Koligativna svojstva su svojstva otopine koja ovise samo o broju otopljenih čestica, a ne o njihovoj vrsti odnosno prirodi otopljene tvari.

U koligativna svojstva spadaju sljedeće pojave:
 povišenje temperature vrelišta
 sniženje temperature očvršćivanja
 osmoza
 difuzija

Povišenje temperature vrelišta
Čisto otapalo stvara tlak para temeljem težnje molekula da napuste tekuću fazu otapala i da se rasprše kao plin, koji je kaotični skup čestica. Kada se nehlapljiva tvar otopi u otapalu otopina je kaotičnija nego početno otapalo. Ta povećana kaotičnost u otopini slabi težnju molekula da napuste otopinu a to znači da je tlak para sada niži. Niži tlak para zahtjeva dovođenje dodatne topline kako bi se postigla temperatura vrelišta, dakle vrelište otopine je više od vrelišta čistog otapala. Mjerenje povišenja vrelišta predstavlja način određivanja molne mase otopljene tvari a postupak se naziva ebulioskopija:

i - broj čestica na koje disocira otopljena tvar, (i za NaCl ima vrijednost 2, za CaCl2 vrijednost 3 ...)
Kb - konstanta otapala
b - molalnost otopine (mol/kg)

Sniženje temperature očvršćivanja
Hlađenjem nekog otapala dolazimo do temperature očvršćivanja. Kada se nehlapljiva tvar otopi u otapalu tada otopina postaje kaotičnija nego početno otapalo. Zato se otopina mora dodatno ohladiti kako bi se kaotično gibanje čestica dodatno umirilo u prijelazu u uređenije stanje krute faze. Dakle temperatura očvršćivanja otopine je niža od temperature očvršćivanja otapala. Mjerenje sniženja temperature očvršćivanja predstavlja način određivanja molne mase otopljene tvari a postupak se naziva krioskopija:

i - broj čestica na koje disocira otopljena tvar, (i za NaCl ima vrijednost 2, za CaCl2 vrijednost 3 ...)
Kf - konstanta otapala
b - molalnost otopine (mol/kg)

Osmoza

Osmoza je težnja molekula otapala da prođu kroz polupropusnu membranu iz rjeđe u koncentriraniju otopinu. "Polupropusnost" označava svojstvo propuštanja malih molekula kao što je voda a zadržavanje svih ostalih čestica u otopini. Kada se razrijeđena otopina stavi u dodir s koncentriranijom otopinom preko polupropusne membrane, otapalo struju skroz do postizanja ravnoteže ili do izjednačavanja koncentracija. Pojava se također koristi za određivanje molne mase otopljene tvari:

Π - osmotski tlak (Pa)
V - volumen otopine (m3)
i - broj čestica na koje disocira otopljena tvar, (i za NaCl ima vrijednost 2, za CaCl2 vrijednost 3 ...)
m - masa otopljene tvari (g)
M - molna masa otopljene tvari (gmol-1)
R - plinska konstanta (8,314 JK-1mol-1)
T - temperatura (K)

Difuzija

Difuzija (lat. diffusio: širenje, rasprostiranje, raspršenje). Prijenos tvari u plinovima, kapljevinama i čvrstim tvarima; nastaje zbog razlike u koncentracijama koje se spontanim toplinskim gibanjem čestica izjednačuju. Za razliku od plinova i kapljevina, gdje toplinsko gibanje čestica (molekula, iona, koloidnih čestica) uzrokuje međusobno miješanje dviju ili više tvari, u čvrstim tvarima atomi i ioni difuzijom mijenjaju mjesta u kristalnoj rešetki. Difuzija je najbrža u plinovima, sporija u kapljevinama, a najsporija u čvrstim tvarima.

S obzirom na to da je difuzija spontan i univerzalan proces koji se događa uvijek i svugdje neovisno o vrsti tvari uvjetno i difuziju možemo ubrojiti u koligativna svojstva.

Izvori

Kemijska svojstva
Otopine

Koligativna svojstva


Ariyamongkol ist der Familienname folgender Personen:
 Panus Ariyamongkol (* 1946), thailändischer Sprinter
 Surapong Ariyamongkol (* 1946), thailändischer Sprinter

Ariyamongkol


A trowel is a small hand tool used for digging, applying, smoothing, or moving small amounts of viscous or particulate material.  Common varieties include the masonry trowel, garden trowel, and float trowel.

A power trowel is a much larger gasoline or electrically powered walk-behind device with rotating paddles used to finish concrete floors.

Hand tool

Numerous forms of trowel are used in masonry, concrete, and drywall construction, as well as applying adhesives such as those used in tiling and laying synthetic flooring.  Masonry trowels are traditionally made of forged carbon steel, but some newer versions are made of cast stainless steel, which has longer wear and is rust-free. These include:

Bricklayer's trowel has an elongated triangular-shaped flat metal blade, used by masons for leveling, spreading, and shaping cement, plaster, and mortar.
Pointing trowel, a scaled-down version of a bricklayer's trowel, for small jobs and repair work.
Tuck pointing trowel is long and thin, designed for packing mortar between bricks.
Float trowel or finishing trowel is usually rectangular, used to smooth, level, or texture the top layer of hardening concrete.   A flooring trowel has one rectangular end and one pointed end, made to fit corners. A grout float is used for applying and working grout into gaps in floor and wall tile.
Gauging trowel has a rounded tip, used to mix measured proportions of the different ingredients for quick set plaster.
Pool trowel is a flat-bladed tool with rounded ends used to apply coatings to concrete, especially on swimming pool decks.
Margin trowel is a small rectangular bladed tool used to move, apply, and smooth small amounts of masonry or adhesive material.

Notched trowel is a rectangular shaped tool with regularly spaced notches along one or more sides  used to apply adhesive when adhering tile, or laying synthetic floor surfaces.

Other forms of trowel include:
Garden trowel, (Khurpa in Pakistan/India) a hand tool with a pointed, scoop-shaped metal blade and wooden, metal, or plastic handle. It is comparable to a spade or shovel, but is generally much smaller, being designed for use with one hand. It is used for breaking up earth, digging small holes, especially for planting and weeding, mixing in fertilizer or other additives, and transferring plants to pots.
Camping trowel, a hand tool used in the outdoors to securely stake and prop up a tent, channel a small stream of water, level a sleeping surface, dig a cathole for no traces of waste and do many more outdoor survival chores.  Camping trowels can sometimes be made of lighter weight materials than gardening trowels to make them easier to carry in a backpack or they can be made of heavier materials for chopping kindling or shoveling soil without having to awkwardly reach or bend over.  Camping trowels may incorporate a secondary side ruler to measure ground surface depth; however, the ruler might prematurely become defaced from course soil particulates.  Camping trowels sometimes have a front tip and side features, such as a pointed tip and a serrated side edge to easily cut through tree roots or frozen soil.  These serrated camping trowels may include a cover guard to protect the user from cut wounds as well as save backpacks from puncture holes and tears.  They may also fold-up for added protection and easy storage.  Few others allow for items such as toilet paper to be stored upon or inside the handle.[2]
In archaeology brick or pointing trowels (usually 4" or 5" steel trowels) are used to scratch the strata in an  excavation and allow the colors of the soil to be clear, so that the different strata can be identified, processed and excavated.  In the United States, there are several preferred brands of pointing trowels, including the Marshalltown trowel; while in the British Isles the WHS 4" pointing trowel is the traditional tool.

See also

 Taping knife, a drywall tool with a wide blade for spreading joint compound
 Putty knife, a generally smaller and variously shaped tool used in a variety of applications
 Palette knife, a smaller but similarly shaped tool used in oil painting
 Kunai
 Hori hori

References

Mechanical hand tools
Gardening tools
Plastering

Trowel


Forte da Casa Portekiz'de Vila Franca de Xira belediyesine bağlı olan, 4,78 km2 yüzölçümüne sahip, 10.979 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila Franca de Xira

Forte da Casa


Paul Warfield Tibbets, Jr. (23 Şubat 1915 – 1 Kasım 2007), Amerikalı asker, pilot. Amerika Birleşik Devletleri Hava Kuvvetleri'nden tuğgeneral rütbesiyle emekli olan Tibbets, II. Dünya Savaşı sırasında 6 Ağustos 1945 tarihinde Little Boy kod adı verilmiş, savaş tarihinin ilk atom bombasını Japonya'nın Hiroşima kenti üzerine bırakan Enola Gay adlı B-29 Superfortress tipi uçağın pilotuydu.

Enola adlı uçaktaki tarihi görevi, II. Dünya Savaşı'nı bitiren süreci başlatmıştı. Atom bombasını taşıyan uçağın ismi Enola Gay, Paul Tibbets'in annesinin ismi Enola Gay Tibbet'den almıştır.

Tibbets, 1937'de Birleşik Devletler Ordusu'na katıldı ve 1938'de pilot olarak kalifiye oldu. Pearl Harbor'daki Japon saldırısından sonra, Atlantik üzerinde denizaltı karşıtı devriyelerde uçtu. Şubat 1942'de, Boeing B-17 ile donatılmış 97. Bombardıman Grubunun 340. Bombardıman Filosunun komutanı oldu.
Temmuz 1942'de 97'inci, Sekizinci Hava Kuvvetlerinin bir parçası olarak konuşlandırılan ilk ağır bombardıman grubu oldu ve Tibbets grup komutan yardımcısı oldu. 17 Ağustos 1942'de İşgal Altındaki Avrupa'ya karşı ilk Amerikan gündüz ağır bombardıman görevinde ve 9 Ekim 1942'de Avrupa'da 100'den fazla bombardıman uçağının ilk Amerikan baskınında öncü uçağı uçurdu. Tibbets, Tümgeneral Mark W. Clark ve Korgeneral Dwight D. Eisenhower'ı Cebelitarık'a uçurmak için seçildi. 43 savaş görevinde uçtuktan sonra, Onikinci Hava Kuvvetleri kadrosunda bombardıman operasyonlarının asistanı oldu.

Tibbets, Boeing B-29 Superfortress'in geliştirilmesine yardımcı olmak için Şubat 1943'te Amerika Birleşik Devletleri'ne döndü. Eylül 1944'te, Hiroşima ve Nagazaki'nin bombalanmasını yönetecek olan 509. Kompozit Grubu'nun komutanlığına atandı. Savaştan sonra, 1946 ortalarında Bikini Atölü'nde Crossroads Harekâtı kapsamında nükleer silah testlerine katıldı ve 1950'lerin başlarında Boeing B-47 Stratojet'in geliştirilmesinde yer aldı. 1950'lerin sonlarında 308. Bombardıman Kanadı ve 6. Hava Tümenine komuta etti ve 1964'ten 1966'ya kadar Hindistan'da askerî ataşeydi. 1966'da Hava Kuvvetleri'nden ayrıldıktan sonra Executive Jet Aviation'da çalıştı. 1976'dan 1987'de emekli olana kadar kurucu kurulda ve başkan olarak görev yaptı.

Ölümü

1945 yılında Japonya'nın Hiroşima kentine atom bombası atan B-29 uçağının komutanı ve pilotu Paul Tibbets 1 Kasım 2007 tarihinde 92 yaşında öldü. Son yıllarında küçük felçler ve kalp yetmezliği geçirdi ve bakımevinde yaşıyordu. 6 Ağustos 1945'te Hiroşima'ya atılan ve ilk anda 78 bin kişinin ölümüne neden olan atom bombasını taşıyan uçağın pilotu Paul Tibbetsin ilerleyen sağlık sorunları nedeniyle öldüğü açıklandı. Yakın arkadaşı Gerry Newhouse, eski pilotun Columbus'taki evinde, yaklaşık 2 aydır çeşitli hastalıkların giderek kötüleştirdiği sağlık durumu nedeniyle öldüğünü söyledi. Tibbets'ın özel bir cenaze töreni ve mezar taşı istemediği kaydedilmiştir. Tibbets, bombalama olayından dolayı muhaliflerinin burayı protesto veya yıkım yeri olarak kullanabileceğinden korktuğu için cenaze veya mezar taşı istememişti. Vasiyeti doğrultusunda cesedi yakıldı ve külleri Manş Denizi'ne dağıldı; Savaş sırasında birçok kez Manş Denizi'nin üzerinden uçmuştu.

Kaynakça

1915 doğumlular
Illinois doğumlular
2007 yılında ölenler
II. Dünya Savaşı'nda Amerikalı askerler
Amerikalı generaller
Amerikalı pilotlar
Mor Kalp Nişanı sahipleri
Hiroşima

Kalp yetmezliğinden ölenler

Paul Tibbets


Atmalıkaşanlı (Qoşoné Âtmî-Mole Çé ), Kahramanmaraş ilinin Elbistan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Kahramanmaraş iline 217 km, Elbistan ilçesine 57,5 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Köy Sitesi (2013 arşivi)

Elbistan'ın mahalleleri

Atmalıkaşanlı, Elbistan


Mihhail Kaaleste, geboren als Michail Stoljar, (* 20. August 1931 in Värska, Estland; † 5. Mai 2018 in Sankt Petersburg) war ein sowjetisch-estnischer Kanute und Biathlontrainer.

Werdegang
Mihhail Kaaleste wurde unter dem Namen Michail Stoljar geboren und entstammte einer russischen Familie, die ihren Namen 1940 in Kaaleste ändern ließ. Er begann während seiner Zeit bei der Armee, Sport zu treiben. Zunächst versuchte er sich im Zehnkampf sowie im Skilanglauf, bevor er sich 1952 dem Kanurennsport widmete. Gemeinsam mit Anatoli Demitkow errang er bei den Olympischen Spielen 1956 die Silbermedaille im Zweier-Kajak über 1000 Meter. 1957 wurde er ein derselben Disziplin Europameister. Bei den Weltmeisterschaften 1958 gewann Kaaleste zweimal Bronze über 1000 Meter: mit Anatoli Demitkow im Zweier-Kajak sowie mit Demitkow, Igor Pissarew und Anatoli Troschenkow im Vierer-Kajak. Für die Olympischen Spiele 1960 wurde Kaaleste jedoch nicht mehr berücksichtigt. Er gewann zwischen 1954 und 1962 insgesamt sechs sowjetische Meistertitel im Kajak sowie 1955 eine Bronzemedaille in der 4x10 km Staffel im Skilanglauf. Ab 1964 trainierte er zunächst die Skilangläufer und später die Biathleten von Dynamo Leningrad.

Sonstiges
Mihhail Kaalestes Frau Anna Kaaleste (1930–2014) belegte bei den Olympischen Winterspielen 1956 den neunten Rang im Skilanglauf über 10 Kilometer.

Weblinks

 Sportliche Erfolge und Foto (estnisch)

Kanute (Sowjetunion)
Europameister (Kanu)
Sowjetischer Meister (Kanu)
Skilanglauftrainer (Sowjetunion)
Biathlontrainer (Sowjetunion)
Olympiateilnehmer (Sowjetunion)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1956
Person (Sankt Petersburg)
Sowjetbürger
Este
Geboren 1931
Gestorben 2018
Mann

Mihhail Kaaleste


ක්‍රීඩා උපකරණ යනු ක්‍රීඩා සහ ව්‍යායාම සඳහා භාවිතා කරන ඕනෑම භාණ්ඩයකට යෙදෙන පොදු යෙදුමකි.

ක්‍රීඩා උපකරණ

ක්‍රීඩා උපකරණ


El marquesado del Vasto  o del Guasto en dialecto abruzo, es un título nobiliario hispano-napolitano creado el 1 de febrero de 1521 por el rey Carlos I a favor de Iñigo de Ávalos y Aquino, Gran Camarlengo del Reino de Nápoles, hijo de Íñigo de Ávalos, I conde de Monteodorisio, y de Antonia de Aquino.

El II marqués recibió la Grandeza de España el 25 de noviembre de 1535, dignidad que fue confirmada el 16 de febrero de 1762 por el rey Fernando VI al XII marqués, Diego de Ávalos Aquino Aragón y Caracciolo.

Su denominación hace referencia a la localidad de Vasto, en los Abruzos, Italia.

Marqueses del Vasto

Historia de los Marqueses del Vasto

Iñigo de Ávalos y Aquino (1467–1521), I marqués del Vasto, hijo de Íñigo Dávalos y Tovar, I conde de Monteodorisco, y de Antonia de Aquino y Gaetano, III marquesa de Pescara.
Casó con Laura Sanseverino de Aragón, hija de los príncipes de Bisignano. Le sucedió su hijo:

Álfonso de Ávalos Aquino y Sanseverino (1502–1546), II marqués del Vasto, VI marqués de Pescara.
Casó con María Aragón y Cardona, hija de Fernando de Aragón y Guardato, I duque de Montalto. Le sucedió su hijo:

Francisco Fernando de Ávalos Aquino y Aragón (1531–1571), III marqués del Vasto, VII marqués de Pescara.
Casó con Isabel Gonzaga, hija de Federico II de Mantua y Margarita Paleólogo. Le sucedió su hijo:

Alfonso de Ávalos Aquino Aragón y Gonzaga (1564–1593), IV marqués del Vasto, VIII marqués de Pescara.
Casó con Lavinia della Rovere, hija de Guidobaldo II della Rovere, duque de Urbino. Le sucedió su hija:

Isabel de Ávalos Aquino Aragón y La Rovere (1585–1648), V marquesa del Vasto, IX marquesa de Pescara.
Casó con su tío Íñigo de Ávalos Aquino Aragón, hijo de César de Ávalos Aquino Aragón, I marqués de Padula, hermano del III marqués del Vasto. Le sucedió su hijo:

Fernando Francisco de Ávalos Aquino Aragón y Ávalos (1601–1665), VI marqués del Vasto, X marqués de Pescara.
Casó con Jerónima Doria, hija de los príncipes de Melfi. Sin descendencia, le sucedió su hermano:

Diego de Ávalos Aquino Aragón y Ávalos (†1697), VII marqués del Vasto, XI marqués de Pescara.
Casó con Francisca Carafa, hija de los príncipes de Rocella. Le sucedió su hijo menor:

César de Ávalos Aquino Aragón y Carafa (1667-1729), VIII marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., XIV marqués de Pescara.
Casó con su prima Hipólita de Ávalos Aquino Aragón, hija de Francisco de Ávalos Aquino Aragón, II príncipe de Troya, y de Juilia de Ávalos Aquino Aragón, IV princesa de Montesarchio. Sin descendencia, le sucedió su sobrino, hijo de Nicolás de Ávalos Aquino Aragón, V príncipe de Montesarchio:

Juan Bautista de Ávalos Aquino Aragón y Caracciolo (1694-1749), IX marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., VI príncipe de Montesarchio y IV de Troya, XV marqués de Pescara.
Casó en primeras nupcias con Silvia Spinelli, hija de los príncipes de Tarsia, y en segundas con Luisa de Sangro, hija de los duques de Casacalenda. Sin descendencia, le sucedió su hermano:

Diego de Ávalos Aquino Aragón y Caracciolo (1697-1764), X marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., VII príncipe de Montesarchio y V de Troya, XVI marqués de Pescara.
Casó con Leonor Acquaviva de Aragón, hija de los duques de Nardò. Le sucedió su hijo:

Tomás de Ávalos Aquino Aragón y Acquaviva de Aragón (1752-1806), XI marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., VIII príncipe de Montesarchio y VI de Troya, XVII marqués de Pescara.
Casó con Francisca Caracciolo, hija de los duques de Lavello. Le sucedió su nieto:

Fernando de Ávalos Aquino Aragón y Doria Pamphili (1794-1841), XII marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., IX príncipe de Montesarchio y VII de Troya, XVIII marqués de Pescara.
Casó con Julia Gaetani de Aragón, hija de los duques de Laurenzana. Le sucedió su hermano:

Alfonso de Ávalos Aquino Aragón y Doria Pamphili (1796-1861), XIII marqués del Vasto, príncipe del S.R.I., IX príncipe de Montesarchio y VIII de Troya, XIX marqués de Pescara.

Rehabilitado en 1922 (en España) para:

José María Sánchiz y Quesada (1872-1952), hijo de la III Marquesa de Casa Saltillo, XIV marqués del Vasto, V conde de Piedrabuena, XI conde de Villaminaya.
Casó con María Isabel de Arróspide y Álvarez, III marquesa de Valderas, XXI baronesa de Borriol. Le sucedió, en 1964, su hijo:

José Ignacio Sánchiz y de Arróspide (1903-1979), XV marqués del Vasto, IV marqués de Valderas, VI conde de Piedrabuena, XI marqués de La Casta (rehabilitado a su favor en 1915). Sin descendientes. Le sucedió, de su hermano Hipólito Sánchiz y Arróspide IV conde de Valdemar de Bracamonte, que casó con Pilar Núñez-Robres y Rodríguez de Valcárcel, el hijo de ambos, por tanto su sobrino:

Hipólito Sánchiz y Núñez-Robres (1932-2000), XVI marqués del Vasto, V marqués de Valderas, XII marqués de La Casta, V conde de Valdemar de Bracamonte.
Casó con María Soledad Álvarez de Toledo Gross, hija de José Ignacio Álvarez de Toledo y Mencos, VII conde de Villapaterna, coronel de Infantería, y de Julia Gross y Loring, su mujer, V marquesa de Casa Loring. Le sucedió, en 1997, su hijo:

Hipólito Sánchiz y Álvarez de Toledo (n. en 1969), XVII y actual marqués del Vasto y VI de Valderas, grande de España, VI conde de Valdemar de Bracamonte y V de Belascoáin.
Casó con Beatriz de Alcaraz y Velázquez-Duro, hija de Rafael de Alcaraz y Baíllo, IX marqués de Cerverales, y de María José Velázquez-Duro y González-Regueral. De este matrimonio nacieron:
Beatriz Sanchiz y Alcaraz (n. en 1994).
Hipólito Sanchiz y Alcaraz (n. en 1997).
Cristina Sanchiz y Alcaraz (n. en 1999).

Árbol genealógico

<div align=center style="padding: 0.5em; font-size:90%;">

Véase también
Alocución del Marqués del Vasto

Referencias

d'AVALOS, Marchesi del Vasto e di Pescara
d'Avalos d'Aquino d'Aragona

Vasto, del

Marquesado del Vasto


Kara Boğaz Göl (Türkmence: Garabogazköl) Türkmenistan'ın kuzeybatısında ve Hazar Denizi'nin doğusunda yer alan 18.000 km^2 yüzölçümüne sahip sığ bir lagün ve körfezdir. Dünya üzerindeki en tuzlu su kütlelerinden biridir. Gölün su yüzeyi, Hazar Denizi'nden birkaç metreden birkaç santimetreye kadar değişen seviyelerde daha alçaktır ve bu nedenle Hazar Denizi'nden bu göle sürekli su akışı olmuştur. Tuzluluk oranı yapılan ölçümlere göre 270-300 g/l seviyelerindedir ve doğal olarak göl bünyesinde çeşitli evaporitler (tuz kayaçları) oluşmaktadır. Bu tuz kayaçları 1920'lerden bu yana ticari amaçlarla kullanılmaktadır. 1980 yılında Hazar Denizi'nin su seviyesinin düşümünü azaltmak adına bu lagün üzerine baraj kurulmuştur, zira 1977 yılındaki su seviyesi Hazar Denizi'nin son 400 yıllık tarihindeki en düşük su seviyesi olmuştu. Bu insan müdahalesine yanıt olarak, lagün 1983 Kasım'ında tamamen kurumuştur. 1992'de baraj yıkıldı ve yılda 1.7 metrelik bir su miktarıyla lagün yeniden suyla dolduruldu. Lagünün su seviyesi yıllık ve mevsimlik olarak Hazar Denizi'ne benzeyen değişim, dalgalanma gösterir. Lagünün çevresi sert bir karasal iklim etkisiyle yarı çöl özelliği gösterir. Lagünün hidrojeolojik ve hidrokimyasal rejimi Hazar Denizi'nden akan sularla belirlenir ve bu suyun akış miktarıyla lagünün suyunun özellikleri kontrol edilir.

Tarihçe
Antik efsanelere göre bu lagün derin ve gizemli bir oyuk barındırıyor ve hazar denizi sularını içine çektiği düşünülüyordu. Bu su kütlesi ile ilgili ilk bilimsel çalışmalar 1715'te Büyük Petro'nun emriyle Aleksander Bekoviç Çerkeskiy'in keşif seferi süresince Hazar Kıyıları ve lagünün haritalarını çıkartmak suretiyle yapılmıştır. 19. asrın ortalarına dek çok fazla çalışma olmamıştır, ama 1836 yılında ünlü seyyah G. S. Karelin, uzun yıllar sonra ilk kez körfeze giren ilk kişidir, Hazar Denizi sularının hiçbir yere gitmediğini, suyun çöle yakın konumundan ötürü çok yüksek olan sıcaklık nedeniyle buharlaştığını anlamıştır. 1847'de Çarlık ordusunda görevli deniz teğmen Zherebtsov Volga isimli buharlı teknesiyle ilk kez lagün çevresinde seyahat etti ve bölgenin coğrafi tasvirini ve incelemelerini yapmıştır. Lagün tabanından örnekler almıştır ve o gün bilinmeyen; ama daha sonra Glauber tuzu olarak adlandırılan özel bir tuz kayacıyla lagün tabanının altına serilen katmanı keşfetmiştir.

Çevresel değişiklikler
Eylül 1984'te, su gideğeninin inşası sonrası Hazar Denizi suları tekrar körfeze dönmüştür ve yılda 1.6 km^3'lük bir akış sağlanmıştır. Bu eylemle körfezin tekrar doğal şartlarına kavuşması ve dolayısıyla çevre ve yüzey altı tuzlu su rejimi üzerinde kurumanın kötü etkisinin azaltılması amaçlanmıştı. 1992-95 yılları arasında Hazar Denizi'nden körfeze aktarılan su miktarı Hazar Denizi'ndeki su seviyesini 30 cm civarında düşürmüştür. 2008 yılında lagünün doğası tamamen restore edildi ve eski sınırlarına dönmüştür.
Nisan 2017'de Landsat 8 uydusunun kara boğaz gölü üzerindeyken çektiği fotoğraflar ilginç veriler sunmuştur. Yaygın olarak, köpük fenomeni denizel bitkilerin, alglerin veya fitoplanktonlarının bozunan parçalarının ürünleridirler. Bu bozunma süreci yağ türevlerini ve sürfaktan maddesinin ortaya çıkmasını sağlar. Sürfaktan yüzey gerilimini düşürür ve rüzgarlı havalarda köpük oluşumu kolaylaşır. Kara Boğaz Göl'ün çekilmiş uydu resimleriyle bu köpüklerin kökenini belirlemek oldukça zordur, ama mantıksal çıkarımlar yapılabilir. Bu göl oldukça tuzludur ve onun bu tuzluluğuna dayanabilecek az sayıda organizma vardır. Bu köpüklerin de organik kökenli olduğu tahmin edilse de henüz bir doğru orantı bulunamamıştır. Uydu resimlerindeki beyaz hatlar araştırmacılara beyaz çizgilerin altındaki su kütleleri için bir ipucu sunmaktaydı. Bu çizgiler sıcak ve soğuk su kısımlarının çarpıştığı noktaları temsil etmektedir ve bu su tabakaları çarpışarak etkileşim içine girerler. gidecek yerleri olmadığı için de sular aşağı doğru hareket etmektedirler.

Ayrıca bakınız
 Oluşumlarına göre Türkiye'nin gölleri listesi
 Türkiye'deki göller

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkmenistan'daki göller
Hazar Denizi
Deniz kulakları

Kara Boğaz Göl


Posidippus of Pella ( Poseidippos; c. 310 – c. 240 BC)  was an Ancient Greek epigrammatic poet.

Life
Posidippus was born in the city of Pella, capital of the kingdom of Macedon as the son of Admetos. He lived for some time in Samos before moving permanently to the court of Ptolemy I Soter and later Ptolemy II Philadelphus in Alexandria, Egypt. An inscription from Thermon in Aetolia records that he was honoured by the Aetolian League in about 264/3 BC. He was friends with the poets Asclepiades of Samos and Hedylus.

Poetry
Twenty-three of Posidippus' poems were included in the Greek Anthology, and several more were quoted in either part or whole by Athenaeus of Naucratis in his Deipnosophistae. Until 2001, based on these remains, it was assumed that Posidippus wrote only about drinking and love. In that year the Milan Papyrus P.Mil.Vogl. VIII 309 was recovered from the wrappings of an Egyptian mummy dating to about 180 BC. It contained 112 poems, two of which were previously known to have been written by Posidippus, which address subjects that include events of the court of the Ptolemaic dynasty, gemstones, and bird divination. Because of Posidippus' authorship of these two poems, scholars have concluded that the other poems of the Milan Papyrus were also written by him.

The poems of the Milan Papyrus are grouped into sections, and the papyrus largely preserves the section headers for the surviving poems:

 On Stones (Lithika [title restored from two partially preserved letters], poems 1-20)
 On Omens (Oionoskopika, 21-35)
 Dedications (Anathematika, 36-41)
 Epitaphs (Epitumbia [conjecture: title not preserved], 42-61)
 On Statues (Andriantopoiika, 62-70)
 On Equestrian Victories (Hippika, 71-88)
 On Shipwrecks (Nauagika, 89-94)
 On Cures (Iamatika, 95-101)
 Characters (Tropoi, 102-109)
 [title lost] (110-112)

Editions
 Posidippus' Milan Papyrus poetry book: Greek text and English translation  (PDF) by various hands (CHS)
 Bastianini G. - Gallazzi C. (edd.), Papiri dell'Università di Milano - Posidippo di Pella. Epigrammi, LED Edizioni Universitarie, Milano, 2001,
 Austin C. - Bastianini G. (edd.), Posidippi Pellaei quae supersunt omnia , LED Edizioni Universitarie, Milano, 2002,

Notes

Further reading
 Acosta-Hughes, Benjamin, Elizabeth Kosmetatou, and Manuel Baumbach, eds. 2004. Labored in Papyrus Leaves: Perspectives on an Epigram Collection Attributed to Posidippus (P.Mil.Vogl. VIII 309). Cambridge, MA: Harvard Univ. Press.
 Battezzato, L. 2003. "Song, Performance, and Text in the New Posidippus." Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 145: 31-43.
 Dickie, Matthew W. 2005. "The Sschatology of the Epitaphs in the New Posidippus Papyrus." In Papers of the Langford Latin Seminar. Edited by Francis Cairns, Vol. 12, 19–52. Cambridge, UK: Francis Cairns.
 Di Nino, Margherita Maria. 2009. "Lost at Sea: Pythermus as an Anti-Odysseus? American Journal of Philology 130.1:47-65.
 Fantuzzi, Marco. 2004. "Erotic Epigrams." In Tradition and Innovation in Hellenistic Poetry. By Marco Fantuzzi and Richard Hunter, 338–349. Cambridge, UK: Cambridge Univ. Press.
 Gutzwiller, Kathryn J. 2002. "Posidippus on Statuary." In Il papiro di Posidippo un anno dopo. Edited by Guido Bastianini and Angelo Casanova, 41–60. Florence: Istituto Papirologico "G. Vitelli."
 Gutzwiller, Kathryn. ed. 2005. The New Posidippus: A Hellenistic Poetry Book. Oxford: Oxford Univ. Press.
 Hutchinson, Gregory O. 2002. "The New Posidippus and Latin Poetry." Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik 138:1–10.
 Lloyd-Jones, Hugh. 1963. "The Seal of Poseidippus." Journal of Hellenic Studies 83:75–99.
 Stephens, Susan A. 2004. "Posidippus' Poetry Book: Where Macedon meets Egypt." In Ancient Alexandria between Egypt and Greece. Edited by William V. Harris and Giovanni Ruffini, 63–86. Leiden: Brill.

External links

 CHS Classics@ Issue 1: Posidippus
 Posidippus bibliography  (Martine Cuypers)
 Posidippus bibliography (Kathryn Gutzwiller)
 The New Posidippus: A Hellenistic Poetry Book by Kathryn J. Gutzwiller
 Homeric Echoes in Possipidus by Gregory Nagy at the Center for Hellenic Studies

Ancient Greek poets
Ancient Pellaeans
Ancient Macedonian poets
Epigrammatists of the Greek Anthology
3rd-century BC Macedonians
3rd-century BC poets
Ancient Macedonians in Greece proper
Ptolemaic court
310s BC births
240s BC deaths

Posidippus (epigrammatic poet)


An Dracomonticola virginea in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Harry Bolus, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Hans Peter Linder och Hubert Kurzweil. An Dracomonticola virginea in nahilalakip ha genus nga Dracomonticola, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dracomonticola

Dracomonticola virginea


The Association of Free Democrats () was a liberal coalition, later party, formed in East Germany on 12 February 1990. It originally consisted of the Liberal Democratic Party, the Free Democratic Party (GDR) and the German Forum Party. In the Volkskammer election of the 18 March 1990 the Association of Free Democrats, heavily supported by the West German Free Democratic Party, polled 5.28% of the votes and gained 21 seats, all parties running on the same lists. Most of the seats went to Liberal Democratic Party members, whose leader Rainer Ortleb became their parliamentary leader. It then participated in the last GDR government led by Lothar de Maizière.

On 27 March 1990, the Liberal Democratic Party and the National Democratic Party of Germany, previously excluded from the coalition, merged into the party Association of Free Democrats. Finally, on 11 August 1990 the Association of Free Democrats party, the Free Democratic Party (GDR) and the German Forum Party merged with the Free Democratic Party.

See also
Liberalism
Contributions to liberal theory
Liberalism worldwide
List of liberal parties
Liberal democracy
Liberalism in Germany

External links
Association of Free Democrats from chronik der wende

1990 establishments in East Germany
1990 disestablishments in East Germany
Germany 1990
Defunct political party alliances in Germany
Peaceful Revolution
Free Democratic Party (Germany)
Organizations of the Revolutions of 1989
Political opposition organizations
Political parties disestablished in 1990
Political parties established in 1990
Political parties in East Germany

Association of Free Democrats


Bennedict Richard Felder Mathurin, né le  à Montréal, est un joueur canadien de basket-ball. Il évolue aux postes d'arrière et ailier. Lors de sa carrière universitaire, Mathurin évolue dans l'équipe des Wildcats de l'Arizona de la conférence Pac-12. Lors de sa deuxième saison, en 2022, il est nommé joueur de l'année pour la conférence Pac-12 en plus d'être nommé sur la seconde équipe All-American.

Choisi en  lors de la draft 2022 de la NBA, il évolue au sein de la franchise des Pacers de l'Indiana. Suite à une premiere année réussie en NBA, il est sélectionné dans la All-Rookie First Team 2022-2023.

Biographie

Jeunesse
Originaire de l'arrondissement Montréal-Nord à Montréal, Mathurin fait ses débuts en sport à l'École primaire Adélard-Desrosiers, où il bénéficie, selon ses propres dires, du soutien notable de l'équipe-école, dans laquelle figurent Monique Desrosiers, directrice de l'établissement, et Martin Duquette, son premier entraîneur de basket-ball. Il grandit en jouant au hockey sur glace et au football canadien en tant que quart-arrière. Il joue pour l'équipe provinciale de basket-ball du Québec. En 2018, Mathurin rejoint la NBA Academy Latin America à Mexico, devenant ainsi son premier joueur né au Canada. Il s'engage à jouer au basket-ball universitaire pour l'université de l'Arizona, choisissant les Wildcats plutôt que les Bears de Baylor. Il est considéré comme le meilleur espoir canadien de sa catégorie par North Pole Hoops.

Carrière universitaire
Le 2 janvier 2021, Mathurin inscrit 24 points et 11 rebonds lors d'une victoire 86-82 contre les Cougars de l'université d'État de Washington. Le 14 janvier, il inscrit enregistré 31 points et prend huit rebonds lors d'une victoire de 98 à 64 contre l'équipe des Beavers de l'université d'État de l'Oregon. Mathurin obtient des moyennes de 10,8 points, 4,8 rebonds et 1,2 passe décisive par match, tirant 41,8 % à trois points. Il revient pour une deuxième saison. Le 11 décembre 2021, Mathurin marque 30 points lors d'une victoire 83-79 contre les Fighting Illini de l'Illinois. Il est nommé .

En , au deuxième tour du tournoi final universitaire (la ), Mathurin marque 30 points et prend 8 rebonds pour permettre la victoire des Wildcats face aux Horned Frogs de TCU (85-80 en prolongation). Les Wildcats sont éliminés au tour suivant par les Cougars de Houston.

Le 13 avril 2022, il se présente pour la draft 2022 où il est attendu parmi les quinze premiers choix.

Carrière professionnelle

Pacers de l'Indiana (depuis 2022)
Lors de la draft 2022, il est choisi en  par les Pacers de l'Indiana.

Il est sélectionné dans la All-Rookie First Team de la saison 2022-2023.

Carrière en équipe nationale
Mathurin joue pour le Canada à la Coupe du monde FIBA des moins de 19 ans 2021 à Riga et à Daugavpils, en Lettonie, après avoir manqué la sélection dans l'équipe qui participe au Tournoi de qualification olympique 2020. Le 4 juillet 2021, il marque 30 points, tirant à 11 sur 15 et à 6 sur 9 à trois points, lors d'une victoire de 100 à 75 en phase de groupe contre le Japon. Une semaine plus tard, Mathurin marque 31 points pour mener le Canada à une victoire de 101 à 92 contre la Serbie dans le match pour la troisième place et remporter la médaille de bronze. Il obtient des moyennes de 16,1 points et quatre rebonds par match dans le tournoi.

Palmarès

NBA
 NBA All-Rookie First Team en 2023.

Université
 Consensus second-team All-American en 2022
 Pac-12 Player of the Year en 2022
 First-team All-Pac-12 en 2022
 Pac-12 tournament MOP en 2022
 Pac-12 All-Freshman Team en 2021

Équipe nationale
  Médaille de bronze de la coupe du monde des moins de 19 ans

Statistiques

Universitaires

|-
| align="left"| 2020-2021
| align="left"| Arizona
| 26 || 12 || 25,0 || 47,1 || 41,8 || 84,6 || 4,80 || 1,20 || 0,70 || 0,10 || 10,80
|-
| align="left"| 2021-2022
| align="left"| Arizona
| 37 || 37 || 32,5 || 45,0 || 36,9 || 76,4 || 5,60 || 2,50 || 1,00 || 0,30 || 17,70
|-bgcolor=#e9d9ff
| align="left" colspan="2"| Carrière
| 63 || 49 || 29,4 || 45,6 || 38,3 || 78,9 || 5,30 || 2,00 || 0,90 || 0,20 || 14,80

Professionnelles

|-
| align="left"| 2022-2023
| align="left"| Indiana
| 78 || 17 || 28,5 || 43,4 || 32,3 || 82,8 || 4,10 || 1,50 || 0,60 || 0,20 || 16,70
|-bgcolor=#e9d9ff
| align="left" colspan="2"| Carrière
| 78 || 17 || 28,5 || 43,4 || 32,3 || 82,8 || 4,10 || 1,50 || 0,60 || 0,20 || 16,70

Vie privée
Mathurin est d'origine haïtienne. Sa sœur aînée, Jennifer, a joué au basket-ball universitaire pour le Wolfpack de North Carolina State. Quand Mathurin avait 12 ans, son frère de 15 ans meurt dans un accident de vélo. Il parle anglais, français et créole.

Références

Liens externes

Joueur de basket-ball des Wildcats de l'Arizona
Joueur drafté par les Pacers de l'Indiana
Joueur des Pacers de l'Indiana
Naissance en juin 2002
Naissance à Montréal
Joueur canadien de basket-ball

Bennedict Mathurin


Karrar (per. کرار, hrv. Napadač) je glavni borbeni tenk (MBT) koji je razvijen za potrebe iranske vojske. Unatoč vizualnoj sličnosti s ruskim T-90, Iran je opovrgnuo glasine o ruskoj suradnji na tom projektu. Vizualnu sličnost Karrara s ruskim modelom T-90MS primijetio je i ruski kanal Russia Today, donoseći vijesti o novom iranskom tenku.

Tamošnji ministar obrane Husein Degan istaknuo je kako je iranska vojna industrija u potpunosti projektirala i proizvela spomenuti tenk. Tijekom prezentacije Karrara izjavio je: "Naš tenk je smrtonosan kao ruski T-90MS, ako ne i više od toga."

Povijest
Iranska vojska je sredinom ožujka 2017. predstavila svoj novi tenk pod nazivom Karrar koji je prema tvrdnjama tamošnjih stručnjaka u samom vrhu svjetskih oklopnjaka. Tada je pušten u masovnu proizvodnju jer je službeni Teheran odlučio prestati uvoziti tenkove iz Rusije.

Iranski stručnjaci prethodnih godina ubrzano rade na razvoju tehnologija kako bi domaća vojska u što većem postotku koristila oružje domaće proizvodnje a oružane snage postale samoodržive.

Opis
Tenk je opremljen elektroničkim i optičkim sustavima za nišanjenje te laserskim sustavima za mjerenje udaljenosti do cilja. Može uništavati statične i pokretne mete u dnevnim/noćnim uvjetima. Njegovi projektanti istaknuli su Karrarovu mobilnost, preciznost, vatrenu moć te izdržljivost u borbenim uvjetima. Primarno naoružanje mu je 125 mm top (s automatskim punjačem) a sekundarno, strojnica kalibra 7,62 mm koja je daljinski upravljana. Kao zaštitu, tenk koristi ERA oklop te 12 dimnih granata.

Prema nekim izvorima, tenk pokreće dizelski motor nepoznatog proizvođača koji može razvito snagu od preko 1.200 KS. Motor se napaja gorivom koje je smješteno u dva spremnika od čega svaki ima kapacitet od 200 litara. Pri tome može razviti maksimalnu brzinu od 70 km/h dok mu je najveći operativni domet 550 km.

Od ideje do prvog proizvedenog tenka prošlo je samo tri godine a zemlja se odlučila na taj potez kako bi prestala biti ovisna o uvozu ruskih tenkova.

Korisnici
: iranske oružane snage.

Izvori

Vidjeti također
T-90: ruski glavni borbeni tenk (MBT) i vjerojatno platforma za nastanak Karrara.
Zulfikar: iranski glavni borbeni tenk.
Karrar: istoimena iranska bespilotna letjelica (UAV).

Glavni borbeni tenkovi
Iranska vojna oprema
Oružane snage Irana

Karrar (tenk)


La rue Lucien-Sportiss est un ancien axe du centre de Sevran, commune de Seine-Saint-Denis.

Situation et accès
Elle est accessible par la gare de Sevran - Livry.

Origine du nom
Cette avenue rend hommage à Lucien Sportisse (1905-1944), militant communiste et résistant, dénoncé à la Gestapo et tué alors qu'il tente de s'enfuir.

Historique

On peut faire remonter l'existence de cette voie de communication au début du  au moins.

Lors de la création de la voie ferrée, on lui attribua le nom de rue de la Gare, odonyme qu'on retrouve de l'autre côté des installations ferroviaires, soit au sud, où l'actuelle rue de la Gare est toujours présente.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire
 Église Saint-Martin de Sevran.
 Parc des Sœurs.

Notes et références

Lucien Sportiss
Transport à Sevran

Rue Lucien-Sportiss (Sevran)


Un narluga (mot-valise formé à partir de narval et béluga) est un hybride né de l'accouplement d'un narval femelle et d'un béluga mâle. Ces deux espèces sont des cétacés  vivant en Arctique et les deux seuls membres de la famille des monodontidés.

Découverte
L'existence des narlugas a été supposée pendant des décennies avant la découverte de spécimen. Il n'en existe que 20, dont 7 en captivité. En 1990, Mads Peter Heide-Jørgensen découvre un crâne appartenant à un monodontidé inconnu, son anatomie correspond pour partie à celle du narval et pour partie à celle du béluga. Notamment, les dents du spécimen sont enroulées en spirale comme c'est le cas pour la "défense" du narval.

L'identité génétique du narluga a été confirmée en 2019 lorsque le génome du spécimen a été séquencé.

Références

Mammifère hybride

Narluga


Seiya Nakano (født 23. juli 1995) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Júbilo Iwata.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Seiya Nakano


An Stanhopea manriquei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Rudolph Jenny ngan Nauray. An Stanhopea manriquei in nahilalakip ha genus nga Stanhopea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Stanhopea

Stanhopea manriquei


Santarém er en by i det centrale Portugal. Den ligger på den højre bred af Tejo-floden, ca. 65 kilometer nordøst for Lissabon.

Eksterne henvisninger

 officiel hjemmeside

Byer i Portugal

Santarém (Portugal)


Hrvatska na Zimskim paraolimpijskim igrama nastupa od 2002. Prije je nastupala kao dio Jugoslavije.

Osvojene medalje

Popis osvajača medalja

Vidi još

 Paraolimpijske igre
 Zimske paraolimpijske igre
 Ljetne paraolimpijske igre
 Hrvatska na Paraolimpijskim igrama

Hrvatska na Paraolimpijskim igrama


Pilgrimsfærd til Black Hills er en dokumentarfilm fra 1991 instrueret af Paul Englar efter manuskript af Ulla Carin Nyquist, Paul Englar.

Handling
Black Hills-bjergene vest for Wounded Knee er smukke turistattraktioner i dag - for 100 år siden var området skueplads for massakren på Sioux-indianerne. I filmen følges dels en amerikansk familie, dels en indiansk kvinde på deres vidt forskellige rejse i området. Den amerikanske familie på ferie væk fra stress og ind i amerikansk historie, som den har lært den - og den indianske kvinde i en blanding af vemod og stolthed på vej ind i den Store Ånds land, det land som egentlig tilhører indianerne, men i dag nærmest er hellig jord for "The American Dream" om frihed og demokrati.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1991

Pilgrimsfærd til Black Hills


Handicappede uden grænser er en dansk dokumentarfilm fra 2005, der er instrueret af David Binzer.

Handling
Når sorte og hvide handicappede mødes om handicapsport, opstår der engagement og ægte livsglæde. I denne film tager 15 danske højskoleelever til Ghana for at yde den mest livsglade form for udviklingshjælp, man kan forestille sig.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005

Dokumentarfilm fra Danmark

Handicappede uden grænser


LLS steht für:
 Lietuvos liberalų sąjunga, eine politische Partei in Litauen
 Leberlebendspende, eine medizinische Operation

lls steht für:
 Litauische Gebärdensprache (ISO-639-3-Code)

Abkürzung

LLS


Keld Leveau (født 15. februar 1933 i København) er en forhenværende cykelrytter fra Danmark. Hans foretrukne disciplin var banecykling, og han var professionel fra 1954 til 1961.

Leveau var en habil seksdagesrytter. Ved den fjerde udgave af seksdagesløbet i Aarhus kom han i februar 1956 på tredjepladsen sammen med makker Kay Werner Nielsen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Danmark
Personer fra København

Keld Leveau


Duncan Cowan Ferguson, kallaður Big Dunc,  (fæddur 27. desember árið 1971 í Stirling í Skotlandi) er skoskur knattspyrnustjóri og fyrrverandi leikmaður.

Þann 18. janúar árið 2022 var hann tímabundið ráðinn sem knattspyrnustjóri hjá enska úrvalsdeildarliðinu Everton en hann spilaði lengi með félaginu.

Tilvísanir

Skoskir knattspyrnumenn
Skoskir knattspyrnustjórar

Duncan Ferguson


Aşk FM, 26 Aralık 1994 tarihinden bu yana Ankara'da yerel bir şekilde arabesk müzik yayını yapan radyo istasyonu. 102.1 frekansı üzerinden tüm Ankara'ya yayın yapmaktadır. 2001 yılında ASY Medya Grup'a katılıp 2002'de AŞK FM ismini almıştır.Sahibi Seçil Tekin olan Radyonun yayın tarzı arabesk ağırlıklı fantezi müziktir. Genel Yayın Yönetmeni Seçil Tekin'dir.

Programları
 Cem Şahin uyandırma servisi
 Seçil Tekin
 Yarım Elma
 Aşk Mix
 Kemal'li Dakikalar
 Serdar ile damar hattı
 Burak ile aşkın sesi
 Bir Demet curcuna
Aşk FM'de toplamda 7 tane program bulunmaktadır.

Dış bağlantılar
 Resmî web sitesi

Ankara'da kurulan radyo kanalları
Ladybugmedia
1994'te kurulan radyo kanalları
1994'te Türkiye'de kurulan oluşumlar

Aşk FM


William Lincoln Christie (n. Buffalo, 19 de diciembre de 1944) es un director de orquesta y clavicembalista estadounidense nacionalizado francés. Considerado un especialista en el repertorio del barroco y el clasicismo, es el fundador del conjunto Les Arts Florissants.

Vida
Christie estudió historia del arte en la Universidad de Harvard, donde fue brevemente director ayudante del Harvard Glee Club.  Desde 1966, empezó estudios en la Universidad de Yale en música, donde estudiaba clavicémbalo con Ralph Kirkpatrick.  Se opuso a la Guerra de Vietnam, y sirvió en un curso de oficiales de reserva para evitar el reclutamiento.

Trayectoria profesional
Christie enseñó en el Dartmouth College, pero después no le renovaron el puesto en Dartmouth y se trasladó a Francia en 1971.  Fue uno de los jóvenes que abandonaron los Estados Unidos en aquella época en desacuerdo con la Guerra de Vietnam, para evitar el reclutamiento. En Francia, fue conocido por sus interpretaciones de música barroca, particularmente música barroca francesa, trabajando con René Jacobs y otros.  También interpretó música contemporánea junto a la música barroca con el conjunto Five Centuries.

En 1979, Christie fundó Les Arts Florissants, que recibieron ese nombre por la ópera homónima de Marc-Antoine Charpentier, que fue su primera representación integral. Su mayor reconocimiento le llegó con la producción de Lully Atis en la Opéra-Comique en París. Christie también ha presentado y grabado obras de André Campra, François Couperin, Claudio Monteverdi y Jean-Philippe Rameau.

Christie fue un profesor en el Conservatorio de París de 1982 a 1995, y mantiene un rol activo en pedagogía participando en clases magistrales y academias. En 2002, fundó Le Jardin des Voix, una academia bienal para jóvenes cantantes en Caen.  Desde 2007, ha tenido relación con la Juilliard School, proporcionando clases magistrales en práctica de interpretación histórica.

Christie se ha extendido más allá del núcleo del repertorio francés, interpretando a Henry Purcell, Georg Friedrich Händel y Wolfgang Amadeus Mozart.  Ha sido director invitado en el Festival de Glyndebourne, y producciones para la Ópera de Zúrich y la Ópera de Lyon.  También ha dirigido interpretaciones con instrumentos de época con conjuntos más modernos como la Filarmónica de Berlín.

Christie adoptó la ciudadanía francesa en 1995.  Fue condecorado con la Legión de honor en 1993, y es un oficial en el Orden de las Artes y las Letras. Fue elegido miembro de la Academia de Bellas Artes el 12 de noviembre de 2008, en la sección Membres libres ("miembros libres"), en el asiento anteriormente propiedad de Marcel Marceau, Asiento #1.

Referencias

Enlaces externos
Les Arts Florissants
Goldberg Magazine con discografía amplia

Directores de orquesta de Estados Unidos
Directores de orquesta de Francia
Emigrantes estadounidenses hacia Francia
Clavecinistas de Estados Unidos
Clavecinistas de Francia
Alumnado de la Universidad de Harvard
Comendadores de la Legión de Honor
Miembros de la Academia de Bellas Artes de Francia
Directores de orquesta en el Teatro Real
Miembros Honorarios de la Real Academia de Música
Intérpretes de música antigua
Nacionalizados de Francia
Directores de grupos de música antigua
Músicos clásicos del siglo XX de Francia
Músicos clásicos del siglo XXI de Francia
Artistas de Erato Records
Nacidos en Búfalo
Personas LGBT de Estados Unidos
Personas LGBT de Francia

William Christie


Los Dumnonii o Dumnones eran pueblos celtas britónicos de la Isla de Bretaña que habitaron una parte de la península del sur-oeste de la isla, durante la protohistoria de la edad de hierro y el comienzo del período romano (consultar período romano-británico).

Su territorio se extendió aproximadamente por los actuales condados de Devon y Cornualles, y sus vecinos fueron  los Durotriges y los Dobunni.

En la Edad Media, una parte de este pueblo migró hacia  para fundar la Domnonia ().

Etimología de la etnonimia
Su nombre parece basado en la raíz «don», palabra bretona que significa profundo. Se piensa que podría significar «habitante de los profundos valles».

Se encuentra su nombre en:

 El nombre en latín de Exeter, Isca Dumnoniorum, donde "Isca" estaría emparentado con el gaélico Uisge (que significa del «agua»), y que ha generado el término inglés Whisky que significaría «Agua de Dumnonii». El nombre latino sugiere que la villa era un oppidum, una villa fortificada sobre una orilla del río Exe desde antes de la fundación de la ciudad romana, hacia el año 50.

 La Domnonia, dos reinos bretones que existieron un tiempo sobre las dos orillas de la Mancha, y de los que se encuentran trazas en las historias de Conomor y la leyenda de Tristán e Isolda.

 El condado inglés de Devon, nombrado Dewnans en lengua córnica, y Dyfnaint en lengua galesa.

Bibliografía
 Venceslas Kruta, Les Celtes, Histoire et dictionnaire, éditions Robert Laffont, coll. « Bouquins » , París, 2000 .
 John Haywood, Atlas historique des Celtes, trad. Colette Stévanovitch, éditions Autrement, coll. Atlas/Mémoires, París, 2002 .

Referencias

Enlaces externos
 (en francés) L'Arbre celtique
 Dumnonii en roman-britain.co.uk

Pueblos celtas antiguos
Historia antigua de Gran Bretaña

Dumnonii


Flora Danica is a comprehensive atlas of botany from the Age of Enlightenment, containing folio-sized pictures of all the wild plants native to Denmark, in the period from 1761 to 1883.

History
Flora Danica was proposed by G. C. Oeder, then professor of botany at the Botanic Garden in Copenhagen, in 1753 and was completed 123 years later, in 1883. The complete work comprises 51 parts and 3 supplements, containing 3,240 copper engraved plates. The original plan was to cover all plants, including bryophytes, lichens and fungi native to crown lands of the Danish king, that is Denmark, Schleswig-Holstein, Oldenburg-Delmenhorst and Norway with its North Atlantic dependencies Iceland, the Faroe Islands and Greenland. However, changes were made due to territorial cessations during the period of publication. After 1814, when the double monarchy of Denmark–Norway was abolished, very few Norwegian plants were included, and similar changes were seen after 1864, when the duchies of Schleswig and Holstein were ceded. However, in the mid-19th-century era of Scandinavism, the Nordiske Naturforskermøde in Copenhagen proposed to make Flora Danica a Scandinavian work. Thus, three supplementary volumes were issued, containing the remaining Norwegian plants and the more important plants only occurring in Sweden.

Oeder travelled extensively in the regions covered by the proposed Flora. The illustrations were produced by Michael Rössler (1705–1777), a skilled engraver from Nuremberg, and his son, Martin Rössler (1727–1782), who drew the plants on field trips with Oeder.

The first ten issues appeared with a total of 600 plates. To produce the illustrations, both Rösslers moved to Copenhagen in 1755 and remained there until the end of their lives, with Michael becoming a copper engraver. Their illustrations are considered the best in Flora Danica, and set a benchmark in botanical illustration. Later illustrators were Johann Christian Thornam (1822–1908), Christian F. Mueller (1748–1814), the brother of the botanist editor Otto Friedrich Müller, for volumes 12 to 21, and Johann Theodor Bayer (1782–1873), for volumes 22–46, accounting for some 1500 plates.

Publishers/editors through time:

Dinner set
In 1790 the Danish Crown Prince Frederik ordered a dinner set made decorated with exact copies of the plates of Flora Danica. The dinner set was meant as a gift for Russian Empress Catherine II. Catherine, however, never received it, as she died in 1796. It is currently on display at Christiansborg Palace, Amalienborg Palace and Rosenborg Castle.

The dinner set is still in use for special occasions in the Danish royal family (latest occasions 1980 & 2022). Copies of the set are sold by the Royal Copenhagen Porcelain Manufactory.

References

External links

 Flora Danica. The Royal Copenhagen Porcelain Manufactory's page on the Flora Danica dinner set.
 Flora Danica Online. The complete Flora Danica scanned by the Danish National Library of Science and Medicine.

Florae (publication)
.
Botany in Europe
1883 non-fiction books
1883 in biology
Danish non-fiction books
Danish Culture Canon

Flora Danica


An Microsaccus griffithii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni E.C.Parish ngan Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Gunnar Seidenfaden. An Microsaccus griffithii in nahilalakip ha genus nga Microsaccus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microsaccus

Microsaccus griffithii


خليفة شلتوت، ولد في نوفمبر 1939 بتونس العاصمة، رسام وحفار تونسي. درس فن الحفر بباريس وأحرز فيه على دبلوم مدرسة الفنون الجميلة بباريس عام 1969. كما أقام عام 1976 بمدينة الفنون بباريس. وهو أستاذ بالمعهد التكنولوجي والهندسة المعمارية والتعمير بتونس. أقام أول معرض شخصي له بقاعة الأخبار- تونس عام 1979 وفي السنة الموالية أقام بنفس المكان معرضا شخصيا لمحفوراته على البلور.

أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
رسامون تونسيون
مواليد 1939

خليفة شلتوت


Yrjö Koskinen Yrjö-Koskinen (né Forsman le  à Pietarsaari et mort le  à Helsinki) est un homme politique, directeur général de la Direction des écoles et député du parti finlandais.

Biographie
Au cours de sa carrière d'enseignant, Yrjö-Koskinen enseigne au lycée normal d'Hämeenlinna  et au lycée finnois pour filles d'Hämeenlinna de 1878 à 1881.
Il enseigne au Lycée normal d'Helsinki de 1882 à 1884 et comme chargée de cours d'histoire au séminaire de formation des maîtres de Jyväskylä de 1886 à 1892.

Yrjö-Koskinen est inspecteur de l'école publique de la région d'Uusimaa de 1892 à 1894, directeur du séminaire de Jyväskylä de 1895 à 1899, et du conseil scolaire en tant qu'inspecteur de l'école publique de 1899 à 1902 et directeur général de la Direction des écoles  de 1902 à 1917.

Yrjö-Koskinen a aussi eu une carrière politique sur les traces de son père et sera membre de la Diète de Finlande représentant de la Noblesse en 1885, 1894, 1897, 1899, 1900, 1904-1905 et 1905-1906.

En , lors de la séance de la noblesse, il sera le premier à s'exprimer en finnois, considéré comme illégal par certains représentants suédophones.
Pendant ses années à Jyväskylä, Yrjö-Koskinen est conseiller municipal pendant une courte période en 1898-1899 et membre du conseil de l'église de 1898 et 1908.

Durant la russification de la Finlande, il soutiendra une ligne encore plus conciliante  que son père, mais il est quand même été élu au Sénat de Hjelt à l'été 1908 à la tête du Comité sénatorial des affaires de l'Église (ministre de l'Éducation).
Cette mission ne durera qu'un an.

Yrjö-Koskinen a aussi été élu au Parti finlandais de la circonscription sud du comté de Vaasa en 1907-1909 et 1910-1911 et a présidé le nouveau conseil d'administration de d'Uusi Suometar.

Références

Voir aussi

Liens externes

Articles connexes
 Famille Yrjö-Koskinen
 Liste des sénateurs finlandais
 Liste de noms de famille finnicisés

Sénateur finlandais
Personnalité du Parti finlandais
Parlementaire en Finlande
Directeur général de la Direction des écoles
Noblesse finlandaise
Conseiller municipal de Jyväskylä
Circonscription de Vaasa
Naissance en novembre 1854
Décès en janvier 1917
Naissance à Jakobstad
Décès à Helsinki
Décès à 62 ans

Yrjö Koskinen Yrjö-Koskinen


Arlen Dale "Bucky" Bockhorn (Campbell Hill, Illinois, ) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó siete temporadas en la NBA, todas ellas en los Cincinnati Royals. Con 1,93 metros de estatura, jugaba en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante tres temporadas con los Flyers de la Universidad de Dayton, en las que promedió 11,1 puntos y 8,3 rebotes por partido. Promedió dobles figuras en las tres temporadas, disputando en todas ellas el NIT. con él en el equipo, ganaron 69 partidos y perdieron 17.

Profesional
Fue elegido en la decimoctava posición del Draft de la NBA de 1958 por Cincinnati Royals, donde rápidamente se hizo un hueco en el quinteto titular. En su primera temporada promedió 10,2 puntos, 6,5 rebotes y 2,9 asistencias por partido.

En la temporada 1960-61 llegó al equipo Oscar Robertson, formando con Bockhorn la pareja de hombres bajos del quinteto titular de los Royals. Su incorporación no afectó a su juego, mejorando sus estadísticas año a año, llegando a su máximo en la temporada 1961-62, en la que promedió 15,8 puntos, 4,8 rebotes y 4,7 asistencias por partido. Ese año además fue el décimo jugador de la liga que más asistencias repartió, con 366.

Jugó tres temporadas más, retirándose en , con 31 años.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Bucky Bockhorn en ultimatenba.com

Baloncestistas de Illinois
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Dayton Flyers
Baloncestistas de los Cincinnati Royals

Bucky Bockhorn


Onthophagus subulifer é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1908.

Referências

Ligações externas

subulifer
Coleópteros descritos em 1908

Onthophagus subulifer


Mars şu anlamlara gelebilir:
 Mars, Güneş Sistemi'nde bir gezegen.
 Mars, Roma Mitolojisinde bir tanrı.
 Mars, ABD merkezli çok uluslu gıda şirketi

Mars (anlam ayrımı)


Svetlana Căpățînă ( - ) est une femme politique moldave.

Biographie
Elle siège au Parlement de Moldavie du , jusqu'à sa mort de la COVID-19 le , à l'âge de 52 ans.

Références

Naissance en octobre 1969
Femme politique moldave
Décès à 52 ans
Mort de la maladie à coronavirus 2019 en Moldavie
Décès en janvier 2022
Naissance en RSS moldave

Svetlana Căpățînă


Lewis maskingeværet (eller Lewis automatic machine gun) er et let maskingevær fra tiden omkring 1. Verdenskrig. Det var af amerikansk design, som blev fuldendt og masseproduceret i Storbritannien, og anvendt i stor stil af Britiske og Dominion tropper under 1. Verdeskrig. Det fortsatte med at blive brugt i en række lande indtil efter afslutningen på Koreakrigen. Det er let at genkende på det store kølerør, som omgiver løbet og dets topmonterede pandemagasin. Det blev også brugt i vidt omfang som maskingevær på fly, altid uden køleskærm, under begge verdenskrige.

Historie
Lewis maskingeværet blev konstrueret af oberst i US Army Isaac Newton Lewis i 1911, baseret på indledende arbejde af Samuel Maclean. Trods dens oprindelse blev Lewis maskingeværet ikke indført i det amerikanske militær fra begyndelsen - formentlig på grund af politiske uoverensstemmelser mellem Lewis og General William Crozier, chefen for våbenafdelingen. Lewis blev træt af at prøve at overtale den amerikanske hær til at indføre hans våben, så - "smækket med afvisninger fra uvidende lejesvende", som han sagde, tog han sin afsked fra hæren. I 1913 rejste han fra USA til Belgien, hvor han startede Armes Automatique Lewis virksomheden i Liège for at muliggøre kommerciel fremstilling af våbenet. Lewis havde arbejdet tæt sammen med den britiske våbenfremstiller Birmingham Small Arms Company Limited (BSA) i et forsøg på at overvinde nogle af de produktionsvanskeligheder der var med våbenet. Belgierne købte et mindre antal Lewis maskingeværer i 1913, som anvendte .303 British patroner og i 1914 købte BSA en licens til at fremstille Lewis maskingeværet i England, hvilket betød af oberst Lewis fik betydelige royalty betalinger og blev meget velhavende.
Lewis og hans fabrik flyttede til England inden 1914, væk fra en mulig beslaglæggelse i tilfælde af en tysk invasion. Den belgiske hær anskaffede kun nogle få af hans maskingeværer, formentlig ikke mere end et dusin. De var ikke almindelig anvendt i de belgiske hær. De blev kun brugt i nogle få tilfælde af motorkøretøjer, syd for Antwerpen, mod den tyske invasionsstyrkes flanke.Lewis maskingeværet, og BSA begyndte produktionen under betegnelsen Model 1914). Maskingeværet blev officielt godkendt til brug den 15. oktober 1915 under betegnelsen "Gun, Lewis, .303-cal." Der blev ikke fremstillet nogle Lewis maskingeværer i Belgien under 1. verdenskrig; al fremstilling foregik ved BSA i England og Savage Arms Company i USA.Udbruddet af 1. verdenskrig forøgede efterspørgslen efter

Produktion
Lewis maskingeværet blev fremstillet af BSA og Savage Arms under 1. verdenskrig, og selv om de to versioner stort set var ens, var der tilstrækkelig mange forskelle til at de ikke var helt ombyttelige, om end dette blev rettet under 2. verdenskrig.

Den store forskel mellem de to modeller var at BSA våbnene var forberedt til .303 British ammunition, mens Savage våbnene benyttede .30-06 patroner, hvilket afstedkom nogle ændringer i magasin og lademekanisme, bundstykke, løb, udkast og gas operationssystem. Savage fremstillede godt nok Lewis maskingeværer i .303 British kaliber; Model 1916 og Model 1917 blev eksporteret til Canada og Storbritannien og nogle få blev også leveret til det amerikanske militær, især til flåden. Savage Model 1917 blev generelt fremstillet i 30-06 kaliber. Et antal af disse blev leveret til Storbritannien under lend-lease ordningen under 2. Verdenskrig.

Design detaljer

I modsætning til andre samtidige maskingeværer, som var rekylgeværer var Lewis' konstruktion gasdrevet. Rekylfjederen var ikke rund men derimod en blad klokkefjeder,som lå i et lille rum under selve glidekassen. Efterhånden som løbet blev varmere ændrede spændingen sig i fjederen. En lille knast på ydersiden af fjederhuset tillod skytten af stramme eller slække fjederen, og en passende indstillet fjeder var afgørende for at våbenet fungerede godt.

Maskingeværet var udformet med en aluminiumskappe rundt om løbet, hvilket fik mundingsglimtet til at trække luft hen over løbet og køle det. Der er nogen uenighed om hvorvidt kappen overhovedet var nødvendig — under 2. Verdenskrig blev mange gamle fly-maskingeværer, som ikke havde kappen udleveret til anti-luftskyts enheder i det britiske hjemmeværn (Home Guard) og til britiske flyvepladser. Andre våben blev monteret på køretøjer i den vestlige ørken og led ikke skade uden røret. Det viste sig at de fungerede udmærket uden det, hvilket førte til en tanke om at Lewis havde insisteret på kølekappen for at hans design ville adskille sig fra Maclean's tidligere prototyper.  Kun Royal Navy beholdt røret på deres dæk-monterede antiluftskyts maskingeværer.

Lewis maskingeværet benyttede et pandemagasin med 47 eller 97 patromer. Pandemagasiner har patronerne i en radial vifte. I modsætning til de mere almindelige tromlemagasiner, som har patronerne parallelt med aksen og bliver fødet med en fjedermekanisme, er pandemagasiner mekanisk styret.

Maskingeværet kunne skyde omkring 500–600 skud i minuttet. Det vejede 12,7 kg, kun halvt så meget som et typisk maskingevær på daværende tidspunkt, såsom Vickers maskingeværet og blev valgt til dels fordi det var lettere at bære end et tungt maskingevær og kunne bæres og anvendes af en enkelt soldat. BSA producerede endda mindst en model, som var uden kølekappe og havde et trægreb foran på våbenet, så det kunne bruges som en slags stormgevær.

Tjeneste

1. Verdenskrig
Den første gang Lewis maskingeværet blev anvendt, var i august og september 1914, hvor de få, der var til rådighed, blev monteret på en håndfuld biler og panservogne og anvendt nogle få gange mod tyske patruljer og troppekolonner. Det siges, at som konsekvens heraf kaldte tyskerne det for "Den belgiske klapperslange",  men der er ikke fundet samtidige tyske kilder til dette. Lewis maskingeværet var ikke i tjeneste i den regulære belgiske armé.Storbritannien indførte officielt Lewis maskingeværet i .303 kaliber til brug til lands og i luften i oktober 1915, og våbenet begyndte i almindelighed at blive udleveret til de britiske infanteribataljoner på Vestfronten i begyndelsen af 1916 som erstatning for det tungere og mindre mobile Vickers maskingevær. Vickers maskingeværet blev herefter trukket tilbage fra infanteriet til brug i særlige maskingevær kompagnier.US Navy og Marine Corps fulgte efter i begyndelsen af 1917, med M1917 Lewis gun (fra Savage Arms Co.), i .30-06 kaliber.

US Army indførte aldrig officielt våbenet til brug i infanteriet og gik endda så langt som til at fratage marinesoldater som ankom til Frankrig deres Lewis maskingeværer og erstatte det med meget dårlige Chauchat lette maskingevær— en praksis, som mentes at have sammenhæng med at General Crozier ikke kunne lide Lewis og hans maskingevær. US Army indførte til sidst Browning Automatic Rifle i 1917 (selv om det først var i september 1918 at nogle af de nye maskingeværer nåede fronten). US Navy og Marine Corps fortsatte med at bruge .30-06 kaliber Lewis indtil begyndelsen af 2. verdenskrig.

Rusland købte 10.000 Lewis maskingeværer i 1917 fra den britiske regering og afgav ordre på yderligere 10.000 fra Savage Arms i USA. Den amerikanske regering var uvillig til at forsyne zarens Rusland med maskingeværerne og der er nogen tvivl om hvorvidt de rent faktisk blev leveret, selv om arkiver antyder at 5.982 Savage våben var blevet leveret til Rusland pr. 31. marts 1917. De Lewis maskingeværer, som blev leveret af Storbritannien blev sendt til Rusland i maj 1917, men det vides ikke med sikkerhed om disse var Savage-fremstillede våben, som blev videresendt gennem Storbritannien eller om det var en sårskilt serie af britisk fremstillede våben.

Britiske Mark IV kampvogne anvendte Lewis maskingeværer, som erstattede de Vickers og Hotchkiss maskingeværer, som blev anvendt på tidligere modeller. Lewis maskingeværet blev valgt fordi det havde et forholdsvis kompakt magasin, men så snart der blev udviklet et forbedret magasinbælte til Hotchkiss maskingeværet blev Lewis maskingeværet udskiftet med disse i senere modeller.

Tyskerne benyttede også erobrede Lewis maskingeværer i begge verdenskrige og medtog instruktion i dets brug og vedligeholdelse som en del af uddannelsen af maskingevær skytter.

Selv om de var dyrere end et Vickers maskingevær at fremstille (I 1915 kostede et Lewis maskingevær £165, ment et Vickers kostede omkring £100), var Lewis maskingeværer stærkt efterspurgt af det britiske militær under 1. verdenskrig. Lewis maskingeværet havde også den fordel, at det var omkring 80% hurtigere at bygge end et Vickers, og var langt lettere at transportere; Som følge heraf afgav den britiske regering ordrer på 3.052 maskingeværer mellem august 1914 og juni 1915. Ved slutningen af 1. verdenskrig var der blevet fremstillet over 50.000 maskingeværer i USA og Storbritannien, og de var næsten allestedsværende på Vestfronten, hvor de i antal overgik Vickers i et forhold på omkring 3:1.

Brug på fly

Lewis maskingeværet var det første maskingevær, som blev affyret fra et fly. Den 7. juni 1912 affyrede kaptajn Charles Chandler fra US Army en prototype af et Lewis maskingevær fra fodbjælken i en Wright Model B Flyer.

Zeppeliner, other luftskibe og spærreballoner.F.B.5, Airco D.H.2 og Royal Aircraft Factory F.E.8 jagere, som havde propellen monteret bag på flyet, kunne uden videre benytte Lewis maskingeværet til at skyde fremad i begyndelsen af krigen. Britiske en-motorers fly kunne bruge bruge et Foster mounting til at løfte maskingeværet, så det skød oven over propellen, som det blev anvendt på S.E.5a jagere og på eksemplarer af Avro 504 som blev modificeret i felten. Til brug for observatører og agterskytter var Lewis maskingeværet monteret på en ring, hvilket gjorde det muligt at dreje og elevere maskingeværet mens det bar vægten af det. Lewis maskingeværer blev ofte anvendt til nedskydning af balloner hvor det var ladet med brandammunition til at antænde brinten inde i gasballonerne i de tyske Behovet for at kunne placere Lewis maskingeværer, så de kunne skyde fremad uden at ramme motoren på en-motorers fly stammede fra den metode, som maskingeværet fungerede på, som betød at det ikke kunne synkroniseres til at skyde direkte gennem propellen. Kun de britiskeLewis maskingeværerne popularitet på fly skyldtes til dels dets lave vægt, det faktum at den var luftkølet og at den benyttede et selvstændigt 97-skuds magasin. På grund af dette blev Lewis maskingeværet først monteret på Vickers F.B.5 "Gunbus", formentlig verdens første dedicerede kampfly, da det blev taget i brug i august 1914, hvor det erstattede de Vickers maskingeværer som blev brugt på tidligere eksperimental versioner. Den blev også installeret på to tidlige produktionseksemplarer af Bristol Scout C flyet af Lanoe Hawker i sommeren1915, hvor det var monteret på bagbord side og skød frem og udad i en 30° vinkel for at undgå at ramme propellen.Lewis maskingeværet blev anvendt hyppigt på britiske og franske fly under 1. verdenskrig, enten som våben for observatør eller skytte eller som et ekstra våben udover de mere almindelige Vickers.

Senere blev Lewis maskingeværet monteret på de franske Nieuport 11 og Nieuport 17, det britiske S.E.5a og nogle versioner af Sopwith Camel and Bristol F2b jagerflyene. Maskingeværet blev monteret over den øverste vinge i en Foster ophæng, som gjorde muligt at skyde fremad udenfor propellens cirkel. Foster mount bestod i reglen af en bue-formet I-profil som et Lewis maskingevær kunne glide tilbage og nedad mod cockpittet, så magasinet kunne blive udskiftet under flyvningen — men stjernepiloten Albert Ball V.C. indså, at Lewis maskingeværet i et sådant ophæng også beholdt sin oprindelige aftrækker og således kunne skyde opad. Han benyttede denne mulighed til at angribe uledsagede tyske to-sædede fly ved at snige sig ind bagfra og under dem, hvor observatøren ikke kunne se ham eller skyde tilbage. Det var hans brug af maskingeværet på denne måde i en Nieuport, der senere førte til introduktionen af S.E.5/S.E.5a. Ball havde fungeret som konsulent ved udviklingen af dette fly. Den senere Sopwith Dolphin, som allerede var udstyret med to synkroniserede Vickers maskingeværer lige foran piloten og lige over dens V-8 motor, kunne også bruge en eller to Lewis maskingeværer, som var monteret på den forreste vingetværstiver mellem de øverste vingepaneler som et anti-Zeppelin våben..

Lewis maskingeværer blev også anvendt som et forsvarsvåben på britiske luftskibe. Tidlige modeller havde et maskingevær, men senere modeller havde to eller tre og nogle havde endda et ekstra maskingevær og plads til en skytte oven på gasballonen.

2. Verdenskrig

Da man nåede til 2.verdenskrig havde British Army udskiftet Lewis maskingeværet med Bren maskingeværer i de fleste infanteriroller. I luften var Lewis maskingeværet stort set afløst af Vickers K, et våben som kunne skyde over dobbelt så hurtigt som Lewis maskingeværet.

I krisen efter Frankrigs fald, hvor meget af den britiske hærs udrustning var gået tabt, blev lagre af Lewis maskingeværer til såvel .303 og .30-06 hastigt taget i anvendelse, primært til brug i Home Guard enheder og til formål såsom forsvar af flyvepladser og antiluftskyts. 58.983 Lewis maskingeværer blev fundet frem fra lagrene, istandsat og udleveret af briterne i løbet af 2. verdenskrig. Ud over at blive brugt som reservevåben i Storbritannien blev de også brugt ved fronten af britiske, australske og newzealandske styrker i de første år af Stillehavskrigen mod Japan. Lewis maskingeværet blev ved med at blive benyttet som antiluftskytsvåben under 2. Verdenskrig, og i denne rolle nedskød det flere lavtflyvende fjendtlige fly end noget andet antiluftskytsvåben.

Ved begyndelsen af 2. verdenskrig var Lewis maskingeværet Royal Navy's standard nær-forsvars antiluftskytsvåben. Det fandtes på store krigsskibe, bevæbnede trawlere og handelsskibe. Det var ofte monteret i dobbeltaffutage og der blev udviklet en firdobbelt affutage til motor torpedobåde. Britiske undervandsbåde havde i almindelighed to enkeltstående maskingeværer. Selv om de gradvis blev udskiftet med Oerlikon 20 mm kanoner, blev nye korvetter stadig udstyret med dobbelte Lewismaskingeværer så sent som i 1942. Lewis maskingeværer blev også benyttet af Royal Air Force's luft-søredning.

Amerikanske styrker brugte Lewis maskingeværet (i .30-06 udgaven) under hele 2. verdenskrig. US Navy brugte dem på bevæbnede handelsskibe, små hjælpeskibe, landgangsbåde og undervandsbåde. Den amerikanske kystbevogtning brugte også Lewis maskingeværer på deres fartøjer. Det blev aldrig officielt indført i US Army til andet end brug på fly.

Tyskerne brugte erobrede britiske Lewis maskingeværer under 2. verdenskrig under betegnelsen MG 137(e), mens japanerne kopierede Lewis designet og anvendte det meget under 2. verdenskrig. Det fik betegnelsen Type 92 og var tilpasset en 7,7, mm patron som kunne byttes ud med den britiske .303 patron.

Lewis maskingeværet blev officielt taget ud af tjeneste i de britiske styrker i 1946, men fortsatte med at blive anbendt af styrker, som opererede mod De forenede Nationer under Koreakrigen. Det blev også brugt mod franske og amerikanske styrker under 1. Indokinesiske krig og den efterfølgende Vietnamkrig.

Det samlede antal Lewismaskingeværer, som blev fremstillet under 2. verdenskrig af BSA var på over 145.000, i alt 3.550 maskingeværer blev fremstillet af Savage Arms Co. til amerikansk brug — 2.500 som kaliber .30-06 og 1.050 som kaliber .303.

Varianter
En 12.7×81mm variant blev konstrueret i 1924 af The Birmingham Small Arms Company Limited fandtes også.

Der var også et Fremdgerät nummer til en Leichte MG 107(f), med originalbetegnelsen angivet som "Fusil-mitrailleur «Lewis» mle 1924", tilpasset enten 8×50mmR Lebel eller 6.5×55mm Mauser og fremstilletaf Societe d'Armes Lewis i Saint-Denis; skudfrekvensen blev opgivet til 450-skud i minuttet. En bog betegner denne "Fusil-mitrailleur «Lewis» mle 1924" som et fransk Lewis maskingevær uden yderligere detaljer, men mekanismen

En variant med et kort løb fandtes også under 2. verdenskrig. Den var udstyret med håndtag og benyttede et 30-patroners Bren magasin.

Lewis maskingeværet blev fremstillet i Tjekkoslovakiet i mellemkrigsårene som vz.15 maskingevær

Indflydelse på senere modeller
Den tyske FG 42 faldskærmsriffel benyttede Lewis maskingeværets gas mekanisme og bundstykke, som igen senere blev inkorporeret i M60 maskingeværet.

Det japanske type 92 maskingevær, som var den japanske flådes standard håndholdte maskingevær for flyskytter var essentielt en kopi af Lewis maskingeværet.

Brugere
  Australien
  Belgien
  Canada
  Chile
  Taiwan
  Colombia
  Tjekkoslovakiet
  Estland
  Finland
  Frankrig
  Republikken Georgien (Mest folkets garde og nogle hærenheder i 1918-1921)
  Det Tyske Kejserrige (Som fandt det meget lettere end deres MG08/15)
  Nazi-Tyskland
  Honduras
  Irland
  Israel
  Italien
  Kejserriget Japan
  Mexico
  Holland
  New Zealand
  Newfoundland
  Nicaragua
  Norge
  Filippinerne
  Polen
  Portugal
  Russiske Kejserrige
  Sovjetunionen
  Sri Lanka
  Storbritannien & Britiske Imperium
  USA
  Kongeriget Jugoslavien
  Letland (standard let maskingevær under den lettiske uafhængighedskrig og i mellemkrigstiden)

Noter

Kilder

Yderligere læsning
 William McCleave Easterly (1998). The Belgian Rattlesnake: The Lewis Automatic Machine Gun : a Social and Technical Biography of the Gun and Its Inventors. Collector Grade Publications. p. 542. .

Eksterne kilder
 Scanninger af Lewis maskingevær manual 1917
 Lewis light machine gun (USA - Great Britain) på Modern Firearms
 Animation of Lewis machine gun 1916

Maskingeværer

Lewis maskingevær


Zmajarstvo je jedan od zračnih sportova je rekreacioni i natjecateljski sport srodan zračnom jedriličarstvu, ali koji koristi mnogo jednostavniju konstrukciju koja se sastoji od metalnog kostura preko koga je razapeto platno – ovjesna jedrilica, s pilotom koji visi u vezama ispod krila i koji kontrolira let mijenjanjem položaja težišta.
Prve eksperimente s planirajućim letom radio je pionir zrakoplovstva, Otto Lilienthal, tijekom kasnog stoljeća. Te letjelice bi se danas mogle kvalificirati kao zmajeve.

Moderne zmajeve izmislio je NASA-in tehničar Francis Rogallo 1948. godine kada je izumio Flexkite. Njegove ovjesne jedrilice NASA je namjeravala upotrebljavati kao sistem za povratak astronauta na Zemlju.

Izvori

Vanjske poveznice

Športsko zrakoplovstvo

Zmajarstvo


Patrick Cassidy (nacido en 1956) es un compositor de música coral irlandés.

Biografía
Cassidy nació en Claremorris, Condado de Mayo.

En 1996 Cassidy estrena en la Catedral de San Patricio de Nueva York, su obra Famine Remembrance en conmemoración del 150 aniversario de Gran Hambruna irlandesa.

En 2001 compone el aria Vide Cor Meum que formaría parte de la banda sonora de los filmes Hannibal y Kingdom of Heaven.

En 2010, el tema "Funeral March" compuesto por Cassidy fue utilizado como tema de apertura del film The Tree of Life de Terrence Malick.

Discografía
 Cruit (1989)
 The Children or Lir (1993)
 Famine Remembrance (1996)
 Deirdre of the Sorrows (1998)
 Hannibal (2001)
 Immortal Memory (2004)
 Calvary (2014)

Enlaces externos
Sitio oficial

Músicos de Irlanda

Patrick Cassidy


Der Kreis Lauenburg-Bütow, auch Lauenburg-Bütowscher Kreis war ein Landkreis, der von 1772/1777 bis 1845 in Pommern bestand. Das ehemalige Kreisgebiet liegt heute größtenteils in den Powiaten Bytowski und Lęborski in der polnischen Woiwodschaft Pommern.

Geschichte
Der Kreis ging aus den Landen Lauenburg und Bütow hervor, die die preußischen Könige seit 1637 von der Krone Polens zu Lehen hatten. Im Rahmen der Ersten Teilung Polens im Jahre 1772 und formell durch den Warschauer Vertrag von 1773 wurde aus dem Lehen ein integraler Bestandteil Preußens. Damit hörte die Sonderstellung der Lande Lauenburg und Bütow allmählich auf. Im Hinblick auf Justizsachen wurden Lauenburg und Bütow 1773 zunächst zu Westpreußen gelegt. Im Hinblick auf die übrige Landesverwaltung gehörte Lauenburg und Bütow zu Pommern. 1777 gingen die Lande Lauenburg und Bütow auch formell im preußischen Herzogtum Hinterpommern auf und bildeten dort den neuen Kreis Lauenburg-Bütow. Sitz des Landrates war die Stadt Lauenburg. Erst 1803/1804 wurde der Kreis Lauenburg-Bütow auch im Hinblick auf Justizsachen Pommern zugeordnet.

Der Kreis bestand aus den zwei räumlich getrennten Distrikten Lauenburg im Nordosten und Bütow im Südwesten. Der Distrikt Lauenburg umfasste die Städte Lauenburg und Leba, das königliche Amt Lauenburg und weitere adlige Dörfer, während der Distrikt Bütow aus der Stadt Bütow, dem Amt Bütow und weiteren adligen Dörfern bestand.

In Folge der preußischen Provinzialbehörden-Verordnung vom 30. April 1815 wurde der Kreis Teil des Regierungsbezirks Köslin der Provinz Pommern. Bei der pommerschen Kreisreform von 1818 wurde die Abgrenzung des Kreises nicht geändert.

Zum Heiligen Römischen Reich gehörte der Kreis Lauenburg-Bütow bis zu dessen Ende im Jahr 1806 nicht, ebenso wenig wie zuvor die Lande Lauenburg und Bütow. Mit der Bildung des Deutschen Bundes gehörte der Kreis Lauenburg-Bütow jedoch seit 1815 zum Bundesgebiet.Ellinor von Puttkamer: Die Lande Lauenburg und Bütow – internationales Grenzgebiet. In: Baltische Studien. Band 62 N.F., 1976, , S. 19, Fn. 46.

Zum 1. Januar 1846 wurde der Kreis in die beiden neuen Kreise Lauenburg und Bütow aufgeteilt.

Demographie

Landräte
Als Landräte des Lauenburg-Bütowschen Kreises amtierten:
 1772–1779Heinrich Eggard von Woedtke, letzter Oberhauptmann der Lande Lauenburg und Bütow
 1779–1794Georg Christoph von Wussow, Gutsherr auf Vietzig
 1794–1800Franz Christoph von Somnitz, Erbkämmerer von Hinterpommern, Gutsherr auf Bebbrow und Jatzkow
 1800–1814Ernst Carl Ludwig von Weiher, Landschaftsrat, Gutsherr auf Groß Botzepol
 1818–1822Moritz Heinrich von Weiher, Landschaftsrat, Gutsherr auf Zezenow und Dargeröse
 1823–1840Friedrich von Selchow, Gutsherr auf Rettkewitz
 1843–1845Werner von Selchow, Gutsherr auf Rettkewitz, Sohn des vorigen

Weblinks
 Ortschaftsverzeichnis Kreis Lauenburg-Bütow  (S. 56 des verlinkten Dokuments)

Literatur
 Reinhold Cramer: Geschichte der Lande Lauenburg und Bütow. Band 1: Die Geschichte. Königsberg 1858. (Online)

Fußnoten

LauenburgButow
Powiat Bytowski
Powiat Lęborski
Gegründet in den 1770er Jahren
Aufgelöst 1846

Kreis Lauenburg-Bütow


No confundir con Hjörvard, guerrero vikingo de Suecia que luchó contra el infame rey Ingjald

Hjartvar, también Heoroweard o Hiartuar (nórdico antiguo: Hjörvarðr) es un personaje protohistórico que aparece en el poema épico Beowulf y otros textos de leyendas nórdicas, fue un caudillo vikingo en la Era de Vendel () que llegó a ser rey por un día.

Etimología
El nombre procede del protonórdico *Heruwarduz.

Leyenda y sagas
En las fuentes nórdicas, Hereoweard se rebela contra Hroðulf (Hrólfr Kraki) y lo mata, pero las versiones entre diversas fuentes varía mucho.

En Bjarkamál, un poema anexo de la obra Gesta Danorum de Saxo Grammaticus, su ejército estaba compuesto por suiones (suecos) por un lado y gautas por otro lado. Esta información no aparece en ninguna otra fuente.

Varias fuentes mencionan su matrimonio con la princesa Skuld, quien según la saga Skjöldunga era hija del rey Aðils (Eadgils). No obstante, según Chronicon Lethrense y Hrólfs saga kraka, ella era hija del rey Helgi (Halga). Saxo no precisa si fue Adils o Helgi el padre.

Hrólfs saga kraka no menciona su procedencia, pero según Arngrímur Jónsson, Heoroweard era rey de Öland y Saxo cita que fue jarl de Hrólfs Kraki en Suecia, mientras que Chronicon Lethrense, era sajón y jarl de Skåne.

En el poema Beowulf, Heorowear es hijo del rey Heorogar, hermano mayor de Halga (Helgi) y Hroðgar (Hróar). Heoroweard tenía el derecho legítimo para reclamar el trono de Dinamarca sobre Hrólfr Kraki (Hroðulf), por lo que no sorprende que fuese uno de los verdugos de Hrólfr. Beowulf, durante la ceremonia de entrega de la armadura de Heorogar a su señor Hygelac (que a su vez Hroðgar dio a Beowulf como recompensa), repite lo que Hroðgar le dijo:

"Apenas Heorogar le daría a su hijo, el valiente Heoroweard, aunque le fue siempre fiel..."

Hjartvar no sobrevive mucho tiempo tras la muerte de Hrólfr Kraki. Según Arngrímur Jónsson en su saga Skjöldunga, Hrólfs saga kraka y Chronicon Lethrense, fue asesinado poco después. Mientras Hrólfs saga kraka menciona que murió en el campo de batalla, las otras fuentes mencionan que llegó a ser rey pero lo asesinaron el mismo día de su proclamación.

Sucesión
Según  Arngrímur, a Hereoweard le sucedió Rörek (llamado Hreðric en Beowulf), primo del padre de Hrólfr, pero fue atacado por Valdar. Ambos partieron el reino, Rörek mantuvo Selandia (Dinamarca) mientras Valdar mantuvo Skåne (Suecia). Esta versión difiere de Bjarkamál que menciona la muerte de Rörik en manos de Hrólfr.

Según Hrólfs saga kraka, Skuld heredó el reino pero murió en batalla contra el rey gauta Thorir Houndsfoot y los guerreros de Yrsa. El reino pasó a manos de las hijas de Hrólfr Kraki.

Según la versión de Saxo, Höðr, hermano de Aðils, fue rey de Dinamarca y Suecia.

Según Chronicon Lethrense, Haki, hijo de Hamund, quien fue proclamado rey de Dinamarca, pero otras fuentes que le posicionan en el tiempo, algunos siglos antes.

Teorías y conjeturas
El historiador Axel Olrik (1903) propuso una teoría sobre la divergencia de versiones. Según Beowulf, Adils conquista el trono sueco con ayuda de los gautas. En caso de Heoroweard, es un pretendiente al trono que consigue el reino danés con ayuda de los suecos. Por esa razón se consideró a Heoroweard como jarl de los suecos, pues según el punto de vista patriótico de Saxo, a los suecos se les corona y destrona a menudo. Para que esto fuera posible, Saxo o la tradición, citó la derrota de Adils por los daneses y perdió el reino. Sin embargo la tradición islandesa de Arngrímur tiene más en cuenta y clara el concepto de la línea sucesoria sueca, por lo tanto Heoroweard no pudo gobernar Suecia, y fue nombrado como rey de uno de los pequeños reinos vikingos de Suecia, Öland, territorio que disfrutó de independencia, pero cuyo linaje real se desconoce.

Según Arngrímur y Chronicon Lethrense, Heoroweard es yerno de Adils, casado con su hija Skuld, mientras que Hrólfs saga kraka le cita como yerno de Helgi (según la versión de Olrik, no podía casarse con su propia prima hermana). Las citas demuestran que Heoroweard tuvo una relación estrecha con Adils, y Olrik sugiere que la verdadera razón del viaje de Hrólfs a Gamla Uppsala fue por el apoyo de Heoroweard a Adils.

Sin embargo Snorri Sturluson menciona que Hrólfr murió durante en reinado del rey Östen. Si Snorri y Olrik están en lo correcto, el rey sueco que apoyó a Hereoweard durante el ataque y muerte de Hrólf pudo no ser Adils, sino Östen.

Referencias

Bibliografía
 Nerman, B. Det svenska rikets uppkomst. Stockholm, 1925.
 Olrik, Alex (1903) Danmarks heltedigtning I, p. 39ff.
 Sturluson, Snorri, Heimskringla: History of the Kings of Norway, tr. Lee M. Hollander. Reprinted University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6

Enlaces externos
 Textos originales:
 Hrólfs saga kraka ok kappa hans en nórdico antiguo en heimskringla.no
 University of Oregon: Norse: Fornaldarsögur norðurlanda: Hrólfs saga kraka ok kappa hans
 Sagnanet: Hrólfs saga kraka
 Literary Encyclopedia
 Beowulf:
 Beowulf read aloud in Old English
 Modern English translation de Francis Barton Gummere
 Modern English translation de John Lesslie Hall
 Ringler, Dick. Beowulf: A New Translation For Oral Delivery
 Several different Modern English translations
 Chronicon Lethrense y Annales Lundenses:
 Chronicon Lethrense y Annales Lundense trad, Peter Tunstall
 Chronicon Lethrense y Annales Lundense en northvegr.org
 Book 2 of Gesta Danorum
 Saga Ynglinga trad. Samuel Laing, 1844 en northvegr.org
 Skáldskaparmál:
 Snorri Sturluson – Edda Prosaica en nórdico antiguo
 CyberSamurai Encyclopedia of Norse Mythology: Prose Edda - Skáldskaparmál (en inglés)
 CyberSamurai Encyclopedia of Norse Mythology: Prose Edda - Skáldskaparmál (en nórdico antiguo)

Personajes de la mitología nórdica
Reyes vikingos
Vikingos de Suecia
Personajes de Beowulf

Hjartvar


Josiah Spode (23 March 1733 – 18 August 1797) was an English potter and the founder of the English Spode pottery works which became famous for the high quality of its wares. He is often credited with the establishment of blue underglaze transfer printing in Staffordshire in 1781–84, and with the definition and introduction in c. 1789–91 of the improved formula for bone china (a form of soft-paste porcelain) which thereafter remained the standard for all English wares of this kind.

Early life
Josiah Spode was born in Lane Delph, Fenton, Staffordshire. Spode was a pauper's son and also a pauper's orphan at the age of six. In 1745 his elder sister Ann married Ambrose Gallimore, who in 1754 obtained the lease of the Caughley porcelain factory near Broseley. Spode was taken on as a worker by potter Thomas Whieldon in November (Martinmas) 1749, and remained with him until 1754. In that year, on 8 September, Josiah married Ellen Finley at Stoke-on-Trent, and his eldest son Josiah (II) was born in 1755. It was in 1754 that Josiah Wedgwood became the business partner of Thomas Whieldon, an arrangement which continued until 1759. Spode had worked alongside Wedgwood and with the celebrated potter Aaron Wood (father of Enoch Wood) under Whieldon's tuition, and was with Whieldon at a high point of production there.

As a family man Josiah Spode was an accomplished violinist, and he and his wife had further children Samuel (1757), Mary (1759), Ellen (1762) Sarah, William (1770), Ann (1772), and Elizabeth (1777). The suggestion that he took over the factory of Ralph Baddeley and Thomas Fletcher during the late 1750s and early 1760s is now discounted. After John Turner (1737–87) left Stoke for Lane End in 1759 or 1762, Spode may have carried on the factory of William Banks, Turner's partner and former master at Stoke. It is said that Spode took over the Stoke factory in about 1770, and recorded that he bought the rights under a Turner family patent in 1805. The production there was of creamware with blue painted decoration as well as white stoneware in the manner of John Turner: black ware was also made and a printing press for black transfer printing was maintained. Spode was powerfully influenced by Turner's work. He was engaged as master potter, but it is not known whether his work there was consecutive or sporadic, and there may be confusion between him and his son of the same name.

Spode's Works
Spode rented a factory in Church Street, Stoke-on-Trent in 1767. There he was in financial partnership with William Tomlinson (a solicitor), and in 1772 he took on a pottery at Shelton, Staffordshire with Thomas Mountford as his backer. In 1776 he bought the old pottery works at Stoke that had formerly been the property of William Banks while in partnership with John Turner. This was the same site on which the later Spode factory arose, which continued operating into modern times (circa 2008). Josiah's business in creamware and in pearlware (a fine white-glazed earthenware) was very successful.

In 1775 Josiah's eldest son Josiah (II) married Elizabeth, the niece of John Barker, a manufacturing potter of Fenton, Staffordshire. Josiah the elder took this opportunity to establish the regular London business. Between 1775 and 1782 Josiah II and Elizabeth moved between Longton, Staffordshire and Cripplegate, London, where he was doubtless manager of the Fore Street warehouse under the guidance of William Taylor Copeland, his father's friend and London partner. During this time the young couple had sons William (1776) and Josiah (1777) and daughters Eliza (1778), Sabia (1780) and Mary (1781). Elizabeth Spode died in London in 1782. Josiah the elder became a Freeman of the City of London in 1778 and was a Liveryman of the Spectacle Makers' Company.

Josiah Spode I is credited with the introduction of underglaze blue transfer printing into the Staffordshire potteries in 1781–84. More precisely he was the first to introduce a perfected method to Stoke, (with the help of engraver Thomas Lucas and printer James Richards, formerly of the Caughley Pottery Works, Shropshire), using improvements recently developed at nearby Shelton by or for Ralph Baddeley.

Spode the elder also, between 1788 and 1793, established and finalised the formula for English bone china, for whereas bone ash had previously been added in other factories to the fabric in proportions of roughly 40%, Spode simplified and greatly improved the recipe (see Spode).

Spode had various commercial premises in London, originally in Fore Street, Cripplegate. However, the warehouse was finally settled in the former Theatre Royal, no 5 Portugal Street, Lincoln's Inn Fields, which his firm occupied from 1795 to 1848, when the building was razed. (This had been the venue of the first performance of the Beggar's Opera in 1727.)

Josiah Spode the elder died in 1797 and his wife Ellen died in 1802, aged 76. They are buried in Stoke-on-Trent churchyard.

Successors
Josiah Spode II (1755–1827), Josiah's elder son, succeeded to the business in 1797. He was magnificently prepared for the role, an experienced salesman as well as a potter, having gained an invaluable knowledge of marketing in fashionable London. He was active in the North Staffordshire Pitt Club and entered politics. In 1798 he raised and with the rank of Captain commanded the Loyal Pottery Volunteer Cavalry, the mounted division of the Loyal Staffordshire Pottery Association of Hanley, Shelton and Stoke, affiliated to the Staffordshire Yeomanry, until it was stood down at the Peace of Amiens in 1802. He was granted a coat-of-arms in 1804. In 1811, with James Caldwell of Linley Wood, he successfully opposed a move by government to impose taxation on the work of the Potteries.

Josiah II, who was a flautist, was father of Josiah III (1777), and grandfather of Josiah IV, a convert to Roman Catholicism, who founded Hawkesyard Priory near Rugeley. His daughter Sabia married George Whieldon at Stoke in 1809.

Samuel Spode (born 1757), Josiah I's second son, inherited the Foley factory which his father had built for him at Lane End, which produced salt-glazed wares up to the end of the eighteenth century. Josiah Spode (born 1790), the son of Samuel and his wife Sarah, emigrated to Tasmania where he held a position as Controller of Convicts.

After several generations under the guidance of the Copeland family, the Spode name is now owned by the Portmeirion pottery company, which now produces some of the former Spode patterns.

See also
 Spode
 Spode Museum
 William Henry Goss
 W.T.Copeland

Notes

Sources
 Josiah Spode biography, from the Spode Museum.
 Arthur Hayden, Spode and His Successors (Cassell, London 1925).
 Alexandre Brongniart, Traité des arts céramiques ou des poteries considerées dans leur histoire, leur pratique et leur théorie (3 vols) (Paris, Bechet et Mathias 1844).
 M.L. Solon, A Brief History of Old English Porcelain and its Manufactories; with an artistic, industrial, and critical appreciation of their productions. (Bemrose and Sons, London & Derby 1903)
 Arthur Church, English Porcelain made during the 18th century (HMSO 1905)
 Richard Burton, A History and Description of English Porcelain (Cassell, London 1902)
 Leonard Whitier, Spode, A History of the Family, Factory and Wares from 1733 to 1833 (Barrie & Jenkins, London 1970).

External links

 Spode website

1733 births
1797 deaths
English potters
Staffordshire pottery
People from Fenton, Staffordshire
Staffordshire Yeomanry officers

Josiah Spode


Gadens Engel (originaltitel: Street Angel) er en amerikansk stumfilm med et Movietone-lydspor. Filmen var instrueret af Frank Borzage og tilpasset til film af Harry H. Caldwell, Katherine Hilliker, Philip Klein, Marion Orth og Henry Roberts Symonds. Filmen er baseret på skuespillet Lady Cristilinda af Monckton Hoffe.
Som en af de tidlige overgangslydfilmudgivelser havde den ikke optaget dialog, men brugte mellemtekster sammen med optagede lydeffekter og musikuddrag.

Gadens Engel var en af tre film, for hvilke Janet Gaynor modtog en Oscar for bedste kvindelige hovedrolle i 1929. De andre var F. W. Murnaus Sunrise: A Song of Two Humans og Borzages 7th Heaven. Filmen blev også nomineret til en Oscar for bedste scenografi og en Oscar for bedste fotografering.

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1928

Gadens Engel


Neo-feudalismul sau noul feudalism se referă la teoria cu privire la renașterea modernă a politicilor legate de guvernare, economie și viață publică, asemănătoare cu cele prezente în multe societăți feudale, cum ar fi inegalitatea în drepturi sau în protecția juridică între oamenii de rând și nobilime.

Noul feudalism se poate concentra asupra aspectelor economice. În societatea actuală, unele dintre problemele asociate cu ideea de neo-feudalism sunt , globalizarea, migrația în masă/migrația ilegală, politica ușilor deschise, corporațiile multinaționale, și "neo-corporatismul."

Utilizare și etimologie
Acest termen a apărut ca o critică a partidelor politice de extremă stângă, un exemplu timpuriu fiind eseul lui Galbraith, intitulat Neo-Feudalism, publicat în anul 1961. Termenul încă se mai utilizează în acest scop, în secolul al XXI-lea, de către unele partide politice de extremă dreaptă, după cum sugerează următoarea remarcă a lui Lowell Ponte:

În anul 1992, Immanuel Wallerstein și-a exprimat opinia cu privire la dezvoltarea lumii pe plan mondial, neo-feudalismul fiind una dintre direcțiile posibile de dezvoltare, alături de apariția unor regiuni autarhice cu ierarhie locală și a unor produse de înaltă tehnologie disponibile doar pentru elite.

Guvernare privatizată
Conform lui Les Johnston, abordarea teoretică a lui Clifford Shearing privind conceptul de neo-feudalism a avut o mare influență. Shearing "utilizează acest termen într-un sens restrâns pentru a atrage atenția asupra apariției unor proprietăți private în masă care sunt "îngrădite" în diverse moduri."

Conform lui Bruce Baker, noul feudalism presupune o ordine definită prin interese comerciale și admninistrată în zone extinse, susținând că acest lucru nu descrie în totalitate nivelul de cooperare dintre conducerea statală și cea non-statală. Pentru Randy Lippert și Daniel O'Connor, comparația cu feudalismul este foarte importantă deoarece întreprinderile au puteri asemănătoare cu puterile guvernamentale ale statelor.

Lucrurile care pot duce la neo-feudalism sunt accentuarea diferenței dintre bogați și săraci, precum și neacordarea dreptului de asigurare săracilor și persoanelor marginalizate, după cum susține Marina Caparini, menționând că acest lucru deja s-a întâmplat Africa de Sud. Conform lui Ian Loader, noul feudalism apare datorită comercializării reglementărilor și semnifică sfârșitul conceptului de cetățenie comună. O trăsătură fundamentală a noului feudalism este faptul că viața publică a cetățenilor este reglementată din ce în ce mai mult de societățile comerciale, după cum susține Martha K. Huggins. , antreprenorul miliardar din Seattle, a declarat faptul că "țara noastră se transformă din ce în ce mai mult într-o societate feudală și din ce în ce mai puțin într-una capitalistă."

John Braithwaite constată faptul că noul feudalism introduce o abordare diferită a regulilor de guvernare, din momentul în care societățile comerciale, în mod special, necesită această nevoie specializată pentru a diminua pierderile.

În cultura populară
 Acțiunea din seria de romane "Dune", scrisă de Frank Herbert este plasată în viitorul îndepărtat, cu un imperiu galactic de tip neo-feudal, cunoscut ca imperiu după incidentul petrecut cu 10.000 de ani în urmă, Jihadul butlerian, ce interzice utilizarea oricărui tip de tehnologie de tip mașină gânditoare, chiar și formele cele mai simple ale acesteia.

Vezi și
 Cleptocrație

Note

Legături externe

 Mutation of Medieval Feudalism Into Modern Corporate Capitalism: The Rise of Neofeudalism in Corporate Governance
Criminologie
Sisteme economice
Feudalism
Teorii politice
Teorii sociale

Neo-feudalism


August est un film américain réalisé par Eldar Rapaport, sorti en 2011. Il est basé sur le court métrage Postmortem du même réalisateur sorti en 2005.

Synopsis
Troy revient à Los Angeles cinq ans après avoir quitté Jonathan pour s'installer en Espagne. Son retour menace la nouvelle relation de Jonathan avec Raul.

Fiche technique
 Titre : August
 Réalisation : Eldar Rapaport
 Scénario : Eldar Rapaport et Brian Sloan
 Musique : Yuval Ron
 Photographie : James Adolphus
 Montage : David Au
 Production : Samantha Manalang
 Pays :
 Genre : Drame et romance
 Durée : 99 minutes
 Dates de sortie :
 :  (festival international du film de Seattle)

Distribution
 Murray Bartlett : Troy
 Daniel Dugan : Jonathan
 Adrian Gonzalez : Raul
 Bernhard Forcher : Sean
 Maria Chung : Lynn
 Brad Standley : Devin
 Hillary Banks : Nina
 David LeBarron : Bob
 Tod Macofsky : Ken
 Mike Vaughn : Nick

Distinctions
Le film a reçu l'Iris Prize du meilleur long métrage et du meilleur acteur pour Murray Bartlett.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2011
Film dramatique américain
Film romantique américain
Film se déroulant à Los Angeles
Film américain sur l'homosexualité masculine

August (film, 2011)