Trupe irakiene au intrat în Palestina, participând activ la operații militare alături de trupe egiptene, transiordaniene, siriene, libaneze și unități palestinene.
În 1948 Irakul a fost plasat sub regim de stare de urgență și au fost crescute pedepsele pentru activități sioniste. Curți marțiale au fost folosite pentru a intimida pe evreii înstăriți. Iarăși au urmat valuri de concedieri ale evreilor din serviciile de stat, s-au adoptat cote de numerus clausus la admiterea de evrei în universități, s-a chemat la boicotarea magazinelor și întreprinderilor deținute de evrei.Shafik Ades, unul din cei mai însemnați oameni de afaceri evrei, deși având vederi antisioniste, a fost arestat și spânzurat în public la Bassra sub acuzația că ar furniza arme Israelului,
Aceste evenimente au consternat și înspăimântat comunitatea evreiască. Sentimentul general era că, dacă un om având poziția și legăturile lui Shafik Ades  poate fi nimicit de către autorități, atunci nimeni nu mai poate apăra pe toți ceilalți evrei. În plus, ca și majoritatea statelor arabe, Irakul a interzis orice formă de emigrare legală a evreilor, sub motivul ca ei ar putea ajunge în Israel și întări puterea acestui stat.
Creșterea opresiunii alimentată de sentimente anti-israeliene și de expresii publice de antisemitism clasic, rasist și religios, a creat în rândurile milenarei comunități evreiești o atmosferă de spaimă și nesiguranță.

În iulie 1948 guvernul irakian a adoptat o lege prin care orice activitate sionistă a devenit pasibilă de pedepse între 7 ani închisoare și pedeapsă cu moartea.
La 28 august 1948 li s-a interzis evreilor să lucreze în bănci și în tranzacții de valută. În septembrie au fost concediați salariații evrei de la căile ferate, poștă, telegraf și ministerul de finanțe, ca suspecți de "sabotaj și trădare".
La 8 octombrie comercianților evrei li s-au luat toate licențele de export și import. La 19 octombrie au fost concediați toți evreii care încă mai lucrau în serviciul statului.
În luna octombrie ziarul egiptean Al Ahram estima ca drept urmare a arestărilor, proceselor și confiscărilor de proprietăți, tezaurul regatului irakian a colectat o sumă de 20 milioane de dinari, echivalentă cu 80 de milioane de dolari.
Pe 2 decembrie 1948 guvernul irakian s-a adresat companiilor de petrol operând în Irak, recomandându-le să nu angajeze evrei.
În multe cazuri evreii erau opriți în stradă de către polițiști pentru a le confisca ceasurile, și erau aduși în fața justiției și condamnați la închisoare sub pretext că prin intermediul ceasurilor de mână transmiteau telegrafic secrete militare sioniștilor din Palestina. Ceasurile respective erau predate apoi polițiștilor ca bonus.
La 19 februarie 1949, premierul Nuri al-Said a recunoscut că evreii din Irak fac în ultimele luni obiectul unor represiuni și a avertizat că situația lor ar putea să se înrăutățească și mai mult, "dacă Israelul nu-și schimbă atitudinea".

Exodul evreilor din Irak

Începând cu anul 1949, în ciuda numeroaselor arestări, mișcarea sionistă acționând subteran s-a intensificat și a început să transfere clandestin evrei din Irak spre Palestina într-un ritm de 1000 pe lună. După încheierea ostilităților militare din Palestina, în martie 1950, sperând să oprească scoaterea de bunuri din țară, regimul irakian a adoptat o lege prin care permitea evreilor vreme de un an să emigreze, cu condiția de a renunța la cetățenia irakiană. Permisiunea a fost acordată din motive financiare, toate bunurile celor emigrați urmând să fie confiscate de statul irakian. Evreii au fost declarați  o "minoritate refractară și cu un comportament potențial negativ, de care statul preferă să se descotorosească".
Politicieni irakieni au admis ca voința lor este de a expulza toată populația evreiască. Israelul, care se măsura în această perioadă cu o masivă imigrație din estul și centrul Europei, nordul Africii și Yemen, era oarecum reticent față de absorbția dintr-o dată a unui număr atât de mare de imigranți, dar în cele din urmă, în martie 1951 a lansat Operația Ezra și Nehemia, destinată a aduce in Israel un număr cât mai mare posibil de evrei irakieni. Au fost trimiși în Irak și agenți cu scopul de a înregistra cât mai repede posibil pe candidații la emigrare.Între 1948-1951 au părăsit Irakul 121.633 evrei, majoritatea pe calea aerului, prin Iran și Cipru. În urma lor au rămas pe loc doar 15.000 evrei.

După promulgarea legii emigrării din martie 1950, până la finele anului 1950 s-au înregistrat pentru emigrare circa 60.000 evrei. În această perioadă au continuat arestările și îndepărtarea evreilor din locuri de muncă, iar în aprilie 1950 au avut loc mai multe explozii la niște sinagogi, care s-au soldat cu răniți și cu câteva victime mortale. La două luni înainte de expirarea aplicării legii emigrației, a explodat o altă bombă la sinagoga Masuda Shemtov, omorând câțiva evrei și rănind mulți alții. Primul ministru Nuri al-Said s-a declarat hotărât să-i izgonească pe evrei din țară cât mai repede posibil.
La 21 august 1950 el a amenințat că retrage permisul companiei care îi transporta pe evrei, dacă nu îndeplinește cota de 500 evrei pe zi. La 18 septembrie 1950 Nuri al-Said a chemat un reprezentant al obștii evreiești, a acuzat Israelul ca tărăgănează intenționat emigrația și a amenințat că îi va transporta pe evrei la graniță și îi va expulza cu forța.
Legea emigrației urma să expire în martie 1951, dar în cele din urmă, a fost extinsă după ce guvernul irakian a blocat bunurile evreilor în curs de plecare, și ale celor  deja plecați.

În anul 1952 Irakul a interzis din nou emigrarea evreilor și autoritățile au spânzurat în public încă doi evrei acuzați pe nedrept că ar fi aruncat o bombă la biroul din Bagdad al Agenției Americane de Informații.
După spusele politicianului palestinian Aref al-Aref primul ministru pro-britanic al Irakului Nuri al-Said, ar fi încercat să justifice exodul evreilor din Irak, spunându-i ca "evreii au fost dintotdeauna o sursă de rele și daune pentru Irak. Ei sunt spioni. Și-au vândut proprietățile din Irak, nu au pământuri în țară, pe care să le cultive. Atunci cum se vor mai întreține? Ce le mai rămâne de făcut în Irak? Nu, nu, amice, este mai bine pentru noi să scăpăm de ei, atât timp cât putem".
Evreii din Irak au lăsat în urma lor numeroase și însemnate proprietăți, adesea în centrul orașelor importante. La sosirea în Israel, o mare parte din ei au fost așezați la început în tabere de tranzit numite "maabarot", în corturi și, ulterior, în barăci de lemn, până ce, cu timpul, au ajuns în locuințe permanente.

Cu emigranții evrei au sosit în Israel toți rabinii, cu excepția rabinului Sasson Kaduri. Autoritățile irakiene au anulat puterile tribunalelor religioase ale evreilor și le-au transmis tribunalelor de stat, care s-au ajutat de conducători ai comunităților în probleme de stare civilă.
Ultima nuntă evreiască locală despre care se știe, a avut loc în Irak în anul 1978.

Sub regimul Baas
În timpul regimului Baas în Irak, mai ales în anii 1968-1973, evreii rămași în Irak au suferit de numeroase persecuții, le-a fost îngrădită libertatea de mișcare și li s-au expropriat averile. În anul 1969 9 evrei, trei musulmani și doi creștini au fost spânzurați în public la Bagdad sub acuzația foarte îndoielnică de spionaj. În total în acea perioadă au fost omorâți în Irak circa 50 evrei. Din cauza prigoanei au părăsit atunci Irakul încă o mie de evrei, cu ajutorul unor agenți ai Mossadului și cu cooperarea populației kurde.

După Războaiele Golfului
Aproape toți evreii rămași au părăsit țara după primul Război al Golfului din 1991.La sfârșitul anului 1994 presa arabă din Londra a relatat despre 50 de familii evreiești care mai locuiau la Bagdad. Viața lor comunitară se concentra în jurul sinagogii "Meir Twik", ultima sinagogă rămasă în picioare, în cartierul Batawin, și care era frecventată de circa 25 credincioși în zilele de sâmbătă și 50 de sărbători. În fruntea comunității stătea Itzhak Ezra Abdallah. Cimitirul antic evreiesc din Ras Il Tchul, aflat în apropierea fostelor cartiere evreiești și in care se afla groapa comună în care au fost înmormântate victimele pogromului Farhud din 1941, nu mai există. O parte din morminte au fost transferate în anii 1960 intr-un alt cimitir aflat în inima unui cartier șiit. Mormintele învățaților și ale prorocilor evrei, inclusiv cel al prorocului Ezechiel și al lui Ezra, au devenit moschei, altele au fost distruse sau greu avariate în secolul al XXI-lea de către militanții ISIS (Daash) și alții, o parte din ele devenind rampe de gunoi.

La sfârșitul Războiului din Irak  40 evrei, aproximativ jumătate din evreii locali, au emigrat în Israel. Cei 30-40 încă rămași se ocupau cu apicultura și cu tăbăcăria. În anul 2003 s-a închis ultima sinagogă din Bagdad, "Meir Twik", din cartierul Batawin din lipsă de suficienți participanți la rugăciune. După date ale Agenției Evreiești trăiau în ultimul timp la Bagdad 8 evrei, apoi se vorbește de numai cinci.

Începând din 2014 în fiecare an la 30 noiembrie, se comemorează în Israel Ziua Amintirii ieșirii și izgonirii evreilor din țările arabe și Iran.
În deceniul al doilea al secolului al XXI-lea s-a publicat pentru prima dată în Irak un roman tradus din ebraică, autorul fiind Tzionit Fatal Kuperwasser, o israeliană originară dintr-o familie imigrată din Irak - "Tablouri pe perete" . Romanul, tradus în arabă de un traducător din Egipt, descrie viața de odinioară a evreilor din Bagdad.
În Israel au fost traduse două romane de scriitori arabi irakieni - "Îngeri homeless" de Ta Hamed Al Shabib, și "Frankenstein la Bagdad" de Amir Nasser. Ministerul de externe al Israelului a inaugurat un sait pe internet intitulat "Israel în grai irakian".

Muzica evreilor din Irak

La Bagdad comunitatea evreiască întreținea o școală specială pentru copii nevăzători  unde se predau mai ales muzica vocală și instrumentală. În aceste împrejurări mulți muzicieni de seamă erau orbi din naștere sau din copilărie.
Evreii din Irak, în general,  s-au distins în muzica arabă. La concursul interarab de muzică din 1932 de la Cairo s-au plasat pe primul loc membrii delegației irakiene, formată din muzicieni evrei și un singur cântăreț arab musulman. In rândul populației arabe musulmane profesia de muzicant era considerată inferioară și scena muzicală era în acest fel dominată de muzicieni din minoritățile religioase, mai ales evrei.  Aceasta de reflecta și în componența Orchestrei de stat a Irakului.  Au fost renumiți violonistul Salah Al-Kuweiti, compozitorul și interpretul la kanun Yossef Zaghrur, care a și condus Orchestra radiodifuziunii irakiene între anii 1941-1951, interpretul la kanun Ibrahim (Avraham) Salman, flautistul Albert Elias și alții.
Mulți au emigrat în anii 1950 în Israel, unde au continuat, în împrejurări nu întotdeauna foarte favorabile, activitatea muzicală: frații Salah și Dawud Al-Kuweiti, compozitori și violoniști,  Yossef Zaghrur, inginerul Salim Al-Nur, care era compozitor, Yossef Shem Tov, interpretul la 'ud, Elias Shasha, cântaret și interpret de asemenea la 'ud , cântărețul Filfil Al-Jurji etc.
Cea mai însemnată cântăreață irakiană în anii 1930 și apoi, vreme de mai multe decenii în secolul al XX-lea, a fost Salima Murad (Mrad), fiica a unei familii de evrei săraci din Bagdad. Altă cântăreață cunoscută de origine evreiască a fost Sultana Yussuf.

În Israel
O parte din muzicienii imigrați in Israel, între care violonistul și cântărețul Shlomo Banay și interpretul la 'ud Eli Seggev, s-au organizat într-o orchestră irakiană (chalri) care cânta la nunți și serbări de familie, precum și împreună cu Orchestra de muzică orientală a Radiodifuziunii israeliene.
Aceasta din urmă orchestră, sub bagheta lui Zuzu Mussa (originar din Egipt) era formată, în majoritate, din muzicanți veniți din Irak. Secția irakiană a orchestrei era condusă de violonistul Sasson Abdu. Orchestra a interpretat și inregistrat piese și cântece binecunoscute din lumea arabă. cântece irakiene, și piese și cântece originale, o parte - sub îngrijirea muzicologului Itzhak Aviezer, care a organizat vreme de circa 50 ani 2500 programe și emisiuni muzicale inclusiv la festivaluri. Aviezer a compus circa 50 creații originale, intre care "Profeția lui Isaia", "Ierusalimul celor trei credințe" etc.

Note

Legături externe

Jewish Virtual Library acces 23.9.2017
site al evreilor irakieni  (în engleză)
despre comunitatea evreilor din Bagdad pe situl Muzeului Diasporei din Tel Aviv

Istoria evreilor
Istoria Irakului
Evreii babilonieni
Grupuri etnice din Irak

Evrei irakieni


Árið 2022 verður Íslandsmótið í knattspyrnu kvenna haldið í 41. sinn.

Liðin

Staðan í deildinni

Stigatafla
{| class="wikitable" style="text-align: center;"
!width=30| Sæti
!width=60|
!width=140|Félag
!width=30|L
!width=30|U
!width=30|J
!width=30|T
!width=30|Sk
!width=30|Fe
!width=30|Mm
!width=30|Stig
!width=160|Athugasemdir
|-style="background:#D0F0C0;"
|1||||FH
||18||12||6||0||46||9||17||42
|align="center" rowspan="2"|Upp um deild
|-style="background:#D0F0C0;"
|2||||Tindastóll
||18||12||5||1||43||15||28||41
|-
|3||||Víkingur R.
||18||12||2||4||41||23||18||38
|-
|4||||HK
||18||10||4||4||31||17||14||34
|-
|5||||Fjarðab/Höttur/Leiknir
||18||7||6||5||34||26||8||27
|-
|6||||Fylkir
||18||4||9||5||17||20||-3||21
|-
|7||||Grindavík
||18||6||2||10||16||31||-15||20
|-
|8||||Augnablik
||18||5||1||12||21||36||-15||16
|-style="background:#FFCCCC;"
|9||||Haukar||18||2||2||14||14||47||-33||8| align="center" rowspan="2"| Fall í 2. deild
|-style="background:#FFCCCC;"'
|10|||||Fjölnir||18||1||1||16||9||48||-39||4'|}
 Útskýringar: L = Leikir spilaðir, U = Leikir sigraðir, J = Leikir sem lauk með jafntefli, T = Tapaðir leikir, Sk = Mörk skorðuð, Fe = Mörk fengin á sig, Mm = Markamunur, Sm = Stig/meðaltal .

 Töfluyfirlit Heimaliðið er vinstra megin''.

Félagabreytingar

Félagabreytingar í upphafi tímabils

Upp í Pepsideild kvenna

Niður í 2. deild kvenna

Heimildaskrá

Heimild

1. deild kvenna í knattspyrnu á Íslandi
Knattspyrna á Íslandi

Lengjudeild kvenna í knattspyrnu 2022


An Amorphophallus staudtii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Adolf Engler, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Nicholas Edward Brown. An Amorphophallus staudtii in nahilalakip ha genus nga Amorphophallus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amorphophallus

Amorphophallus staudtii


Szakonyfalu (em : Sakalovci; : Eckersdorf) é um município da Hungria, situado no condado de Vas. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 351 habitantes.

Localidades de Vas (Hungria)

Szakonyfalu


سلطان السعود ، من مواليد 1986 في السعودية، لاعب كرة قدم سعودي. لعب سابقاً مع نادي الهلال السعودي منذ عام 2003.

- بدء في نادي الهلال منذ عام 1996م - 2010م.

- انضم لمنتخبات المملكة العربية السعودية لفئات (الناشئين والشباب والأولمبي).

- تدرج في فئات الهلال السنية وحمل شارة القيادة لفئة الناشئين، الشباب، الأولمبي.

- حقق لقب هداف دوري الناشئين 2001

- حقق لقب الدوري لدرجة الشباب 2003

- حقق لقب الدوري مع الهلال 2008

- حقق كأس ولي العهد عام 2008

- حقق لقب كأس الأمير فيصل بن فهد عام 2006

تدرب على يد العديد من المدربين أمثال (جان ماري كونز - أولاريو كوزمين - سيريزو - بيسيرو - باكيتا - فيلهو - ايريك جيريتس).

- أصيب سلطان السعود في نهاية عام 2009 في الرجل اليسرى بالقطع بالرباط الصليبي وقد أجرى عملية ناجحة في فرنسا (باريس).

- شارك في عهد المدرب الهولندي أديموس في رئاسة الأمير عبد الله بن مساعد للنادي وهو في سن الـ 15 سنه مع الفريق الأول بطلب من المدرب

الهولندي.

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سعوديون
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو كرة قدم سعوديون
لاعبو نادي الهلال (السعودية)
مواليد 1984
مواليد 1985

سلطان السعود


Un Fleet Replacement Squadron (FRS) (escadron de remplacement de la flotte) est une unité de l'US Navy et de l'United States Marine Corps qui forme les pilotes de l' et les officiers de bord de la marine ( (NFO)). Étudiants, appelés pilotes de remplacement ou officiers des systèmes d'armes de remplacement sont soit des aviateurs nouvellement ailés (Catégorie I), soit des aviateurs passant d'un type d'avion à un autre (Catégorie II), soit des aviateurs après une période de non-vol (Catégorie III). Après avoir terminé le régime de formation, les diplômés sont affectés à des escadrons de la flotte. De plus, les FRS sont responsables de la formation des mécaniciens d'aéronefs, de la fourniture d'aéronefs de remplacement pour l'escadron de la flotte et de la normalisation de la maintenance et des opérations aériennes.

Le personnel de l'US Navy et de l'US Marine Corps  est fréquemment affecté à d'autres services FRS. Les FRS étaient autrefois connus sous le nom de Replacement Air Groups ("Rags").

Historique
Du  à juin 1970, la marine a organisé les escadrons de remplacement de la flotte pour les avions de combat et d'attaque basés sur des porte-avions en Readiness Carrier Air Groups (RCVG) (Groupes aériens de porte-avions de préparation).

Le , lorsque tous les Carrier Air Groups ont été renommés Carrier Air Wings (CVW), les RCVG ont été renommés Readiness Carrier Air Wings (RCVW). Du 30 juin 1960 à février 1961, il a organisé les  Readiness Carrier Air Anti-Submarine Groups (RCVSG) (Escadrons de remplacement de la flotte en groupes anti-sous-marins aériens de transporteur de préparation). Les RCVSG sont restés des groupes anti-sous-marins aériens de porte-avions de préparation jusqu'à leur dissolution en 1970 et 1971.

Après la dissolution des RCVW et des RCVSG, les escadrons de remplacement de la flotte ont été placés sous le contrôle opérationnel du type spécifique d'aéronef, mais ils ont tous conservé leurs anciens codes de queue RCVW ou RCVSG.

Les unités subordonnées
En 2022 :

US Navy

US Marine Corps

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
Carrier Air Wing
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
 Tactical Support Wing - Site U.S. Navy Reserve
 Fleet Replacement Squadrons (FRS) US Navy Carriers

Unité de l'United States Marine Corps
Unité de l'United States Navy

Fleet Replacement Squadron


Roberto Alpi (* 13. Juli 1952 in Settimo Torinese) ist ein italienischer Schauspieler.

Leben
Alpi ist seit Mitte der 1970er Jahre als Schauspieler hauptsächlich auf der Bühne aktiv. Dort feierte er großen Erfolg in Wer hat Angst vor Virginia Woolf? 1985 neben Anna Proclemer und acht Jahre später in Nora oder ein Puppenheim unter der Regie von Beppe Navello. Regelmäßig nimmt er Fernsehangebote war und hatte so Anteil an einigen gelungenen Filmen; häufig arbeitet er mit Giorgio Capitani zusammen. Nur gelegentlich sieht man Alpi im Kino, so in Allulo Drom oder Malizia 2000, wo er Nebenrollen verkörperte sowie in einigen ausländischen Produktionen. Positiv besprochen wurden auch CentroVetrine (2001) und der 2009 veröffentlichte Rex. Daneben arbeitet Alpi auch für das Radio und als Synchronsprecher.

Alpi ist mit der Schauspielerin Marina Giulia Cavalli verheiratet, mit der er eine Tochter hat.

Filmografie (Auswahl)
 1979: Che fare? (Fernseh-Miniserie)
 1986: Der Himmel war schuld (Tutta colpa del paradiso)
 1990: Spatzi, Fratzi & Co. (C'era un castello con 40 cani)
 1993: Wut im Herzen (Courage au cœur)
 1998: Alice auf der Flucht
 2001: CentroVetrine
 2011: L'industriale

Weblinks

 Synchronarbeiten Alpis

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Italiener
Geboren 1952
Mann

Roberto Alpi


Go Sherab Gyatso (en  ; né à Khashul à Ngaba le 9 septembre 1976) est un écrivain et prisonnier d'opinion tibétain.

Biographie
Go Sherab Gyatso est né le 9 septembre 1976 dans le village de Khashul à Ngaba.

Son père Khashul Go Nyun Tsondue était ministre à la cour de Pelgon Trinle Rabten, le dernier roi du royaume de Meu à Ngaba. Son grand-père maternel, Thutop Wangchuk, était l'un des plus hauts ministres du roi au milieu du .

Il est devenu moine au monastère de Kirti à un jeune âge et a ensuite poursuivi ses études dans les monastères de Drepung et Sera à Lhassa.

Go Sherab Gyatso a publié plusieurs livres sur la philosophie et la culture bouddhistes tibétaines dont un ouvrage de commentaires sur l'autobiographie du maître bouddhiste tibétain Tsongkhapa, le livre de conseils de Sakya Pandita et « La surface dorée » de Gendün Chöphel. Il a également écrit des critiques sur le système d'éducation monastique tibétain, appelant à l'ouverture de la communauté monastique.

Son plaidoyer pour la liberté académique dans les établissements d'enseignement monastique a entraîné sa détention et son emprisonnement ainsi qu'un exil forcé de son monastère. Dans une interview avec un étudiant de l'université du Tibet, il déclare avoir suivi des sessions de « réforme par le travail » du 30 mars 1998 au 30 novembre 2001. Puis, en 2008, il a été arrêté et emprisonné à Lhassa pendant un an à l'époque des troubles au Tibet en 2008. En 2011, un rapport faisant état de son arrestation a fait surface après qu'un moine du monastère de Kirti a organisé une manifestation pour s'immoler à Ngaba.

Dans un essai intitulé « Je dois m'exprimer », Gyatso a condamné un nouveau règlement en 2013 qui exigeait que tous les écrits et publications soient pré-approuvés par le « Département de gestion de l'éducation » avant leur diffusion. Il a poursuivi en expliquant comment le règlement allait limiter la liberté d'expression des jeunes moines. Cela a conduit à des troubles au sein de la communauté monastique et finalement, il a été expulsé de son monastère. Après l'expulsion, Gyatso a voyagé à travers le Tibet oriental entre 2013 et 2016 pour poursuivre ses études et ses activités d'écriture dans divers autres monastères.

Go Sherab Gyatso a été arrêté dans la ville de Chengdu le 26 octobre 2020.

Le gouvernement chinois a confirmé sa détention en octobre 2021 en répondant à une lettre de juillet d'experts des droits de l'homme de l'ONU s'enquérant de son cas. La Chine a répondu que Gyatso avait été placé en détention criminelle « conformément à la loi sur les soupçons d'incitation à la sécession ».

En décembre 2021, on apprend que Go Sherab Gyatso a été condamné à dix ans de prison par un tribunal chinois dans le cadre d'un procès secret selon le Centre tibétain pour les droits de l'homme et la démocratie.

Le 9 février 2020, Human Rights Watch demande sa libération en raison de la détérioration de sa santé liée à maladie pulmonaire chronique contractée lors de son emprisonnement de 1998 à 2001.

Ouvrages

  Nga tsho sad ran (il est temps de nous réveiller), 2007, Gansu Nationalities Press, .
  rgyun shes dang lam, (Connaissances de base et chemin), 2011, Kan-su'u mi rigs dpe skrun khang, Lanchou,

Références

Liens externes

Naissance en 1976
Prisonnier d'opinion tibétain
Écrivain tibétain
Traducteur depuis le chinois vers le tibétain

Go Sherab Gyatso


(signifiant « lézard de Lingyuan ») est un genre éteint de dinosaures Therizinosauria du Crétacé inférieur de Chine. Il contient une seule espèce, . Il a été trouvé dans une couche du groupe Jehol.

Découverte

Les premiers restes fossiles de Lingyuanosaurus ont été récupérés dans sept dalles de différentes tailles dans des sédiments lacustres du groupe Jehol à Sihedang, dans la province chinoise de Liaoning. On ne sait pas avec certitude si les sédiments dans lesquels Lingyuanosaurus a été trouvé correspondent aux formations de Jiufotang ou de Yixian. Étant donné qu'aucun autre fossile n'a été trouvé à proximité, qu'il n'y avait pas d'éléments en double, que tous les os avaient la même couleur et la même conservation, les fossiles sont considérés comme appartenant à un seul individu. Ces restes sont catalogués sous le numéro de spécimen IVPP V 23589 (Institut de paléontologie des vertébrés et de paléoanthropologie), et comprennent un centrum cervical, cinq vertèbres dorsales et sacrées partielles, six vertèbres caudales, plusieurs côtes, des humérus partiels gauche et droit, deux griffes manuels, un ilium gauche, une partie possible de l'ischium gauche, un fémur droit, un tibia partiel gauche et un astragale droit, et d'autres éléments indéterminés d'un individu juvénile désarticulé mais associé. Le spécimen a été formellement décrit par Xi Yao et ses collègues en 2019 et a fait l'holotype du nouveau genre et de la nouvelle espèce Lingyuanosaurus sihedangensis. Le nom générique, Lingyuanosaurus, fait référence à la ville de Lingyuan, située au niveau du comté, et le nom spécifique, sihedangensis, fait également référence à son lieu de découverte, la ville de Sihedang.

Liens externes

Notes et références

Notes

Références

Theropoda
Genre de dinosaures non aviens (nom scientifique)
Taxon fossile décrit en 2019
Paléontologie en Chine

Lingyuanosaurus


Jean-François Bachelot (Perpignan, Francuska, 11. lipnja 1977.) je bivši francuski tenisač. Na ATP Touru se natjecao od 1996. do 2007. godine. U tom razdoblju najveće je uspjehe ostvarivao na challengerima dok je krajem siječnja 2005. zajedno sa sunarodnjakom Arnaudom Clémentom igrao finale milanskog Indoorsa u igri parova

ATP finala

Parovi (0:1)

Vanjske poveznice
Profil tenisača na ATP World Tour.com

Francuski tenisači

Jean-François Bachelot


Der Gollachgau ist ein flachwelliger, stark agrarisch geprägter Landschaftsraum im Nordwesten von Mittelfranken. Der Name stammt vom Fluss Gollach, der als Hauptfluss die Landschaft von Osten nach Westen durchfließt. Gemeinsam mit dem landschaftlich sehr ähnlichen nordwestlich angrenzenden unterfränkischen Ochsenfurter Gau bildet er innerhalb der Mainfränkischen Platten die naturräumliche Haupteinheit Ochsenfurter Gau und Gollachgau.

Einordnung
Der Gollachgau liegt im Nordwesten Mittelfrankens auf halber Strecke zwischen Würzburg und Ansbach. Der im Südosten Unterfrankens gelegene Ochsenfurter Gau ist die naturräumliche Fortsetzung des Gollachgaus. Die Grenze der Landschaften entspricht in etwa der Grenze der Regierungsbezirke, die hier in Teilen einer Wasserscheide zwischen Maindreieck und Tauber folgt. Nordöstlich des Gollachgaus liegt der Steigerwald, im Südosten die Windsheimer Bucht. Das Taubertal im Südwesten durchschneidet die südlich gelegene Hohenloher Ebene.

Geologie
Die Landschaft liegt geologisch im wenig verfalteten Unterkeuper der überwiegend aus Tonstein und Mergel mit einzelnen Kalksteinbänken und Sandsteinschüttungen besteht. Bereichsweise werden in Tälern die Kalksteine des darunter liegenden Oberen Muschelkalks angeschnitten. Im Osten, nahe dem Steigerwald, treten die teils Gips führenden tonigen Gesteine des Gipskeupers auf. In den Eiszeiten wurde fast flächendeckend Löss abgelagert.

Klima und Landschaft
Das Klima ist ganzjährig feucht mit Niederschlägen um 600–640 mm pro Jahr bei jährlichen Durchschnittstemperaturen um 8,5 °C. Das Relief ist wegen der relativ weichen Gesteine des Unterkeupers flachwellig. Die Höhenlagen liegen um 300–340 m ü. NN. Die Gollach und ihre Zuflüsse gliedern die Landschaft. Ab Aub schneidet sich die Gollach immer tiefer in die harten Kalksteine des Muschelkalks ein. Im Bereich der Kleinstadt Uffenheim, dem Hauptort des Gollachgaus, werden im Zentralbereich einer tektonischen Aufwölbung (Uffenheimer Sattel) ebenfalls mehrere Meter Muschelkalk angeschnitten. Auch hier sind die Talflanken deutlich steiler ausgeprägt.

Der Löss kleidet die gesamte Landschaft aus und sorgt für den sanftwelligen Charakter des Reliefs. Im Löss konnten sich in den letzten 12.000 Jahren sehr fruchtbare Böden entwickeln.

Mensch
Die guten Böden, das günstige Klima und das geringe Relief sind die Grundlage für die starke ackerbauliche Prägung des Raumes. Die Dorfkerne sind von fränkischen Dreiseitgehöften geprägt. Die Zentrumseigenschaft von Uffenheim zeigt sich demgegenüber in großen Amts- und Bürgerhäusern sowie einer (teils erhaltenen) Ummauerung. In den Baumaterialien der Gebäude und Skulpturen in der Region macht sich die Geologie bemerkbar. Der gut zu bearbeitende Werksandstein des Unterkeupers und die harten Kalksteine des Muschelkalks fanden ihren Eigenschaften entsprechend Verwendung.

Durch die Nord-Süd verlaufende Bundesautobahn 7 und die Bahnstrecke Treuchtlingen – Ansbach – Würzburg ergibt sich eine relativ verkehrsgünstige Lage des Gollachgaus. Innerhalb des Raums hat Uffenheim noch immer eine zentrale Versorgungsfunktion. Die administrative Bedeutung hat die Kleinstadt dagegen 1972 zum Teil einbüßen müssen, als der Landkreis Uffenheim im Landkreis Neustadt an der Aisch-Bad Windsheim aufging.

Weblinks
 Gollachgaumuseum Uffenheim, Schnellerturm, Schranne und Oberamtskanzlei, Seite des vom Heimat- und Museumsverein Uffenheim und Umgebung e. V. betriebenen Museums in Uffenheim

Einzelnachweise

Geographie (Mittelfranken)
Region in Bayern
Region in Europa

Gollachgau


Als Grab des Athleten () wird ein antikes Grab in der Stadt Ugento im Salent in der italienischen Region Apulien bezeichnet. Es ist technisch gesehen eine "Halbkammer", wie halb in den Boden eingelassene Anlagen definiert werden. Das Grab ist 1970 während der Arbeiten bei der Verlängerung eines Hauses in der Nähe der Via Salentina gefunden, abgetragen und im örtlichen Museum, dem Nuovo Museo Archeologico Ugento wieder errichtet worden.

Boden, Satteldach und Wände sind den aus großen Platten lokalem Kalksteins errichtet. Die Kammer misst 2,95 × 1,1 × 0,8 m. Die Wände sind mit mehrfarbigen linearen Motive in Rot und Blau auf Weiß bemalt. Eine Sockelzone und horizontale Bänder gliedern die Wände. Die Giebelfelder schmücken ein Aryballos – ein kugliges Salbölgefäß, das von Athleten häufig am Handgelenk gebunden getragen wurde – sowie ein Hahn und eine Taube.

In dem Grab wurden zwei Individuen zu verschiedenen Zeiten bestattet, von denen sich nahezu nichts erhalten hat. Es handelt sich um einen jungen Erwachsenen (etwa 30 Jahre alt) und einen Jungen von etwa 15 Jahren. Die chronologische Lücke zwischen der ersten und der zweiten Bestattung wird durch die Beigaben und die Struktur des Grabes bestätigt. Der junge Mann wird ins späte 6. oder an den Anfang des 5. Jahrhunderts v. Chr. (510–490 v. Chr.) datiert, was auch durch importierte rotfigurige attische Keramiken oder Bronzen (Oinochoe) bestätigt wird. Daneben gibt es zwei lokale Keramiken, ein Trozzella und Kalathos. Der Tote hat vermutlich an sportlichen Wettkämpfen teilgenommen, darauf weisen zwei symbolhafte Bronzeschaber. Der Junge wird anhand von Elementen aus dem 4. Jahrhundert v. Chr. identifiziert, wie einigen schwarz lackierten Mini-Vasen, sowie den Aryballoi Salbengefäßen für den sportlichen Wettkampf.

Das Athletengrab verweist auf die panhellenistische Welt (Halbkammer, importierte Töpferei), die sich mit Elementen der lokalen Produktion vermischt. Wie die Gräber im apulischen Cavallino gehört es zu den ersten ausgemalten Kammergräbern der Gegend.

Literatur

 Felice Gino Lo Porto: Tomba messapica ad Ugento. In: Atti e memorie della Società Magna Grecia. Roma, N.S. 11/12, 1970/71 (1972), S. 99–152.
 Nadin Burkhardt: Apulien. Der archäologische Führer. Von Zabern, Mainz 2012, ISBN 978-3-8053-4458-6, S. 139–140.

Weblinks
 Beschreibung ital. + Bilder
 Virtueller Rundgang Nuovo Museo Archeologico Ugento mit Abbildungen des Tomba dell'Atleta

Grabbau in Italien
Antike Grabstätte
Sakralbau in Apulien
Archäologischer Fundplatz in Apulien
Ugento
Grabbau in Europa
Archäologischer Fundplatz in Europa

Grab des Athleten


Glenea albofasciolata é uma espécie de besouro da família Cerambycidae. Foi descrito por Stephan von Breuning em 1956. É encontrada na península da Malásia.

Albofasciolata
Coleópteros descritos em 1956

Glenea albofasciolata


Ariquemes es un municipio brasileño del estado de Rondônia. El nombre Ariquemes es un homenaje la tribu indígena Arikeme, habitantes originales de esa región. Estos nativos hablaban el txapakura, perteneciente al tronco lingüístico tupí. La tribu se encuentra actualmente extinta.

El municipio fue fundado el 21 de noviembre de 1977.

Geografía
Se localiza a una latitud 09º54'48" sur y a una longitud 63º02'27" oeste, estando a una altitud de 142 metros. Su población es de 90.354 habitantes (IBGE/2010).

Posee un área de 4.427 km². Está localizado en la porción centro-norte del estado, a 203 kilómetros de Porto Velho.

Clima
El clima de Ariquemes sigue la clasificación de Köppen, que se aplica a casi todo el estado de Rondônia, siendo este del tipo ecuatorial. Este es predominantemente caliente y húmedo pues consiste básicamente de muy calor y humedad intercalados con un período de sequía que puede durar hasta dos meses.

Referencias

Enlaces externos
 Página de la Prefectura

Localidades de Rondonia

Ariquemes


Eumillipes persephone est une espèce de mille-pattes diplopodes de la famille des . C'est le premier mille-pattes découvert à avoir plus de mille pattes.

Description

Décrit pour la première fois en 2021, l'Eumillipes persephone a été découvert à  de profondeur dans un puits de forage de la région des  (Australie-Occidentale). Les individus atteignent jusqu'à  de longueur et 0,95 de largeur, ont entre 198 et 330 diplosegments et jusqu'à , ce qui en fait l'espèce avec le plus de pattes sur Terre et le premier mille-pattes découvert à en avoir  ou plus. Sa forme allongée, son grand nombre de pattes et son absence d'yeux résulte d'une convergence évolutive avec Illacme plenipes, une espèce lointainement apparentée, précédente détentrice du record de pattes avec jusqu'à 750 pattes.

Taxinomie
L'espèce a été découverte pour la première fois en 2020 vivant à des profondeurs comprises entre 15 et 60 mètres dans trois trous de forage. Son genre, Eumillipes, signifie « vrai mille-pattes », en référence à sa possession de plus de 1 000 pattes ; son nom spécifique, persephone, fait allusion à la déesse grecque du même nom qui était la reine des Enfers.

Notes et références

Animal décrit en 2021
Faune endémique d'Australie
Diplopoda

Eumillipes persephone


Strickland v. Washington (1984), foi um caso histórico da Suprema Corte dos Estados Unidos que estabeleceu o padrão para determinar quando o direito da Sexta Emenda de um réu criminal a advogado é violado pelo desempenho inadequado desse advogado.

Casos da Suprema Corte dos Estados Unidos

Caso Strickland v. Washington


Callum O'Brien, né le  à Cambridge (Nouvelle-Zélande), est un joueur professionnel de squash représentant la Nouvelle-Zélande. Il atteint en juin 2005  la  place mondiale sur le circuit international, son meilleur classement. Il est champion de Nouvelle-Zélande en 2006.

Biographie
En 2006, il devient champion national néo-zélandais pour la première fois après une victoire en finale face à Kashif Shuja après deux finales perdues face à ce même joueur en 2003 et 2005.
Cette même année, il représente la Nouvelle-Zélande aux Jeux du commonwealth. En 2007, il met fin à sa carrière active après une opération de la hanche. Il est marié depuis 2013.

Palmarès

Titres

 Championnat de Nouvelle-Zélande : 2006

Finales

Références

Voir aussi

Articles connexes

 Équipe de Nouvelle-Zélande masculine de squash

Liens externes

Champion de Nouvelle-Zélande de squash
Naissance en novembre 1982
Naissance dans la région de Waikato
Joueur néo-zélandais de squash

Callum O'Brien


(උපත 1933 දෙසැම්බර් 23) () යනු  ජපානයේ සාම්ප්‍රදායික අනුප්‍රාප්ත වීමේ පිළිවෙල අනුව ඔහු ජපානයේ 125 වැනි අධිරාජ්‍යයා වේ. 1989 ජනවාරි 7 සිට 2019  අප්‍රේල් 30 දින සිහසුන අත් හරින තෙක්  ඔහුට ක්‍රයිසැන්තියම් සිහසුන හිමිවිය.

නාමය
ජපානයේදී, අධිරාජ්‍යයාව ඔහුගේ උපන් නමින් හඳුන්වනු නොලබයි. ඒ වෙනුවට "අති ගෞරවනීය අධිරාජ්‍යයා" හෙවත්  ලෙසද, එයම කෙටිකොට "උතුමාණන්" හෙවත්  ලෙසද  භාවිතා කරයි.  විධිමත් ලිවීමේදී හුදෙක් "අධිරාජ්‍යයා" යන්න වෙනුවට "බලයේ සිටින අධිරාජ්‍යයා" හෙවත්  ලෙස යොදාගනී. අකිහිතෝ අධිරාජ්‍යයාගේ යුගය "හෙයිසෙයි යුගය" () ලෙස හැඳින්වේ. ජපන් සම්ප්‍රදායට අනුව ඔහුගේ මරණයෙන් පසුව ජපාන කැබිනට් මණ්ඩලය විසින් ඔහුව "හෙයිසෙයි අධිරාජ්‍යයා" (平成天皇 Heisei Tennō; "මරණින් පසු නම" බලන්න) ලෙස නම් කරනු ඇත. ඒ සමගම ඊළඟ අනුප්‍රාප්තිකයාගේ යුගයට ලබාදෙන නමද ප්‍රකාශයට පත්කරනු ලබයි.

ජීවන චරිතය

අකිහිතෝ, හිරොහිතෝ අධිරාජ්‍යයාගේ සහ කෝජුන් අධිරාජිණියගේ වැඩිමහලුම පුත්‍රයාද, පස්වැනි දරුවාද වේ. කුඩා අවදියේදී ඔහුව හඳුන්වනු ලැබූයේ  ලෙසය. ඔහුගේ පෞද්ගලික ගුරුවරුන්ගෙන් මූලික අධ්‍යාපනය ලැබූ හෙතෙම, පසුව 1940 සිට 1952 දක්වා වූ කාලය තුල ගකුශූයින් පාසලෙන් ප්‍රාථමික සහ ද්වීතීයික අධ්‍යාපනය හැදෑරීය. ඔහුගේ පියාගේ ඉල්ලීම මත, රාජකීය පවුලේ ඊට පෙර සිටියවුන්ට මෙන් ඔහුට හමුදා නිලයක් හිමි නොවුනි.

1945 මාර්තු මාසයේදී ඇමරිකාව විසින් ටෝකියෝවට ගුවනින් බෝම්බ හෙලූ කාලය තුලදී අකිහිතෝ කුමාරයා සහ ඔහුගේ බාල සොයුරු  මසහිතෝ කුමරු ටෝකියෝ නගරයෙන් බැහැරට රැගෙන යන ලදී. ඇමරිකාව විසින් දෙවන ලෝක යුද්ධයෙන් පසුව ජපානය අත්පත් කරගෙන සිටි සමයේදී, එලිසබෙත් ග්‍රේ විනිං විසින් අකිහිතෝ කුමාරයාට ඉංග්‍රීසි භාෂාව සහ අපරදිග සිරිත්-විරිත් උගන්වන ලදී. අකිහිතෝ කුමාරයා ටෝකියෝ නුවර ගකුශුයින් විශ්වවිද්‍යාලයේ, දේශපාලන විද්‍යා පීඨයේ කෙටිකලක් අධ්‍යාපනය ලැබූ නමුත් ඔහු කිසිදාක උපාධියක් ලබාගෙන නොමැත.

අකිහිතෝ කුමාරයා සිය උපතේදීම  කිරුලේ මීලඟ උරුමක්කරු විය. නමුත් ඔහුව ඔටුන්න හිමි කුමාරයා (立太子礼 Rittaishi-no-rei) ලෙස නම් කිරීමේ නිල උත්සවය 1952 නොවැම්බර් 10 වෙනිදා ටෝකියෝ අධිරාජ්‍ය මාලිගයේදී සිදුවිය. 1953 ජූනි මාසයේදී ලන්ඩනයේ දී පැවැත්වුණු දෙවන එලිසබෙත් රැජිණගේ රාජාභිෂේකය සඳහා ජපානය නියෝජනය කරනු ලැබූයේ ඔටුන්න හිමි අකිහිතෝ කුමාරයා විසිනි.

ඔටුන්න හිමි කුමාරයා සහ කුමරිය ලෙස අකිහිතෝ කුමරා සහ මිචිකෝ කුමරිය රටවල් 37ක සංචාරය කර ඇත. රාජකීය කුමාරයකු වන නමුත් අකිහිතෝ කුමරා විසින් ජපාන රාජකීයත්වය සංසන්දනය කරනු ලැබූයේ රෝබෝවරයෙකුටය. වැඩිදුරටත් ඔහු ප්‍රකාශ කර සිටියේ ජපාන අධිරාජ්‍ය පවුල ජපාන ජනතාවට වඩාත් සමීප කිරීමට තමාට හැකි පමණින් උදව් කරන බවයි.

1989 ජනවාරි 7 වැනිදා හිරොහිතෝ අධිරාජ්‍යයාගේ මරණය සිදුවීමත් සමග අකිහිතෝ කුමාරයා නව අධිරාජ්‍යයා බවට පත්විය. එවැනි පත්වීමක් සෙන්සෝ ලෙස හඳුන්වයි. අකිහිතෝ අධිරාජ්‍යයා නිල වශයෙන් සිහසුන උරුම කර ගනිමින් රාජාභිෂේකය ලැබූයේ 1990 නොවැම්බර් 12 වැනිදා වන අතර එවැනි රාජභිශේකයක් සොකුයි ලෙස හැඳින්වේ. 1998 වසරේදී ඔහු එක්සත් රාජධානියේ සිදුකල නිල සංචාරයකදී ඔහුට The Most Noble Order of the Garter සම්මානය පුදකරන ලදී.

2001 දෙසැම්බර් 23 වැනිදා, වාර්තාකරුවන් සමග පවත්වන ඔහුගේ වාර්ෂික උපන්දින හමුවේදී, කොරියාව සමග ඇති අර්බුධය පිලිබඳ වාර්තාකරුවෙකු නැගූ ප්‍රශ්නයකට පිළිතුරු දෙමින් අධිරාජ්‍යයා පැවසුවේ, තමාට කොරියානුවන් සමග ඥාතීත්වයක් දැනෙන බවයි. වැඩිදුරටත් අදහස් දක්වමින් ඔහු පවසා සිටියේ කම්මු අධිරාජ්‍යයාගේ (736–806) මව වන ශොකු නිහොන්ගි සහ කොරියාවේ බේක්ජෙ හි මුරියොං රජු අතර ඥාතී සම්බන්ධයක් තිබූ බවයි.

2003 ජනවාරි 14 වෙනිදා ප්‍රොස්ටේට් ග්‍රන්ථියේ පිළිකාවක් නිසා අකිහිතෝ අධිරාජ්‍යයා ශල්‍යකර්මයකට භාජනය කෙරිණි. සිහසුනට පත්වීමෙන් අනතුරුව අධිරාජ්‍යයා විසින් අධිරාජ්‍ය පවුල ජපාන ජනයාට වඩාත් සමීප කිරීමට කැපවිණි. අධිරාජ්‍යයා සහ අධිරාජිණිය එම තත්වයන්ට පත්වීමෙන් අනතුරුව ජපානයේ දිස්ත්‍රික්ක සියල්ලෙහිම (එනම් 47හිම) සහ රටවල් 18ක නිල සංචාරයන්හි නිරත වී ඇත.

2011 ටෝහොකු භූමිකම්පාව සහ සුනාමිය සහ ෆුකුෂිමා I න්‍යෂ්ටික අනතුරු සිදුවූ අවස්තාවේදී, රූපවාහිනිය ඔස්සේ ඓතිහාසික ප්‍රකාශයක් කරමින්, බලාපොරොත්තු අත්නොහරින ලෙසත් එකිනෙකාට උදව් කරගන්නා ලෙසත් අකිහිතෝ අධිරාජ්‍යයා ජපන් ජනතාවගෙන් ඉල්ලා සිටියේය. අධිරාජ්‍යයා සහ අධිරාජිණිය 2011 මාර්තු 30 වෙනි බදාදා දින එම අනතුරු වලින් අවතැන් වූවන්ගේ බලාපොරොත්තු ඉහල නැංවීම පිණිස ඔවුන් රඳවා සිටි තාවකාලික කඳවුරකටද සංචාරයේ යෙදුනහ. අධිරාජයා විසින් අධිරාජ්‍ය පවුල් ජපන් ජනයාට සමීප කිරීමට නිතරම කටයුතු කලද ජපන් ඉතිහාසය තුල මෙවැනි සිදුවීම් ඉතා විරලය. 2011 වසරේදී නියුමෝනියාව වැළඳීම හේතුවෙන් අකිහිතෝ අධිරාජ්‍යයා රෝහල්ගත කෙරිණි. 2012 පෙබරවාරි මාසයේදී නිවේදනය කෙරුනේ අධිරාජ්‍යයාව කිරීටක පරීක්ෂණයකට යොමු කිරීමට නියමිත බවයි. 2012 පෙබරවාරි 18 වෙනි දින ඔහුට සාර්ථක ලෙස බයිපාස් සැත්කමක් සිදුකරන ලදී.

විවාහය සහ දරුවන්
1959 අප්‍රේල් 10 දින අකිහිතෝ කුමරු මිචිකෝ ෂෝඩා (උපත 1934 ඔක්තෝබර් 20) සමග විවාහ විය. මිචිකෝ ෂෝඩා යනු නිෂින් පිටි මෝල් සමාගමේ සභාපති සහ පසුව එහි ගෞරවනීය සභාපති වූ හිදෙසබුරෝ ෂෝඩාගේ වැඩිමහලුම දියණියයි. ජපාන අධිරාජ්‍ය පවුල සමග විවාහ වූ පළමු සාමාන්‍ය පුරවැසියා වූයේ මිචිකෝ කුමරියයි.

අකිහිතෝ අධිරාජ්‍යයාට සහ මිචිකෝ අධිරාජිනියට දරුවන් තිදෙනෙකි:
නරුහිතෝ, ජපාන අධිරාජයා (උපත 1960 පෙබරවාරි 23; මුලින් 'හීරෝ කුමාරයා' ලෙස හැඳින්විණි)
ෆුමිහිතෝ, අකිශිනෝ කුමාරයා (උපත 1965 නොවැම්බර් 30; මුලින් 'අයා කුමාරයා' ලෙස හැඳින්විණි)
සයකෝ කුරුඩා මහත්මිය (උපත 1969 අප්‍රේල් 18; මුලින් 'නෝරි කුමරිය' ලෙස හැඳින්විණි)

නිල උත්සව අවස්ථා

සිය ව්‍යවස්ථාමය නිලයට අනුව එසේ නොකරන ලෙස බලකර තිබුනද, අකිහිතෝ අධිරාජ්‍යයා විසින් අවස්ථා කිහිපයකදීම ජපානයෙන් පීඩාවට පත්වූ ආසියානු රටවල් රැසකට ඒ පිලිබඳ සිය පසුතැවීම ප්‍රකාශ කර තිබේ. එලෙස ප්‍රකාශයන් කිරීම ආරම්භ වූයේ සිය පියාගේ මරණයෙන් තෙමසකට පසු, එනම් 1989 අප්‍රේල් මාසයේදී චීනය පිලිබඳ එවැනි ප්‍රකාශයක් සිදු කිරීමත් සමගය.

2005 වසරේ ජූනි මාසයේදී අධිරාජ්‍යයා විසින් එක්සත් ජනපද පාලනයට අයත් ප්‍රදේශයක් වන සයිපාන්හි සංචාරයේ යෙදුනේය. සයිපාන් යනු දෙවන ලෝක යුද්ධය පැවති සමයේදී 1944 ජූනි 15 සිට ජූලි 9 දක්වා සයිපාන් සටන පැවති ප්‍රදේශයයි. මෙම සංචාරයේදී අධිරාජ්‍යයා සහ අධිරාජිණිය විසින්, මියගිය ජපන් ජාතිකයන් පමණක් නොව, ඇමරිකානු සොල්දාදුවන්, කොරියානු කම්කරුවන් සහ දූපත් වාසීන් ද සිහිකරමින් යාඥාකිරීම් සහ පුෂ්පෝපහාර දැක්වීම් සිදුකළහ. මෙය ජපාන අධිරාජ්‍යයෙකු විසින් ජපානයෙන් පිටත ඇති දෙවන ලෝක යුද්ධ සටන් බිමක සංචාරයේ යෙදුනු පළමු අවස්තාව විය. මෙම අවස්තාව ජපන් ජනතාවගේ ඉමහත් ප්‍රසාදයට හේතු විය. 1995 වසරේදී අධිරාජ්‍යයා විසින් ටෝකියෝ, හිරෝෂිමා, නාගසාකි සහ ඔකිනාවා යන නගර වල ඇති යුධ ස්මාරක නැරඹීමට ගියේය.

ආශ්‍රිත

ජපානය
විකිපීඩියා ආසියානු මාසය 2015

අකිහිතෝ