ශ්‍රී ලංකාව බ්‍රිතාන්‍ය පාලන සමයේ දී සිලෝන් ලෙස හැඳින්වු අතර වර්තමානයේ නිල වශයෙන් ශ්‍රී ලංකා ප්‍රජාතාන්ත්‍රික සමාජවාදී ජනරජය ලෙස හදුන්වයි.  ශ්‍රී ලංකාව සෙරන්ඩිබ්, සිලොන්, දීප්තිමත් දිවයින,ධර්ම දිවයින, ඉන්දියන් සාගරයේ මුතු ඇටය නමින්ද හදුන්වයි. විවිධ නම් ගණනාවකින් පුරාණයේ හැඳින්වූ මෙම දූපත "නම් දහසක් ඇති දූපත" ලෙස ප්‍රචලිත ද විය. මෙය දකුණු ආසියානු දූපතකි. එය ඉන්දියානු සාගරයේ, බෙංගාල බොක්කෙහි නිරිත දෙසින් සහ අරාබි මුහුදේ ගිනිකොන දෙසින් පිහිටා ඇත; එය ඉන්දියානු උප මහද්වීපය මන්නාරම් බොක්ක සහ පෝක් සමුද්‍ර සන්ධිය මගින් වෙන් කරනු ලැබේ. ශ්‍රී ලංකාවේ පිහිටීම ප්‍රධාන මුහුදු මාර්ගවල පිහිටීම හේතුවෙන් බටහිර ආසියාව සහ අග්නිදිග ආසියාව අතර උපායමාර්ගික නාවික සම්බන්ධකයක් ලෙස එය පුරාණ කාලයේ සිටම භාවිතය ගැණුනි. ඉන්දියානු ජනරජය සහ ශ්‍රී ලංකා ජනරජය 1976 මාර්තු 23 වන දින මනාර් බොක්ක සහ බෙංගාල බොක්කෙහි සමුද්‍ර මායිම් ස්ථාපිත කරමින් ගිවිසුමක් අත්සන් කරන ලදී. ශ්‍රී ලංකාවට ආසන්න ම රටවල් ලෙස ඉන්දියාව සහ මාලදිවයින හැදින්විය හැකිය.

ශ්‍රී ලංකාවේ විශාලත්වය වර්ග කි.මී 65,610 (වර්ග සැතපුම් 25,330) වේ. එය ලොව 123 වැනි විශාලතම රට වන අතර විශාලතම දූපත් අතරින් 25 වන ස්ථානයෙ සිටියි. එහි භූමි ප්‍රදේශය පළාත් නවයකට සහ දිස්ත්‍රික්ක විසිහතරකට වෙන් කර ඇත. රට පළාත් 9 කින්, දිස්ත්‍රික්ක 25 හා ප්‍රදේශිය ලේකම් කොට්ටාශය 331 හා ග්‍රාම නිලධාරි කොට්ටාශ 14,022 කින් සමන්විත වේ. අගනුවර ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර කොට්ටේ වන අතර විශාලතම නගරය කොළඹ වේ. කොළඹ ජාතියේ ආර්ථික, දේශපාලන කේන්ද්‍රස්ථානයයි.

ශ්‍රී ලංකාව ලෝක උරුම ස්ථාන අටක්, සැතපුම් ගණනක් පුරා විහිදුනු රන්වන් වැලි සහිත වෙරළවල්, වැසි වනාන්තර සහ කඳුකර තේ වතු සහිත ඉතා සුන්දර දූපතකි. නිවර්තන වනාන්තර, වෙරළ සහ භූ දර්ශනවල ස්වභාවික සුන්දරත්වය, ජෛව විවිධත්වය මෙන්ම පොහොසත් සංස්කෘතික උරුමයන් සඳහා ප්‍රසිද්ධය, එය ලෝක ප්‍රසිද්ධ සංචාරක ගමනාන්තයක් බවට පත් කළේය.

ශ්‍රී ලංකාවේ ජනගහනය මිලියන 22 කට ආසන්න වේ. එය දූපතක ජීවත් වන 11 වන විශාලතම ජනගහනයයි. ශ්‍රී ලංකාවේ ජනගහනයෙන් 70%  ථෙරවාද බෞද්ධයන් වේ. එනම් මිලියන 15 ක් පමණ වේ. එය ලොව 6 හෝ 5  වන විශාලතම බෞද්ධ ජනගහයක් වෙසෙන රට වේ. ශ්‍රී ලංකාවේ ජාතික ආගම ථෙරවාද බෞද්ධ  වන අතර 12% හින්දු භක්තිකයන්, 9% ඉස්ලාම් භක්තිකයන්, 7% ක්‍රිස්තියානි භක්තිකයන්, 1% නිරාගමිකයන් සහ වෙනත් ආගමිකයෝ වෙති.

බහුවිධ හා බහුසංස්කෘතික රාජ්‍යයක් වන ශ්‍රී ලංකාව, බොහෝ ආගම්, ජන වර්ග සහ භාෂා රැසකට නිවහන වේ. දිවයිනෙහි බහුතරය වූ සිංහල ජනතාවට අමතරව, එහි අනෙකුත් සුළු වාර්ගික කණ්ඩායම් ලෙස ශ්‍රී ලාංකික දෙමළ, ඉන්දියානු දෙමළ, මරක්කල, බර්ගර්, මැලේ, කාපිරි සහ ස්වදේශීය වැදි ජනතාව වාසය කරනු ලබයි. නිල භාෂාව සිංහල භාෂාව සහ දෙමළ භාෂාව වේ.

ශ්‍රී ලංකාව යනු පොහොසත් සංස්කෘතික උරුමයක් ඇති රටකි ශ්‍රී ලංකාවේ ලිඛිත ඉතිහාසය වසර 3000ක් පමණ අතීතයට විහිදෙන අතර සහ සාක්ෂ්‍ය සහිත ප්‍රාග් ඓතිහාසික මානව ජනාවාසයන්ගේ ඉතිහාසය අවම වශයෙන් වසර 125,000 ක් දක්වා විහිදේ. ඉතා පොහොසත් බෞද්ධ උරුමයක් සතු ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රථම ඉතිහාසමය බෞද්ධ ලේඛනගත කිරීම වන පාලි ත්‍රිපිටකය, ක්‍රි.පූ. 29 සිව්වන ධර්ම සංගායනා සමය තෙක් දිවයයි. කෝට්ටේ රාජධානියේ විශාල දේශපාලන අර්බුදකාරී කාල පරිච්ඡේදයක් තුළ පෘතුගීසීන් ශ්‍රී ලංකාවට පැමිණ දිවයිනේ සමුද්‍ර වෙළඳාම පාලනය කිරීමට උත්සාහ කළ අතර ශ්‍රී ලංකාවේ කොටසක් පසුව පෘතුගීසි සන්තකයක් බවට පත්විය. සිංහල පෘතුගීසි යුද්ධයෙන් පසු ලන්දේසීන් සහ මහනුවර රාජධානිය එම ප්‍රදේශ පාලනය කර ගත්හ. පසුව ලන්දේසි දේපල බ්‍රිතාන්‍යයන් විසින් අත්පත් කර ගත් අතර, පසුව ඔවුන් මුළු දිවයිනම තම පාලනය ව්‍යාප්ත කර, 1815 සිට 1948 දක්වා එය යටත් විජිතයක් බවට පත් කළහ. ශ්‍රී ලංකාවේ වඩාත් මෑත ඉතිහාසය වසර 26 ක සිවිල් යුද්ධයකින් විනාශ වූ අතර එය 1983 දී ආරම්භ වී 2009 දී තීරණාත්මක ලෙස අවසන් වූයේ ශ්‍රී ලංකා සන්නද්ධ හමුදාව දෙමළ ඊළාම් විමුක්ති කොටි සංවිධානය පරාජය කිරීමත් සමඟ ය.
ශ්‍රී ලංකාව අර්ධ-ජනාධිපතිමය ක්‍රමය යටතේ පාලනය වන ඒකීය ජනරජයක් වේ.

ශ්‍රී ලංකාව සතු විදේශ සබඳතා දිගු ඉතිහාසයකින් සමන්විතය. ශ්‍රී ලංකාව දකුණු ආසියානු කලාපීය සහයෝගීතා සංවිධානයේ (සාර්ක් සංවිධානය) ආරම්භක සාමාජිකයෙකු වන අතර, එක්සත් ජාතීන්, පොදු රාජ්‍ය මණ්ඩලය, ජී77, සහ නොබැඳි ජාතීන් යන සංවිධානවලද වත්මන් සාමාජිකයෙකු වේ. කුරුඳු, තේ, කෝපි, රබර් සහ පොල් නිෂ්පාදනය සහ අපනයනය සඳහා ප්‍රසිද්ධ ශ්‍රී ලංකාව ප්‍රගතිශීලී නවීන කාර්මික ආර්ථිකයක් දරයි. ශ්‍රී ලංකාව සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටක් වන අතර මානව සංවර්ධන දර්ශකයේ 72 වැනි ස්ථානයට පත්ව ඇත. එය සංවර්ධනය අතින් ඉහළම ශ්‍රේණිගත දකුණු ආසියානු ජාතිය වන අතර දකුණු ආසියාවේ දෙවැනි ඉහළම ඒක පුද්ගල ආදායම ද ඔවුනට හිමිය; කෙසේ වෙතත්, පවතින ආර්ථික අර්බුදය හේතුවෙන් මුදල් ඒකකය කඩා වැටීම, උද්ධමනය ඉහළ යාම සහ අත්‍යවශ්‍ය ද්‍රව්‍යවල දැඩි හිඟයක් හේතුවෙන් දේශපාලන සහ මානුෂීය අර්බුදයක් ඇති වී තිබේ. එය වීදි විරෝධතා පුපුරා යාමට ද හේතු වී ඇති අතර, ජනාධිපතිවරයාට සහ රජයට ඉවත් විය යුතු බවට පුරවැසියන් බලකිරීම හේතුවෙන් හිටපු ජනපති ගෝටාභය රාජපක්ෂ ජනාධිපති දුරයෙන් ද ඉවත් විය.

වෙනත් නම්
විවිධ නම් ගණනාවකින් පුරාණයේ හැඳින්වූ මෙම දූපත "නම් දහසක් ඇති දූපත" ලෙස ප්‍රචලිත ද විය. ශ්‍රී ලංකාව සෙරන්ඩිබ්, සිලොන්, දීප්තිමත් දිවයින,ධර්ම දිවයින, ඉන්දියන් සාගරයේ මුතු ඇටය, ඉන්දියාවේ කඳුළු බිඳුව යන නමින්ද, අතීතයේ දී අපරදිග විදේශිකයන් විසින් නිල වශයෙන් හෙලංකා, ලංකා, සිංහලේ යනුවෙන්ද, අරාබිවරුන් සීලාන්, සිලෝන්, සෙරන්දිබ් සහ තැප්‍රෝබේන් යන නම්වලින් ද, සිව් හෙළය,හෙළය, තම්බපන්නි, සීලදීප, රත්නදීප, හා පෙරදිග ධාන්‍යාගාරය ආදී අන්වර්ථ නාමවලින් ද සහ විරුදාවලිවලින් ද හදුන්වයි. දෑත් එක්කොට ආයුබෝවන්/ආයිබෝං කීම ශ්‍රී ලාංකික සිංහලයන් අන් අය පිළි ගැනීමට භාවිතා කරන සාම්ප්‍රදායික ක්‍රමයයි.

එහි යටත් විජිත කාලය තුළ, දිවයිනට සිලෝන් යන නම ලැබුණි, එය පසුව යටත් විජිත කාලය අවසන් වන තුරුම දිගටම භාවිතා විය. සිලෝන් නමින් වර්තමානයේ හැඳින්වූයේ නැතත් වර්තමානයේ විවිධ දේශීය ව්‍යාපාර සඳහා සිලෝන් යන නාමය භාවිත කිරීම සුලභ දෙයකි. "ඉන්දියාවේ කඳුළු බිඳුව" ලෙස ශ්‍රී ලංකාව හැඳින්වීමට ශ්‍රී ලංකාවේ විශේෂ හැඩය සහ ඉන්දියාවට සමීප වීම හේතු විය.

ඉතිහාසය

ප්‍රාග් ඓතිහාසික යුගය
ශ්‍රී ලංකාවේ හෝමෝ ඉරෙක්ටස් මිනිසුන් BP 300,000 - 500,000 තරම් ඈතක සිට ඇති බවට සාක්ෂි ඇත.

ගල් යුගය
ගල් යුගය ආසන්න වශයෙන් වසර 125,000 කට පෙර සිට ක්‍රි.පූ. 1800 දක්වා පැවතිණි.

පැලියොලිතික් යුගය
ඉරණමඩු හි සොයාගැනීම්වලින් පෙනී යන්නේ ශ්‍රී ලංකාවේ BP 300,000 තරම් ඈත අතීතයේ පැලියොලිතික් මිනිසුන් සිටි බවයි. ශ්‍රී ලංකා භූමියේ පැලියොලිතික් යුගයට අයත් ප්‍රධාන ප්‍රදේශ 8 ක පදිංචිකරුවන් සොයා ගත හැකි විය.

 පහතරට වියළි කලාපය
 පහතරට අර්ධ ශුෂ්ක කලාපය
 පහතරට වියළි කලාපය
 පහතරට අතරමැදි වියළි කලාපය
 කඳුකර වියළි අතරමැදි කලාපය
 පහතරට අතරමැදි තෙත් කලාපය
 තෙත් කඳු කලාපය
 තෙත් උස්බිම් කලාපය

පුරාණ ශ්‍රී ලංකාව

ආණ්ඩුව

ශ්‍රී ලංකාව ඒකීය රාජ්‍යයක් වන අතර එහි ආණ්ඩුව ශ්‍රී ලංකා ප්‍රජාතාන්ත්‍රික සමාජවාදී ජනරජය නම් වේ.  එතෙක් සිලෝන් හෙවත් ලංකා නම් වූ රාජධානිය අහෝසි කොට 1972 මැයි 22 දින "ශ්‍රී ලංකා" සමාජවාදී ජනරජය පිහිටුවන ලදී. 1978 දී "ශ්‍රී ලංකා ප්‍රජාතාන්ත්‍රික සමාජවාදී ජනරජය" පිහිටුවන ලදී.

අගනුවර
අග නගරය "ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර කෝට්ටේ" වේ. එහි වාණිජ අග නගරය වන්නේ කොළඹ නගරයයි.

වර්ග ප්‍රමාණය
 ප්‍රධාන (ලංකා)දූපත 65 525 sq km
 අභ්‍යන්තර සමුද්‍ර ජල ප්‍රදේශය 1 570 sq km
 ඓතිහාසික මුහුද 12 060 sq km
 රාෂ්ට්‍රීය මුහුද 18 060sq km
 යාබද මුහුද 17 000 sq km
 පරම ආර්ථික කලාපය  437 400 sq km
 සමස්ථ වර්ගඵලය 554 200 sq km

ශ්‍රී ලංකාවේ ජාතික සංකේත

(මෙහි වැඩිදුර අධ්‍යයනයක් සදහා ශ්‍රී ලංකාවේ ජාතික සංකේත වෙත පිවිසෙන්න.)

ශ්‍රී ලංකාවේ අතීතය

ප්‍රාග් ඓතිහාසික යුගය
ලංකාවේ ප්‍රාග් ඓතිහාසික යුගය අධ්‍යයනය කිරීමේ පහසු ව සඳහා පහත පරිදි යුග වලට බෙදා අධ්‍යයනය කරනු ලැබේ.

 පුරාශිලා යුගය           2.  මධ්‍යශිලා යුගය             3. නවශිලා යුගය

සිදුකර ඇති පුරාවිද්‍යා පර්යේෂණ අනුව ලංකාවේ මානව යටගියාව පිළිබඳ සාධක අදින් වසර 125,000 දක්වා ඈතට දිවයයි. ලංකා‍වේ වයඹදිග හා ගිණිකොණදිග ප්‍රදේශයන්ගේ වෙරළාශ්‍රීත ප්‍රදේශවල ව්‍යාප්තව ඇති ඉරණමඩු පාංශු සංකීර්ණයට අයත් බූන්දල වැල්ලෙගංගොඩ හා පතිරාජවෙල යන ස්ථානයන්ගේ සිදුකරන ලද පුරාවිද්‍යා පර්යේෂණ අනුව මෙම කරුණු තහවුරු වී ඇත.

ඓතිහාසික යුගය

ප්‍රථම නවීන අගනුවර ලෙස අනුරාධපුරය සැලකෙන අතර, රාජ්‍ය පරපුරේ අවසානය සෙංකඩගල නගරය විය.

යටත් විජිත යුගය
වර්ෂ 1505 දී  පෘතුගීසීන් (Portuguese) ලංකාව ආක්‍රමණය කරන ලදී. පරංගින්ගේ මුලික අවශ්‍යතාව වූයේ ඔවූන්ගේ ආගම හා වෙළඳාම පැතිරවීමයි. පසුව ඕලන්ද ලන්දේසීන් (Dutch) හා ඉංග්‍රීසි (British) අධිරාජ්‍යවාදීන්ගේ ද තාඩන පීඩනවලට ලක්විය. මෙම ආකාරයෙන් වූ තාඩන පීඩනයන්ගෙන් මීදීම සදහා උඩරට ගිවිසුම නමින් 1815 දී ඉංග්‍රිසීන් සමඟ අත්සන් කරන ලද ගිවිසුම ඔවුන් විසින් ම උල්ලංඝනය එහි ජනතාව පිට යටත් විජිත මානසිකත්වයක් මවමින් 1948 දක්වා දරුණු පාලනයක් ගෙන ගියහ. මේ අතරතුර කාලයේදී ලාංකික ජනතාව 1818 දී සහ 1848 දී කැරලි දියත් කලේය.

නවීන යුගය

ලංකා රාජධානිය

ශ්‍රී ලංකා සමාජවාදී ජනරජය

කොටි ත්‍රස්තවාදය
අවුරුදු 30 කට ආසන්න කාලයක් තුල රටේ බෙදීමක් ඇති කිරීමට ත්‍රස්තවාදී කණ්ඩායමක් වන දෙමළ ඊලාම් කොටි (එල්ටීටීඊ)සංවිධානය තැත් කළද, 2009 වසරේදී එම සංවිධානය රටින් මුලිනුපුටා දමා රටට සාමය ඇතිවී ඇත.

ශ්‍රී ලංකාවේ පුරාවස්තු

භූගෝලය

ස්වභාවික ව්‍යසන
ශ්‍රී ලංකාව ස්වභාවික ව්‍යසන අවම රටකි. නමුත් වර්ෂාව නිසා ඇතිවන ව්‍යසන නිතර දැකිය හැක. ක්‍රි.ව. 2004 වසරේ දෙසැම්බර් 26 වනදා බලපෑ සුනාමිය ව්‍යසනය ශ්‍රී ලංකාවේ වාර්තාගත දරුණුතම ස්වභාවික ව්‍යසනය වේ.

ශාක සහ සත්ත්ව සංහතිය

විවිධත්වය සහ ආවේණිකත්ය අතින් ශ්‍රී ලංකාවේ ශාක සංහතිය ඉහළ අගයක් ගනී.  ශ්‍රී ලංකාවේ ගණ 1,502කට අයත් සපුෂ්පක ශාක 3,210ක් ඇත්තේය. විශේෂ 916 සහ ගණ 18 ක් දිවයිනට ආවේණික වේ. මීට අමතරව දිවයිනෙහි ඇති  හොර කුලයේ ශාක විශේෂ 55 න් එකක් හැර අනෙක්වා සියල්ලම ශ්‍රී ලංකාවට සීමා වේ. මෑතකදී අගය නො කරන ලද මුත් ශ්‍රී ලංකාවේ මීවන ප්‍රමාණය 350 ක් පමණ වේ. සියළු ජීවී කාණ්ඩවල විවිධත්වය, සාරවත්භාවය, සහ ආවේණිකත්ය අතින් තෙත් කලාපය වියළි කලාපයට වඩා ඉතා ඉදිරියෙන් සිටියි. තෙත් කලාපය, භූමි ප්‍රමාණයෙන් දිවයිනෙන් හතරෙන් එකක් වන නමුත් සපුෂ්පක ශාක විශේෂවලින් සියයට 88කට සහ ආවේණික සපුෂ්පක ශාක විශේෂවලින් සියයට 95 කට රැකවරණය සළසයි. ශ්‍රී ලංකාවේ ස්වභාවික වනාන්තර කොටස් අටකට කාණ්ඩ කරයි.

ශ්‍රී ලංකාවේ උප බෙදීම්

පළාත්

ශ්‍රි ලංකාව පළාත් 9කට බෙදා දේශපාලන බලය විමධ්‍යගතකර ඇත.

ඒවා නම්:

උතුරු පළාත

උතුරු මැද පළාත

මධ්‍යම පළාත

වයඹ පළාත

බස්නාහිර පළාත

සබරගමුව පළාත

ඌව පළාත

දකුණු පළාත

නැගෙනහිර පළාත

පරිපාලන දිස්ත්‍රික්ක

ශ්‍රී ලංකාව පරිපාලනය දිස්ත්‍රික් 25ක් වශයෙනි.

ජනතාව

ජනගහණය
2012 ජන සංගණනය අනුව
20,359,439

සමාජය
බහු සංස්කෘතිකමය රටකි. ශ්‍රී ලංකාවේ බහුතරය සිංහල ජාතිකයෝ වේ. රාජ්‍ය ආගම බුද්ධාගමය. පෙරදිග සංස්කෘතියට අනුගත සමාජයකි.

ජාතීන්
සිංහල, දෙමළ, මරක්කල, බර්ගර්, මැලේ, වැදි ආදී විවිධ ජාතින් ජීවත්වේ. ශ්‍රි ලංකාවෙහි ප්‍රධාන හා පාරම්පරික කර්මාන්තය ගොවිතැනය.

භාෂා

සිංහල සහ දෙමළ රාජ්‍ය භාෂාවේ. ඉංග්‍රීසි පිළිගත් සමිබන්ධීකරණ භාෂාවයි. නිල තත්ත්වයක් නොමැති වුවද  මලයාලම්, වැදි බස, මැලේ ආදී භාෂා අදාල ජාතීන් භාවිතා කරයි.

ආගම්

ප්‍රධාන ආගම බුදු දහම වේ.
 බුද්ධාගම සහ පුරාණ හෙල ඇදහිලි
 හින්දු
 රෝමානු කතෝලික
 ක්‍රිස්තියානි
 ඉස්ලාම්

බොජුන්
ජාතික ආහාරය බත් වේ. -  (බත් සහ ව්‍යංජන දෙක ම මෙම වචනයෙන් අදහස් කෙරේ.)

දේශපාලනය

ප්‍රධාන දේශපාලන පක්‍ෂ

තනි පක්‍ෂ
 ශ්‍රී ලංකා නිදහස් පක්‍ෂය
 එක්සත් ජාතික පක්‍ෂය
 ජනතා විමුකිති පෙරමුණ

හවුල් සංධාන
 එක්සත් ජනතා නිදහස් සංධානය
 එක්සත් ජාතික පෙරමුණ
 ප්‍රජාතන්ත්‍රවාදී ජාතික සංධානය

අධ්‍යාපනය

ආර්ථිකය
සමාජවාදී සහ ධනවාදී ලක්‍ෂණ මිශ්‍ර ආර්ථික ක්‍රමයක් පවතී. මූලිකවම කෘෂිකාර්මික රටකි. මහ බැංකු වාර්තාව අනුව 2015 වසරේදි ශ්‍රී ලංකාව සියයට 4.8 ක ආර්ථික වර්ධනයක් වාර්තා කර ඇත.

කෘෂීකර්මය

දේශීය පරිභෝජනය සඳහා
 වී ගොවිතැන
 පොල් වගාව

අපනයන බෝග
 ශ්‍රී ලංකාවේ තේ
 රබර්
 කුළු බඩු

කර්මාන්ත

සාම්ප්‍රදායික කර්මාන්ත
 ශ්‍රී ලංකාවේ ධීවර කර්මාන්තය
 හස්ත කර්මාන්ත

නව කර්මාන්ත

ස්වභාවික පරිසරය
 ශ්‍රී ලංකා‍වේ ලෝක උරුමයන්
 ශ්‍රී ලංකාවට ආවේනික කුරුල්ලෝ
 ශ්‍රී ලංකාවට ආවේනික ක්ෂීරපායීන් ලැයිස්තුව
 දියඇලි - ශ්‍රී ලංකා

ක්‍රීඩා

නිල වශයෙන් ශ්‍රී ලංකාවේ ජාතික ක්‍රීඩාව වොලිබෝල් වුවද, ජනප්‍රියතම ක්‍රීඩාව ක්‍රිකට්ය. ජල ක්‍රීඩා, පාපන්දු සහ ටෙනිස් මෙන් ම රග්බි ද බොහෝ ජනප්‍රිය ක්‍රීඩාවන් වෙයි. ශ්‍රී ලංකාවේ පාසල්, උසස් අධ්‍යාපන ආයතන යනාදිය ක්‍රීඩා සහ මලල ක්‍රීඩා කණ්ඩායම් සංවිධානය කරමින්, පළාත් හා ජාතික මට්ටමින් ක්‍රීඩා තරඟ වලට සහභාගී වෙති. ඉතාම දුර්වල තත්වයක සිටි ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 1990 ගණන් වල සිට සැළකිය යුතු ජයග්‍රහණ අත්පත් කරගනිමින් ඉදිරියට පැමිණ 1996 ලෝක කුසලානයද  1996 සහ 2004 වර්ෂ වල ආසීයානු කුසලානය ද දිනා ගත්තේය. ලෝකයේ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩා කරන ප්‍රධාන රටවල් වලින් එකක් ලෙස ඉදිරියට පැමිණි ශ්‍රී ලංකාව, 2007 ලෝක කුසලාන තරඟාවලියේ අවසාන මහා තරඟය දක්වා පැමිණියේය. එහිදි ඔව්හු ඕස්ට්‍රේලීයාවට පරාද වූහ.

1948 ලන්ඩන් ඔලිම්පික් උළෙලේ මීටර් 400 පිරිමි කඩුලු මතින් දිවීමේ තරගයෙදි ඩන්කන් වයිට් මහතා විසින් රිදී පදක්කමක් ජය ගෙන මුල්ම ඔලිම්පික් පදක්කම ශ්‍රි ලංකාවට ගෙන එනු ලැබුවා. තවද 2000 වසරේ සිඩ්නි ඔලිම්පික් කාන්තා මීටර් 200 තරගයෙදි සුසන්තිකා ජයසිංහ විසින් එක් රිදී පදක්කමක් ජය ගෙන තිබේ.

සිංහල ස්පෝට්ස් ක්ලබ්, ආර්. ප්‍රේමදාස ක්‍රීඩාංගනය සහ රන්ගිරි දඹුලු ක්‍රීඩාංගනය මෙන්ම ගාල්ල ජාත්‍යන්තර ක්‍රීඩාංගනය වැනි ක්‍රීඩාංගන රාශියක් ශ්‍රී ලංකාවේ තිබේ. 1996 ලෝක කුසලාන තරඟාවලියේදී ශ්‍රි ලංකාව ඉන්දියාව සහ පාකිස්ථානය සමග තරඟ වැදුනු අතර ආසීයානු කුසලාන තරඟාවලී කීපයකටද සහභාගී වූහ. එමෙන්ම එය 2011 දී පැවැත්වෙන ලෝක කුසලාන තරඟාවලියටද සහභාගී වෙයි. වෙරළ අසබඩ ද, නිසල ජල තටාකවල ද පැවැත්වෙන බෝට්ටු තරඟ, දිය මත ලිස්සා යාම, පිහිනීම, දියට පැනීමේ සහ කිමිදීමේ (Scuba diving) ක්‍රීඩා ආදී ජල ක්‍රීඩා ශ්‍රී ලාංකිකයන්ගේ මෙන් ම විදේශ සංචාරකයන්ගේ ද සිත් පැහැර ගනී.

ආශ්‍රිත ලිපි

 ජාතික ගීය
 ශ්‍රී ලංකාවේ උප බෙදීම්
 ශ්‍රී ලාංකිකයෝ

මූලාශ්‍ර

බාහිර යොමු
 ශ්‍රී ලංකා රජය
 රාජ්‍ය තොරතුරු කේන්ද්‍රය
 ජනලේඛන හා සංඛ්‍යාලේඛන දෙපාර්තමේන්තුව
 ශ්‍රී ලංකා රජයේ නිල පුවත් වෙබ් අඩවිය
 ග්‍රී ලාංකීය ඉතිහාසයේ පින්තූර
 Historic Photographs of Sri Lanka

සාර්ක් රටවල්
පොදු රාජ්‍ය මණ්ඩලයේ රටවල්
ආසියාතික රටවල්

ශ්‍රී ලංකාව


A Piazza della Repubblica (em portuguêsː Praça da República) é uma praça construída em 1888, após a demolição do gueto judeu. Está localizada no centro da comuna italiana de Florença, na região da Toscana.

História
No século I a.C., quando a cidade era um castrum romano, a região da praça serviu como um Fórum e havia um templo dedicado à Tríade Capitolina.

Na Idade Média, o local foi cercado por torres de famílias nobres de Florença e serviu como Mercado Antigo (Mercato Vecchio). No ano de 1431, foi instalado na praça uma estátua representando a Abundância, esculpida por Donatello. Um sino, que se localizava no topo da coluna, era tocado na abertura e fechamento do mercado.

Em 1571, o Grão-Duque Cosme I obrigou os judeus a morarem nesta área da cidade, transformando o local em um gueto judeu.

Em 20 de outubro de 1721, a estátua da Abundância sofre uma queda e se destrói. Foi substituída por uma cópia feita por Giovanni Battista Foggini.

Para movimentar a economia local, que passava por uma crise, um projeto de revitalização é feito na região. Nos anos de 1860, Luigi Del Sarto e Edoardo Rimediotti são contratados para projetar, no local do Mercado Antigo, o Mercato delle Vettovaglie. No início dos anos de 1880, o jornalista Giulio Piccini, da Firenze Sotterranea, denuncia por diversas vezes as condições sanitárias insalubres dos moradores do gueto. O projeto é aprovado pela Administração Municipal, em 1883. No ano de 1885, os municípios ganharam amplo poder de desapropriação para utilização pública. Um novo projeto foi elaborado por Rimediotti, que foi aprovado em 1888. Neste mesmo ano, começaram as demolições das casas e comércios do gueto, das torres medievais, das igrejas, da Sede das Artes e a estátua da Abundância foi transferida para o Museu Nacional de San Marco. Em 1890, a praça foi batizada de Piazza Vittorio Emanuele, em homenagem a primeiro rei da Itália, e foi instalado uma estátua equestre representando o rei, feito por Emilio Zocchi. Em 1932, a estátua foi transferida para a praça do Cascine.

Em abril de 1947, a praça foi rebatizada para Piazza della Repubblica, em homenagem a recente Proclamação da República, declara em 1946. Em 1956, o Comitê Florentino para a Estética da Cidade reinstala a coluna de granito com uma cópia da estátua da Abundância, esculpida por Mario Moschi.

Em 2018, com a repavimentação da praça, surgiram as fundações dos edifícios demolidos no ano de 1888.

A praça
A praça possui uma planta retangular, com 75 metros de comprimento e 100 metros de largura, e é circundada por edifícios no lado norte e sul, pela Via Roma no lado leste e pela Via Brunelleschi no seu lado oeste. Na praça há um o monumento chamado de Coluna da Abundância (Colonna dell'Abbondanza), um antigo carrossel, e cafeterias.

Pontos de interesse

Coluna da Abundância
É uma estátua, escupida por Mario Moschi e instalada sobre uma coluna de granito. A estátua representa a Abundância, segurando uma cornucópia. A primeira estátua foi esculpida em arenito preto, feita por Donatello. Essa estátua caiu e foi totalmente destruída. A estátua foi substituída por uma cópia, esculpida por Giovanni Battista Foggini. Durante a revitalização da cidade, a estátua foi transferida para o Museu Nacional de San Marco. Tempos depois, a coluna volta para a praça, mas com uma cópia da estátua feita por Moschi. Este monumento marca o centro da antiga cidade romana, onde cruzavam as vias Cardo e Decúmano.

Palazzo dell'Arcone
É um palácio de construído em 1892, projetado pelo arquiteto Vincenzo Micheli. O edifício é de propriedade privada e utilizado para fins comerciais. No edifício há um grande arco central (Arcone) que interliga a Piazza della Repubblica com a Via Strozzi. Acima do grande arco, foi instalado um quadro com a inscrição de Isodoro Del Lungoː "L'antico centro della città da secolare squallore a vita nuova restituito" (O antigo centro da cidade da miséria secular para a nova vida retornou). Este quadro foi ladeado com estátuas que representam as Belas artesː Escultura, Pintura, Música e Arquitetura.

Cafeterias históricas
Ao redor da praça, há cafeterias históricas que serviram como pontos de encontro de intelectuais e artistas. Há o Caffè Gilli, inaugurado no início do século XX e de estilo Belle Époque; e o Caffè Paszkowski, inaugurado em 1846 e foi declarado Monumento Nacional em 1991.

Galeria de fotos

Praças de Florença

Piazza della Repubblica (Florença)


Diamant (în ) este o stație a premetroului din Antwerpen, care face parte din rețeaua de tramvai din Antwerpen. Stația este situată sub strada Pelikanstraat și este conectată cu Gara Centrală.

Caracteristici

Stația a fost realizată în a doua fază a construcției premetroului și a fost inaugurată pe 10 martie 1980, împreună cu stația vecină Astrid și un tronson de tunel de 1,2 km, permițând astfel corespondența cu Gara Centrală. Ea este cea mai adâncă dintre stațiile rețelei de premetrou. Din cauza îngustimii străzii, stația Diamant a fost construită ca un culoar lung de aproximativ 200 de metri, pe 4 niveluri.

La nivelul -1 se află un hol pentru automatele de bilete, cu ieșiri către străzile Vestingstraat și De Keyserlei, precum și către Gara Centrală. Ieșirea spre strada Pelikaanstraat nu mai este în exploatare. Holul are spații dedicate pentru magazine, dar multă vreme singura prezență a fost un chioșc cu suveniruri despre tramvaiele orașului. Nivelul -2 este constituit dintr-un culoar gol, cu acces către două peroane de 90 de metri lungime. La nivelul -3 se află peronul spre stațiile Opera și Astrid, în timp ce la nivelul -4 se găsește peronul în direcția Plantin.

Din 27 octombrie 2007, stația Diamant este deservită de tramvaiele liniilor  și , iar din 1 septembrie 2012, de tramvaiele liniei .

Casele de bilete
Casele de bilete sunt situate în Gara Antwerpen Centraal, în apropierea stației Diamant, și sunt deschise în toate zilele lucrătoare, între orele 07:00 și 19:00, precum și sâmbăta, între orele 08:00 și 16:00, dar sunt închise duminica și în zilele de sărbătoare. În holul de la nivelul -1 există însă și automate de bilete care pot fi folosite de călători în orice zi a săptămânii, la orice oră.

Abonamentele pe mijloacele de transport în comun emise de De Lijn pentru tot teritoriul Flandrei sunt valabile și în premetroul din Antwerpen.

Renovare
Stația a fost neglijată multă vreme, dar a fost renovată între mai 2009 și februarie 2011. Renovarea a avut loc în patru faze, pentru a reduce disconfortul călătorilor, iar stația a fost complet redeschisă publicului pe 4 februarie 2011, în prezența Ministrului Mobilității și Lucrărilor Publice din Flandra, Hilde Crevits. Pe lângă aspectul modern pe care l-a căpătat, stația a fost făcută accesibilă pentru persoanele cu mobilitate redusă și nevăzători. Au fost adăugate două lifturi de acces, uși glisante, un sistem mai bun de indicatoare în interior, sisteme de ghidare pentru nevăzători și coloane de informare în Braille care sugerează direcția peroanelor și a liniilor de tramvai. În domeniul tehnic au fost refăcute sistemele de alimentare cu energie, iluminat, ventilație, acustic, supraveghere video, anti-incendiu și au fost eliminate, acolo unde a fost posibil, zidurile și elementele care obstrucționau vederea.

În plus, stația dispune de o ieșire nouă care permite accesul spre Piața Regina Astrid, spre o parcare subterană auto și a uneia pentru biciclete situate sub piață, precum și către stația Astrid.

Note

Vezi și
Premetroul din Antwerpen

Stații de premetrou din Antwerpen

Diamant (stație de premetrou din Antwerpen)


دائرة عين قشرة إحدى دوائر ولاية سكيكدة.
مقرها عين قشرة.
ويقدر عدد سكان دائرة عين قشرة بحوالي 26 ألف نسمة حسب الإحصائيات الأخيرة، حيث تتمركز الأغلبية الساحقة في عاصمة الدائرة و هذا نظرا للنزوح الريفي خلال سنوات الأزمة.
يمارس سكان عين قشرة نشاطات مختلفة أهمها الفلاحة الجبلية و الرعي، أما النشاطات الصناعية فهي منعدمة رغم أنها تزخر بثروات غابية كالفلين و الزيتون و باطنية كالزئبق و الحديد.
و نظرا لبعدها عن عاصمة الولاية سكيكدة فقد نالت حظها الوافر من التهميش و الإقصاء، و لذلك فهي تفتقر إلى المرافق الضروررية للحياة المدنية، كما أن الزائر لا يجد أثرا لمنشآت الدولة بهذه الدائرة فعدد السكنات الاجتماعية لا يتعدى 500 سكن اجتماعي و هو العدد الذي نجده في أصغر الأحياء السكنية في دائرة الحروش مثلا.
تبلغ مساحتها 213.21 كم² يقطنها 26093 نسمة (أي بكثافة سكانية تقدر بـ 122 نسمة /كم²).
وتضم كل من بلديات :
 عين قشرة
 بودوخة
 الوجلة بوالبلوط

مصادر
 التقسيم الإداري لولاية ولاية سكيكدة

عين قشرة

دائرة عين قشرة


Regatul Poloniei (în ), cunoscut informal și ca Regatul Regenței (în ), a fost un stat marionetă al Germaniei în timpul Primului Război Mondial. În realitate, Imperiul German dorea să anexeze aproximativ 30.000 de kilometri pătrați din teritoriul fostei Polonii a Congresului și să efectueze purificarea etnică a până la 3 milioane de polonezi și evrei pentru a face loc pentru coloniștii germani în așa-numitul plan al .
Decizia de a promite restaurarea Poloniei a fost luată de către Germania în scopul de a încerca să-și legitimeze ocupația militară în fața populației poloneze, ea venind după propaganda germană transmisă locuitorilor polonezi în 1915, în care soldații germani erau prezentați ca eliberatori ai Poloniei de sub jugul Rusiei.  În 1917 s-a propus și un proiect de constituție.
Guvernul german a folosit amenințări cu pedepse grele pentru a-i determina pe proprietarii de pământuri polonezi ce trăiau în teritoriile baltice ocupate de germani să se mute în acest stat și să vândă proprietățile baltice germanilor în schimbul reîmproprietăririi în Polonia, și au făcut eforturi pentru a-i elimina pe polonezi din teritoriile poloneze anexate anterior de Prusia.

În urma armistițiului cu Germania, care a încheiat Primul Război Mondial, zona a devenit parte din a Doua Republică Poloneză.

Planurile inițiale

Germania
În 1914, pentru a asigura frontiera de est a Germaniei împotriva Rusiei, Theobald von Bethmann Hollweg, cancelarul german, a hotărât anexarea unei fâșii de teritoriu polonez. În scopul de a evita adăugarea la Imperiul German a populației poloneze de acolo, s-a propus strămutarea acestei populații într-un nou stat polonez mai spre est, în timp ce fâșia urma să fie recolonizată cu germani.

După izbucnirea Primului Război Mondial, împăratul german William al II-lea a conceput crearea unui stat polonez dependent pe teritoriul cucerit de la Rusia. Acest regat polonez, cu o autonomie limitată, urma să fie condus de un principe german și să aibă armata, rețeaua de transport și economia controlate de Germania. Armata și rețeaua feroviară urmau să fie plasate sub comandă prusacă.

În primul an de război, trupele germane și austriece au cucerit rapid Țara Vistuleifosta Polonie a Congresuluiși, în 1915, au împărțit administrația între un guvernator german la Varșovia, și un omolog austriac al lui la Lublin.

În mai multe memorandumuri trimise în 1915 și 1916, , guvernatorul general al zonelor poloneze de sub control german, a propus înființarea unui stat polonez independent. Sub influența generalului Erich Ludendorff, pe atunci director al operațiunilor Germaniei în Europa de Est, această propunere includea anexarea unor teritorii considerabile de către Prusia și Austro-Ungaria. Gerhard von Mutius, văr cu cancelarul Bethmann-Hollweg și reprezentant al ministrului de externe la cartierul general al lui Beseler, contesta utilitatea anexărilor, insistând că "dacă interesele militare o permit, secesiunile și împărțirile teritoriale ar trebui evitate", întrucât o astfel de politică ar asigura o "înclinație anti-rusească [față de] noua Polonie".

Austro-Ungaria
Austro-Ungaria avea trei idei diferite în ceea ce privește Polonia. Una, "soluția austro-polonă", implica crearea unui regat polonez sub împăratul Austriei, care, printre alte titluri, deja le deținea pe cele de rege al Galiției și Lodomeriei. Elementele germane și maghiare din monarhia habsburgică se opuneau unei astfel de manevre, din teama de a nu importa în granițele sale o putere predominant slavă. Spre deosebire de împăratul Franz Joseph, cu toate acestea, Carol I al Austriei, care a urcat pe tronul Habsburgilor în 1916, a promovat ideea. Alte două idei implicau împărțirea fostei Polonii a Congresului între Prusia și Austro-Ungaria, sau între Austro-Ungaria și un stat constituit din Lituania, Belarus și resturile de Poloniei Congresului.

Austriecii subestimaseră însă dorința Germaniei de a determina soarta Poloniei. După cum arăta prim-ministrul , ei au recunoscut că "polonezii vor rămâne polonezi [...] chiar și la 150 de ani după ce Galiția a trecut la Austria, polonezii încă nu au devenit austrieci". Era clar pentru politicienii austrieci că crearea unui stat polonez de-a lungul liniilor dorite de Germania însemna pierderea Galiției, așa că au propus divizarea acesteia și formarea unei  ca provincie austriacă.

Dintre candidații la noul tron polonez, arhiducele Carol Ștefan al Austriei (în ) și fiul său, Carol Albert, s-au numărat printre pretendenții inițiali. Amândoi locuiau în orașul galițian Saybusch (astăzi, Żywiec) și vorbeau fluent poloneza. Fiicele lui Carol Ștefan erau căsătorite cu aristocrații polonezi Czartoryski și Radziwiłł.

La începutul lui 1916, "soluția austro-polonă" devenise deja ceva doar ipotetic. Erich von Falkenhayn, șeful Statului Major General german a respins ideea în ianuarie, urmat fiind de Bethmann-Hollweg în februarie. Bethmann-Hollweg era dispus să accepte un candidat austriac pe noul tronul noii Polonii, atât timp cât Germania își păstra controlul asupra economiei, resurselor și armatei polonezecu alte cuvinte, atât timp cât el devenea practic un conducător-marionetă.

Pretendenții germani la tron erau din casele regale din Saxonia, Württemberg și Bavaria. Bavaria a cerut ca prințul Leopold, comandantul suprem al forțelor germane de pe Frontul de Est, să devină noul monarh. Candidatul din Württemberg era ducele Albrecht, deoarece el aparținea liniei catolice a dinastiei. Pretențiile casei saxone de Wettin la tronul polonez se bazau pe filiația față de Frederick Augustus I de Saxonia, care fusese făcut duce de Varșovia de către Napoleon în timpul Războaielor Napoleoniene, precum și pe alegerea lui Augustus al II-lea cel Puternic ca rege al Poloniei și mare duce al Lituaniei în 1697.

Obiectivele germane

În timpul ocupației germane, polonezii au fost puși la muncă forțată și li s-au confiscat produse alimentare și proprietăți private.

Deși planurile inițiale impuneau soluția austro-polonă, ele au fost abandonate în februarie în fața creșterii dependenței Austro-Ungariei de Germania. Atât controlul asupra economiei poloneze, cât și cel asupra materiilor prime urma să fie în mâinile Germaniei, care urma și să controleze total armata poloneză.

Granițele acestei Polonii "autonome" urmau să fie schimbate în favoarea Germaniei, cu anexarea așa-numitei "", ceea ce ar fi dus la anexarea unei părți considerabile din teritoriul polonez care făcuse parte din Imperiul Rus după împărțirea Poloniei. Până la sfârșitul anului 1916, Germania dorea să anexeze aproape 30.000 de kilometri pătrați de teritoriul polonez, pe care urma să le colonizeze cu etnici germani, în timp ce populațiile poloneză și evreiască urmau să fie eliminate.

După victoria așteptată, economia poloneză urma să fie dominată de Germania și s-au făcut pregătiri pentru preluarea de către germani a controlului asupra sistemului feroviar polonez, asupra transportului fluvial pe Vistula și asupra zonelor industriale din , Radom și Kielce.

Astfel de planuri au fost propuse și de către membrii minorității germane din Polonia din zona Łódź, care au protestat față de Actul de la 5 Noiembrie și, într-o scrisoare adresată guvernului german, au cerut anexarea vestului Poloniei de către Germania și colonizarea acestor zone cu etnici germani.

Istoria

Proclamația prin care se promitea înființarea statului

După ce ofensiva germană a eșuat în bătălia de la Verdun și Austria a suferit eșecuri militare în fața Italiei, generalii Hindenburg și Ludendorff, acum  și o forță din ce în ce mai dominantă în politica din Germania și Austria, și-au schimbat pozițiile față de Polonia: după ce anterior considerau Polonia un simplu bun negociabil în caz de pace separată cu Rusia, ei acum stabiliseră instituirea unei dependențe germane, în speranța că crearea unei armate poloneze ar putea înlocui pierderile Puterilor Centrale. În octombrie 1916, la deliberările comune de la Pszczyna, conducerile germană și austriacă au convenit să accelereze proclamația prin care se promitea crearea unui stat polonez în viitor.

Între timp, generalul von Beseler a reușit să câștige sprijin în rândul polonezilor pro-austrieci și al adepților lui Józef Piłsudski. Partidul  (cu sediul la Paris) respingea însă orice colaborare cu Puterile Centrale. După ce împăratul German și cancelarul s-au întâlnit cu o delegație poloneză condusă de , s-au pus la punct ultimele detalii. La 5 noiembrie 1916, guvernatorul von Beseler a emis la Varșovia Actul de la 5 Noiembrie, prin care promitea înființarea unui stat polonez, fără a preciza vreun viitor conducător al acestuia, frontierele exacte sau sistemul de guvernare și, pentru prima dată după 1831, a decorat Castelul Regal cu drapele poloneze. Guvernatorul general austriac Kuk a emis o proclamație similară la Lublin. A existat și o fracțiune pro-germană condusă de Władysław Studnicki, dar nu a câștigat nicio susținere semnificativă în rândul populației poloneze.

Imediat după proclamație, guvernatorul general german de la Varșovia a emis un anunț de recrutare a militarilor, care a dus la proteste din partea polonezilor, care deplângeau în special lipsa unui guvern polonez.

Consiliul de Stat
La 14 ianuarie 1917, a fost înființat un  (în ) ca guvern provizoriu, alcătuit din cincisprezece membri aleși de către germani și zece de către autoritățile austriece.  Waclaw Niemojowski a fost numit , cu Józef Mikułowski-Pomorski ca adjunct al său.  și Józef Piłsudski au fost puși în fruntea Comisiei Militare. Întâia proclamație a Consiliului îmbrățișa ideea guvernării monarhice, expansiunea Poloniei spre est și sprijinea o armată de voluntari. Un Consiliu Național slujea drept parlament provizoriu. Consilierii au insistat pe o autonomie poloneză reală și, la 21 aprilie, au primit autoritate asupra educației, instanțelor judecătorești și propagandei. Studenții erau în continuare nemulțumiți de gradul de autonomie și au organizat o grevă la 3 mai, care a dus la închiderea temporară a tuturor universităților.

Între timp, proclamația președintelui SUA, Woodrow Wilson, în favoarea unei Polonii unitare și independente (la 22 ianuarie 1917) și după căderea țarului în Revoluția din Februarie a consolidat forțele poloneze, favorizând și pozițiile neutre sau favorabile Antantei.

Criza Jurământului
În decembrie 1917, o brigadă a  conduse de  au intrat în Varșovia pentru a forma corpul de ofițeri al noii armate poloneze.

La 21 aprilie, Consiliul de Stat a adoptat o proclamație în favoarea armatei poloneze () și l-a numit pe colonelul Sikorski pentru a supraveghea procesul de recrutare. Relația dintre Puterile Centrale și  a devenit din ce în ce mai dificilă, mai ales după ce puterile au interzis prezența supușilor austrieci în rândul Legiunilor (acum denumite Corpul Auxiliar Polonez, Polski Korpus Posilkowy), cu scopul de a-i devia spre armata austriacă regulată. Piłsudski s-a abținut de la votul asupra armatei poloneze, iar pe 2 iulie a demisionat împreună cu doi consilieri de stat de stânga. Noul jurământ al armatei elaborat de către guvernatorii generali și adoptat de către Consiliul de Stat a dus la o criză politică, mai ales deoarece el era direcționat către un "viitor rege" nespecificat și sublinia alianța cu Germania și Austria. Mai mulți legionari au refuzat să depună jurământul și au fost arestați, fapt care l-a determinat pe generalul von Beseler să-l aresteze pe asociatul lui Piłsudski, , și să-l închidă în Germania. În luna august, restul Legiunilor, aproximativ zece mii de soldați, au fost transferați pe Frontul de Est. Mareșalul Coroanei, Niemojowski, a demisionat la 6 august și a Consiliul s-a desființat la 25 august.

Constituția "Regenței"

După întreruperea funcționării Comisiei  Temporare a Consiliului Provizoriu de Stat (), Puterile Centrale au introdus o constituție provizorie, brevetul, la 12 septembrie 1917. Brevetul concepea o monarhie constituțională, cu un parlament bicameral, dar fără . Doar școlile și tribunalele erau transferate către autoritățile poloneze, dar — în ciuda protestelor  polonezilor — minoritatea germană a primit un sistem școlar separat. Până la alegerea unui rege al Poloniei, a fost instalat un Consiliu de Regență () ca guvern provizoriu. La 18 septembrie, au fost numiți următorii membri ai Consiliului:
 , ;
 prințul aristocrat, care a servit și ca primar al Varșoviei în 1916 și 1917;
 și burghezul Józef Ostrowski, un mare proprietar de terenuri și fostul lider politic polonez în Duma de stat a Imperiului Rus.
Consiliul de Regență a fost instalat printr-o ceremonie la 15 octombrie, la comemorarea morții lui Tadeusz Kościuszko, și la 26 noiembrie, l-a numit pe , un avocat care lucrase în guvern începând cu luna iunie, în funcția de prim-ministru.

După criza jurământului din 1917, acțiunile de recrutare în armata poloneză au primit sprijin insuficient au dat rezultate neglijabile, ajungând la doar 5.000 de oameni. În mai 1918, forța a fost consolidată de către generalul  care și-a mutat corpul său de polonezi — adunat din fosta armată țaristă — în Polonia. În luna august, legionarii arestați pentru refuzul de a depune jurământul au fost eliberați și câțiva s-au oferit din nou voluntari pentru armata poloneză.

În august 1918, Achille Ratti a sosit la Varșovia ca oaspete apostolic pentru a regla administrația Bisericii Catolice în urma schimbării circumstanțelor politice. Această numire s-a datorat mai ales influenței cancelarul german  și lui Eugenio Pacelli, din 1917 nunțiu în Bavaria, la München. Ratti avea să devină celebru în 1920 drept singurul diplomat care a rămas în Varșovia în timpul Războiul Polono–Sovietic și a fost ales papă cu numele de Pius al XI-lea în anul 1922.

Sfârșitul planurilor germane
După ce  a germanilor din 1918 nu a reușit să câștige războiul pe Frontul de Vest, Generalul Ludendorff a propus în luna septembrie să se ceară pace pe baza planului prezentat de președintele american Wilson în ianuarie 1918 în ale sale Paisprezece Puncte, care, în ceea ce privește Polonia, cerea crearea unui "stat polonez independent ... garantat prin legământ internațional" cu "acces liber și sigur la mare". Pe 3 octombrie, noul cancelar german, prințul Max de Baden, a anunțat acceptarea de către Germania a planului lui Wilson și desființarea imediată a administrației militare în țările ocupate de Germania. Trei zile mai târziu, Consiliul de Regență de la Varșovia a adoptat și el propunerile lui Wilson ca bază pentru crearea unui stat polonez.

La 1 octombrie, generalul von Beseler a discutat cu Hindenburg la Berlin și, informat fiind de situația militară sumbră, s-au întors la Varșovia bolnav și descurajat. La 6 octombrie, el a predat administrația funcționarilor polonezi și, pe 23 octombrie, a transferat comanda asupra forțelor poloneze (care atunci cuprindeau și regimentele  poloneze din Armata Austro-Ungară) Consiliului de Regență.

Cu toate acestea, un alt guvern polonez cu sediul la Lublin s-a ridicat să conteste autoritatea Regenței: la 6 noiembrie,  a proclamat "Republica Populară Polonă" (Tymczasowy Rząd Ludowy Republiki Polskiej - traducere literală: "Sfatul Popular Provizoriu al Republicii Polone"), cu Daszyński (politician socialist și fost membru al parlamentului austriac), ca prim-ministru și colonelul Edward Rydz-Śmigły drept comandant militar. Moderații din Varșovia, care acum sperau la revenirea de generalului Piłsudski, care era încă arestat la Magdeburg, a repudiat declarația de la Lublin privind desființarea Regenței și planurile acesteia de reforme sociale radicale. Deja în octombrie Consiliul de Regență solicitase eliberarea lui Piłsudski și, după negocieri ținute prin intermediul lui , generalului i s-a permis să se întoarcă la Varșovia, unde a sosit pe 10 noiembrie. În ziua următoare, Germania a semnat  armistițiul și trupele germane din Varșovia au fost dezarmate, refuzând să tragă asupra insurgenților polonezi. Atât Consiliul de Regență cât și guvernul lui Daszyński au transferat toată autoritatea lui Piłsudski. Regența s-a autodizolvat trei zile mai târziu.

Conducători

Autoritățile de ocupație
Guvernatorul general german de la Varșovia, comandantul-șef al Polska Siła Zbrojna —  (1 august 1915 – 11 noiembrie 1918)

Guvernatori generali austro-ungari de la Lublin:
 General-maior Erich Freiherr von Diller (1 august 1915 – 20 aprilie 1916)
 Feldzeugmeister Karl Kuk (21 aprilie 1916 – aprilie 1917)
 General-maior  (aprilie 1917 – 28 februarie 1918)
 General de infanterie Anton Lipoščak (1 martie – 11 noiembrie 1918)

Autoritățile de stat
  (14 ianuarie – 15 august 1917) — Waclaw Niemojowski, mareșal al Coroanei (14 ianuarie – 6 august 1917), Józef Mikułowski-Pomorski, vicemareșal
 Consiliul de Regență (15 octombrie 1917 – 14 noiembrie 1918) —  , prințul , Józef Ostrowski

Frontierele
În proclamația de 5 noiembrie 1916, Puterile Centrale au refuzat să stabilească frontierele noului stat polonez.

Est
În urma preluării puterii de către bolșevici în Rusia, în octombrie 1917, unii politicieni polonezi s-au aliat cu Germania ca "ultimul bastion al ordinii" împotriva amenințării bolșevice, dar politica Germaniei de a înființa mai multe state clientelare mici la est de Polonia, susținută mai ales de comandamentul suprem condus de Ludendorff a stârnit rezistență crescută față de prezența germană în teritoriile poloneze.

Cu sprijinul militar german, Consiliul Lituaniei a proclamat independența statului lituanian la 11 decembrie. Sentimentul polonez a reacționat puternic, deoarece considera că Polonia și Lituania sunt o uniune istorică și mai ales deoarece considerau orașul Wilna (Vilnius), propus drept noua capitală a Lituaniei, drept oraș polonez.

Consiliul de Regență a solicitat admiterea la negocierile cu guvernul bolșevic în timpul călătoriilor la Berlin și Viena de la începutul lui 1918, dar a câștigat doar promisiunea cancelarului german  de a recunoaște guvernul polonez cu rol consultativ. Reprezentanții bolșevicilor au refuzat și aceasta, ei nerecunoscând nicio legitimitate a guvernului polonez. Reprezentantul german  și-a exprimat convingerea că "Polonia independentă va fi mereu considerat de mine o utopie, și voi sprijini fără nicio îndoială revendicările ucrainene." Prin semnarea tratatulului de la Brest-Litovsk la 9 februarie, provincia Chełm — care făcuse parte din Polonia Congresului și provinciile rusești succesoare ale ei până în 1913 — a fost cedată noului stat ucrainean, mulți polonezi au privit aceasta ca pe "a Patra Împărțire a Poloniei", ceea ce a dus la o "grevă generală politică" la Varșovia, pe 14 februarie și la demisia administrației lui  mai târziu în aceeași lună. Părți ale corpului auxiliar polonez de sub comanda lui  au protestat față de rapt părăsind frontul austro-rus și plecând în Ucraina, pentru a se întâlni cu detașamentele poloneze care dezertaseră din armata țaristă. După o aprigă  la Kaniów în mai, resturile acestor trupe au fost internate în tabere de prizonieri, deși Haller a reușit să fugă la Moscova.

Vest
Cu toate acestea, frontierele nespecificate ale Poloniei erau amenințate și înspre vest: spre sfârșitul lui 1917, comandamentul suprem german a propus anexarea unei "" la Germania, o politică sugerată anterior într-o scrisoare adresată guvernului german de către minoritatea germană din Polonia, stabilită în preajma orașului Łódź. Astfel de planuri au fost convenite în principiu de către guvernul german în martie 1918, și în aprilie au câștigat sprijin în , dar au întâmpinat opoziție puternică din partea generalului von Beseler, într-un raport adresat împăratului Wilhelm.

În luna iulie, Ludendorff și-a detaliat planurile într-un memorandum, propunând anexarea unei "fâșii de frontieră" foarte extinse, de 20.000 de kilometri pătrați. În luna august, Împăratul Carol al Austriei a insistat asupra opțiunii austro-polone, interzicându-i arhiducelui Carol Ștefan să accepte coroana și declarându-și opoziția față de orice planuri germane de anexare. În replică, generalul Ludendorff a acceptat să lase Wilno (și, eventual, Minsk) în Polonia, dar a reafirmat planul "fâșiei de frontieră". Cu toate acestea, acest lucru a făcut prea puțin pentru a calma sentimentele polonezilor, care considerau că revenirea orașului Wilno în granițele Poloniei este ceva de la sine înțeles și refuzau să cedeze orice parte a fostului regat al Poloniei.

Note

Relații polono-germane
Polonia în Primul Război Mondial

Regatul Poloniei (1916-1918)


Nelly Shin (신윤주) (née en ) est une femme politique coréenne-canadienne de Colombie-Britannique. Elle représente la circonscription fédérale de britanno-colombienne de Port Moody—Coquitlam à titre de députée conservatrice de 2019 à 2021.

Shin est la première coréenne-canadienne à siégé à la Chambre des communes du Canada et la seconde, après la sénatrice , à servir dans au Parlement du Canada.

Biographie
Né en Corée du Sud en 1972, elle immigre avec sa famille au Canada et s'établit à East York (Ontario) en 1977. Elle étudie la musique en 1996 et l'enseignement en 2000 à l'université de Toronto.

Tentant de briguer l'investiture conservatrice dans la circonscription de Richmond Hill en 2017, elle doit se retirer pour laisser la place à Costas Menegakis, l'ancien député conservateur local. S'établissement de façon permanente à Coquitlam en Colombie-Britannique, elle remporte l'investiture conservatrice dans la circonscription de Port Moody—Coquitlam en juin 2019. Élu par une très faible majorité confirmée par un recomptage judiciaire en 2019, elle est défaite en 2021.

Résultats électoraux

Références
Nelly Shin - Chambre des communes du Canada

Député du Parti conservateur du Canada
Député fédéral canadien provenant de la Colombie-Britannique

Nelly Shin


Kriptohilus (lat. Cryptochilus), manji rod trajnica iz porodice kaćunovki. Postoji pet priznatih vrsta

Vrste
 Cryptochilus ctenostachyus Gagnep.
 Cryptochilus luteus Lindl.
 Cryptochilus petelotii Gagnep.
 Cryptochilus roseus  (Lindl.) S.C.Chen & J.J.Wood
 Cryptochilus sanguineus Wall.

Izvori

Podochileae

Kriptohilus


An Eriocaulon miquelianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich August Körnicke. An Eriocaulon miquelianum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 E. m. lutchuense
 E. m. matsumurae
 E. m. miquelianum

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon miquelianum


Le Lauberhorn est une montagne de  d'altitude dans les Alpes bernoises, située dans le canton de Berne. Surplombant la Kleine Scheidegg et lié au , le Lauberhorn a donné son nom aux courses de ski alpin, dont le départ de l'épreuve de descente se trouve sous le sommet.

Toponymie
Son nom pourrait être dérivé d'une vieille forme du nom allemand , qui signifie avalanche.

Géographie
Le Lauberhorn est situé entre la vallée de Grindelwald à l'est et la vallée de Lauterbrunnen à l'ouest, près de Wengen. Il fait partie d'une crête qui commence au contrefort ouest de l'Eiger et s'étire de là vers le nord-ouest jusqu'au Lauberhorn en passant par la Kleine Scheidegg, puis vers le nord en passant par le  ( d'altitude) jusqu'au Männlichen ( d'altitude), où il tombe à pic dans la vallée de la Lütschine noire. Un contrefort sud-ouest du Lauberhorn, le Lauberhornschulter ( d'altitude), s'étire en direction du Wengernalp. Un petit lac artificiel situé en dessous du Lauberhornschulter sert à l'enneigement.

Comme pour d'autres montagnes de la nappe de l'Axen, qui se compose de « schistes marneux du Jurassique moyen » vieux de 180 millions d'années, le Lauberhorn descend abruptement en parois rocheuses à l'ouest (vers Wengen) et au nord, tandis que le flanc sud-est est moins abrupt.

Tourisme
Le Lauberhorn est facilement accessible aux touristes depuis 1893 et que le chemin de fer de Wengernalp arrive à la Kleine Scheidegg. À l'époque, il était également prévu de construire un téléphérique jusqu'au Lauberhorn, mais celui-ci n'a jamais été réalisé. Les randonneurs peuvent atteindre le sommet en une heure environ à partir de la Petite Scheidegg.

En hiver, le Lauberhorn se transforme en domaine skiable : un télésiège mène de la Kleine Scheidegg ( d'altitude) au Lauberhorn. La station amont se trouve à  d'altitude, peu en dessous du sommet. En 1938, un téléski a été construit depuis la Kleine Scheidegg. L'installation a été remplacée en 1971 par un nouveau téléski auquel des sièges à deux places ont été ajoutés en été. L'actuel télésiège à quatre places a été construit en 1991. Un autre télésiège mène de Wixi ( d'altitude) au Lauberhornschulter. Un téléski de  de long, qui croise le chemin de fer de Wengernalp, a été construit en 1964, puis rénové en 1992 et 2012. Il possède un dénivelé de 495 mètres et peut transporter un maximum de  par heure.

Plusieurs pistes mènent du Lauberhorn à la Kleine Scheidegg, à Wixi et à Wengernalp. La plus connue est celle où se déroule la course du Lauberhorn depuis 1930. Longue de quatre kilomètres et demi, elle est considérée comme la plus longue de la Coupe du monde de ski alpin.

Notes et références

Sommet des Alpes suisses
Sommet des Alpes bernoises
Montagne dans le canton de Berne
Oberland bernois

Lauberhorn (sommet)


Rhesusaben (Macaca mulatta) er en art i slægten makakaber, der er udbredt over en stor del af Asien. Arten har spillet en stor rolle i lægevidenskaben og biologien, hvor den stadig bruges som forsøgsdyr. Aben har givet navn til rhesusblodsystemet.

Etymologi
Navnet Rhesus kommer fra Rhesos, en thrakisk konge i græsk mytologi som kæmpede på Trojas side under den trojanske krig. Navnet har ifølge artens navngiver, den franske maler og naturhistoriker Jean-Baptise Audebert (1759-1800), ingen særlig mening i forhold til dyret.

Udbredelse
Rhesusaben lever i Asien, fra Afghanistan over Indien, som er dens primære udbredelsesområde, til det sydlige Kina og de nordlige dele af Thailand og Vietnam. Arten forekommer også på Hainan-øen. I Florida og Puerto Rico findes forvildede flokke som tidligere har været husdyr.

Beskrivelse
Pelsen er brun til olivengrøn og den hårløse del af ansigtet er rosa eller rød. Kropslængden er 47 til 65 centimeter og halens længde er med 19 til 30 centimeter gennemsnitlig for makakaber. Vægten kan hos hanner nå op på 7,7 kilogram. Hanner kan blive dobbelt så store som hunner. I gennemsnit vejer hunner 5,4 kilogram.

Levevis
Rhesusaber er ikke specialiserede med hensyn til levested. De forekommer både i lavlandet og i Himalayas højlandsskove op til 4000 meter over havet. De findes til og med i indiske storbyer. Rhesusaben er god til at svømme og klatre, og den bevæger sig ofte på jorden. Den ligner de andre makakaber med hensyn til den sociale adfærd. Rhesusaber lever i store grupper med op til hundrede individer (sjældent op til 180 medlemmer), som kan bestå af betydeligt flere hunner end hanner. I hver gruppe findes et udpræget hierarki og et stort antal forskellige lyde anvendes i kommunikationen. Gruppen er ikke særlig territorial over for andre grupper. Der forekommer desuden grupper, der kun består af hanner.

Føde
Rhesusaber er altædende og lever især af frugt, men tager også blade, rødder og frø samt insekter og andre mindre dyr.

Formering
Når rhesusabehunnen er klar til parring er den stærkt rødfarvet i et nøgent område ved bagdelen. Individer som lever i højlandsområder har parringstid om efteråret, så ungerne fødes om foråret. Hos lavlandsindivider findes ingen bestemt parringstid. Efter drægtighedsperioden, som er på 165 dage, føder hunnen oftest en enkelt unge, undertiden tvillinger. I ungens andet leveår stopper hunnen med at give die. Hunner bliver kønsmodne efter 2½ til 4 år, mens hanner bliver det efter 4½ til 7 år. Rhesusaber bliver op til 30 år gamle.

Rhesusaber og mennesker

I hinduismen regnes rhesusaber som hellige dyr. De kan leve uden at blive generet af mennesker i byerne og forekommer oftest ved hinduernes tempelanlæg. De er også vigtige som forsøgsdyr, fordi de er nemme at passe. Opdagelsen af rhesusfaktoren skete omkring 1940 med individer af denne art.

Den 18. juni 1948 placeredes en rhesusabe med navnet Albert i spidsen af en V2-raket før en testflyvning, men primaten døde allerede ved starten. Mellem 1959 og 1960 indgik rhesusaber i NASAs Mercuryprogram, hvor nogle individer sendtes ud i rummet, for eksempel under missionen Little Joe 1B. År 2000 blev første rhesusabe klonet.

Tidligere indfangedes mange individer i naturen af hensyn til forskning, hvilket i nogle regioner betød en større tilbagegang i populationen. I dag avles forsøgsdyr mest direkte i udlandet og derfor er den største nuværende trussel ødelæggelsen af rhesusabernes levesteder. I nogle af deres oprindelige leveområder er de udryddede eller meget sjældne (for eksempel i det sydlige Kina og i Tibet), men i Indien er de beskyttede på grund af deres status. Hele arten listes af IUCN som ikke truet (LC).

Kilder og eksterne henvisninger

 Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. 6th edition. Johns Hopkins University Press, Baltimore MD 1999, .
 Don E. Wilson, DeeAnn M. Reeder (red.): Mammal Species of the World. A taxonomic and geographic Reference. Johns Hopkins University Press, Baltimore MD 2005, .

Makakaber

Rhesusabe


El Trofeo Lockheed  fue una competición de acrobacia aérea anual que comenzó en el año 1955 en Inglaterra. El programa del evento era esencialmente de estilo libre, sin contar con la rigurosidad que puede observarse actualmente en las competencias acrobáticas de la FAI, teniendo una mayor importancia lo artístico más que la precisión.

Reglas
Las reglas eran bastante simples: después de un disparo al aire, cada piloto tenía exactamente cinco minutos para mostrar que podía hacer con su avión antes de que finalizara su tiempo. Los jueces requerían ver un dibujo pintado en el cielo, de forma que independientemente de la aeronave que usaran los pilotos, cualquiera podía ganar. Se disputó entre los años 1955 y 1965. En 1960 se instauró el World Aerobatic Championships, donde se daba 4 minutos a cada piloto para realizar las figuras acrobáticas. A partir de 1961, la FAI adoptó la Notación Aresti.

Palmarés

Trofeo Biancotto
En honor al piloto acrobático francés Léon Biancotto, ganador tres veces del Trofeo Lockheed, que falleció el 22 de agosto de 1960 mientras entrenaba para el primer Campeonato del Mundo de Vuelo Acrobático, se creó el Biancotto Trophy, el cual se disputó en 5 ocasiones: 1965, 1967, 1969, 1971, 1974.

Referencias

Véase también
 Campeonato Mundial de Vuelo Acrobático

Competiciones acrobáticas

Trofeo Lockheed


La princesa de hielo es una novela de suspense de la escritora sueca Camilla Läckberg. Fue publicada en Suecia en el 2002 con el título de Isprinsessan. El libro ha sido editado en más de 30 países. Se publicó en español en 2006.

Argumento
Un anciano encuentra el cadáver de Alexandra Carlgren en la bañera de su casa en Fjällbacka, población de la costa sueca. Una de sus amigas de la infancia, la escritora Erica Falck, quien iba pasando es informada de la muerte y acude a la escena, quedando perturbada. Todo parece indicar que se trataba de un suicidio. Sin embargo, los padres de Alex (al igual que otras personas allegadas a ella) aseguran que en realidad fue un homicidio.
El departamento de policía al mando del amistoso y competente comisario Bertil Mellberg es notificado de dichas sospechas e inicia una investigación. El principal policía involucrado es el comisario Patrik Hedström, también amigo de la infancia de Erica y Alexandra.

Los padres de Alexandra le piden a Erica que escriba sobre su hija, de modo que esta decide involucrarse en la vida de su amiga muerta para averiguar todo lo que le fuera posible. Poco a poco, ella y Patrik van descubriendo cada cual, a su manera, las pistas en torno a la muerte.

A pesar de eso, Erica tiene sus propios problemas personales acrecentados tras la muerte de sus padres. El principal es la venta de la casa de su infancia y sus enfrentamientos directos con su cuñado Lucas. Al mismo tiempo, Patrik revive su antiguo amor por ella y logra que ella sienta lo mismo.
Ambos personajes finalmente se declaran mutuamente sus sentimientos y el resto de la investigación la hacen, hasta cierto punto, juntos.

A medida que Erica averigua más sobre la vida de su amiga, descubre más secretos no solo de ella, sino de la gente común del pueblo, incluyendo a amigos suyos; y por supuesto, los ricos y los pobres de la población agrícola.
A cada momento surgen nuevos sospechosos del asesinato de Alex y nuevas teorías son planteadas desechando a las anteriores. Sin embargo, al final Erica y Patrik descubren que en realidad todo lo que concluyeron desde el principio era cierto y el asesino resulta ser quien menos se imaginaron, al igual que su motivación.

Referencias

Literatura de Suecia del siglo XXI
Novelas ambientadas en Suecia

La princesa de hielo


Eduardo Alanis Nevares (* 19. Februar 1954 in San Antonio) ist Weihbischof des Bistums Phoenix (USA).

Leben
Eduardo Alanis Nevares trat der Ordensgemeinschaft der Missionare Unserer lieben Frau von La Salette bei und legte die Profess am 4. Juli 1977 ab. Der Bischof von Beaumont, Bernard James Ganter, weihte ihn am 18. Juli 1981 zum Priester. Er verließ den Orden und wurde am 27. Mai 2007 in das Bistum Tyler inkardiniert.

Papst Benedikt XVI. ernannte ihn am 11. Mai 2010 zum Weihbischof des Bistums Phoenix und Titularbischof von Natchesium. Der Bischof von Phoenix, Thomas James Olmsted, spendete ihm am 19. Juli desselben Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren Michael Jarboe Sheehan, Erzbischof von Santa Fe, und Álvaro Corrada del Rio SJ, Bischof von Tyler.

Weblinks

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Weihbischof
Titularbischof
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Salettiner
US-Amerikaner
Geboren 1954
Mann

Eduardo Alanis Nevares


A temporada de furacões no Atlântico de 1866 foi originalmente uma das quatro temporadas de furacões no Atlântico em que todos os ciclones tropicais conhecidos atingiram o status de furacões, junto com 1852, 1858 e 1884. Inicialmente, havia três tempestades conhecidas durante a temporada, mas uma reanálise confirmou o aumento da atividade. Houve também dois outros sistemas que foram incluídos como ciclones tropicais ao mesmo tempo, embora ambos tenham sido considerados outras tempestades já no banco de dados. Toda a atividade tropical ocorreu entre meados de julho e final de outubro. Pode ter havido ciclones tropicais não confirmados adicionais durante a temporada. O meteorologista Christopher Landsea estima que até seis tempestades foram perdidas no banco de dados oficial, devido ao pequeno tamanho do ciclone tropical, relatórios esparsos de navios e costas relativamente despovoadas.

Todas as tempestades, exceto o quarto furacão, afetaram a terra durante a temporada. O primeiro furacão atingiu Matagorda, Texas, em julho, o único da temporada a atingir os Estados Unidos como um furacão. Um mês depois, um furacão fez dois desembarques no México. O terceiro furacão da temporada se formou perto das Bermudas e foi observado pela última vez ao longo da costa sul da Terra Nova. Algumas semanas depois, outra tempestade executou uma trilha semelhante, embora tenha atingido a Terra Nova como um furacão e causado danos. A tempestade mais notável da temporada foi o Grande Furacão Nassau, que matou pelo menos 383 pessoas em Turcas e Caicos, Bahamas e no oeste do Oceano Atlântico. Atingiu ventos de , que é uma categoria 4 na moderna escala de furacões Saffir-Simpson. O furacão final se desenvolveu nas Bahamas e mais tarde atingiu Nova Jérsia, produzindo ventos fortes e marés altas em toda a Nova Inglaterra.

Resumo sazonal

Sistemas

Furacão Um

O primeiro furacão da temporada foi observado em 11 de julho, quando uma escuna encontrou mar agitado ao sul do Panhandle da Flórida. Conforme o furacão se movia para o oeste, ele permaneceu a uma curta distância da costa do Golfo dos Estados Unidos, trazendo ventos fortes para Nova Orleans em 12 de julho. As marés altas cercaram o farol na Baía de Timbalier por cerca de 24 horas, levando o faroleiro a renunciar à solidão e ao medo do tempo.

Em 15 de julho, o furacão deslocou-se para a costa perto de Matagorda Bay, no Texas, com ventos estimados em torno de  ou uma categoria 2 na escala Saffir-Simpson. No desembarque, a pressão barométrica mínima foi estimada em 969 mbar (28,61 inHg). Os ventos fortes do furacão quebraram todos os barcos de suas amarras no porto de Matagorda. Quatro navios foram perdidos ou naufragados e uma escuna foi arrastada para a costa. A tempestade se dissipou no início de 16 de julho depois de progredir mais para o interior.

Furacão Dois

Em 13 de agosto, um navio encontrou um forte furacão no leste do Mar do Caribe. Com base em observações, estima-se que o furacão atingiu ventos de . Não houve relatos por vários dias, embora com base na continuidade, estima-se que a tempestade passou ao sul da Jamaica em 15 de agosto. No dia seguinte, o furacão atingiu o leste da Península de Iucatã, arrastando sete barcos para a costa. Estima-se que tenha enfraquecido para uma tempestade tropical enquanto se movia sobre a terra, embora o sistema tenha se intensificado novamente em um furacão na Baía de Campeche. Ele fez seu segundo e último pouso perto de Veracruz antes de se dissipar em 18 de agosto.

Furacão Três

O terceiro furacão da temporada foi encontrado pela primeira vez em 4 de setembro por um navio  ao norte das Bermudas ; a embarcação sofreu danos em seu mastro de proa. A tempestade afetou outro navio mais tarde naquele dia, deixando danos graves semelhantes. Seguindo geralmente para o nordeste, o furacão foi observado pela última vez em 7 de setembro perto de Terra Nova.

Furacão Quatro
Em 18 de setembro e por dois dias depois, uma barca navegou por um furacão perto das ilhas de Cabo Verde. A embarcação estava a caminho de Nova York para Xangai, mas devido a um vazamento da tempestade teve que retornar a Nova Iorque para reparos. Além de um único local relatado, a trilha do furacão é desconhecida. Os ventos foram estimados em torno .

Furacão Cinco

Um navio chamado "Honduras" observou o quinto furacão da temporada em 22 de setembro ao sul-sudeste da Nova Escócia. O navio perdeu seus mastros e velas com a tempestade e, com base nas observações, os ventos foram estimados em torno de . Relatórios adicionais do navio indicaram que o furacão manteve uma rota nordeste em direção à Terra Nova. No final de 23 de setembro, o furacão atingiu o centro-sul de Terra Nova, embora tenha enfraquecido rapidamente para intensidade de tempestade tropical. Os ventos se espalharam por grande parte da ilha, cortando os telégrafos em St. John's e arredores. No final de 24 de setembro, a tempestade foi observada pela última vez ao norte da ilha. Por volta de 14 de agosto, a Barca viajante Laura deixou Bremen a caminho de Baltimore, Maryland. De acordo com um relato contemporâneo no Baltimore Sun, "Ela relata ter encontrado um furacão em 22 de setembro, navegando em um mar tremendo, que arrastou para o mar sete passageiros e um tripulante, além de ferir levemente outros cinquenta."

Furacão Seis

O Grande Furacão Nassau de 1866 ou O Grande Furacão das Bahamas de 1866 foi o sexto furacão da temporada e também o mais duradouro. O brigue Jarien encontrou o furacão em 24 de setembro a oeste-sudoeste das ilhas de Cabo Verde. A pista é desconhecida pelos cinco dias seguintes, até que outro navio relatou um furacão por volta de 32 km ao norte de Anegada nas Ilhas Virgens Britânicas. O furacão afetou as Ilhas Sotavento, arrastando vários navios para a costa e destruindo um píer em Saint Thomas. Em 20 de setembro até o dia seguinte, o ciclone atravessou as Ilhas Turcas e Caicos, tornando-se o que foi considerado "um dos furacões mais terríveis já conhecidos". Cerca de 75% da população ficou desabrigada e sem dinheiro.

Depois de afetar as Ilhas Turks e Caicos, o furacão passou pelas Bahamas. O olho passou por Nassau, onde uma pressão barométrica de 938 mbar (27,70 inHg) foi relatado. Com base nesta observação, estima-se que o furacão tenha ventos sustentados de . O furacão atingiu sem aviso nas Bahamas, levando para a costa ou afundando todos os navios, exceto um em Nassau. Além disso, ventos fortes derrubaram árvores e destruíram telhados. Todos os edifícios em Nassau foram danificados ou destruídos. Depois de passar pelas ilhas, o furacão fez uma curva para nordeste, afetando dezenas de outros navios e destruindo quatro. Em 4 de outubro, passou ao norte das Bermudas, onde produziu ventos de Força 11 na escala de Beaufort. O furacão foi observado pela última vez em 5 de outubro a sudeste do Canadá Atlântico. Ao longo de seu caminho através de Turcas e Caicos, Bahamas e o Atlântico ocidental, o furacão matou pelo menos 383 pessoas, ficando entre os 100 furacões mais mortíferos do Atlântico.

Tempestade tropical Sete

A última tempestade da temporada foi observada pela primeira vez em 28 de outubro sobre as Bahamas, e pode ter sido um ciclone híbrido ou subtropical. Moveu-se para norte-noroeste através da cadeia de ilhas, seguido por uma curva para norte-nordeste sobre o Atlântico ocidental. Vários navios enfrentaram a tempestade tropical e um deles perdeu o suprimento de melaço. Em 30 de outubro, o ciclone, na época em transição para extratropical, atingiu o extremo sul da Ilha de Long Beach com ventos de . Enquanto se movia pelo nordeste dos Estados Unidos, a tempestade deixou cair fortes chuvas, causando inundações perto de Jersey City e Hoboken, Nova Jérsia. Em Brooklyn, a tempestade tirou os vagões de seus trilhos, enquanto em Providence, Rhode Island, os ventos destruíram três prédios e destruíram os telhados de outros dois. Mais a nordeste, a tempestade interrompeu o transporte marítimo e cortou as linhas telegráficas, embora nenhuma morte tenha sido relatada. A tempestade pós-tropical foi observada pela última vez sobre Vermont no final de 30 de outubro.

Ver também

 Lista de ciclones tropicais
 Temporada de furacões no Atlântico
 Observação de ciclones tropicais
 Projeto de reanálise de furacões no Atlântico

Referências

1866
Desastres naturais em 1866

Temporada de furacões no Atlântico de 1866


Faren fra luften er en dansk propagandafilm fra 1944, der er instrueret af Ingolf Boisen efter manuskript af ham selv og Karl Roos.

Handling
En dansk provinsby tænkes udsat for luftangreb. På denne baggrund skildres de forholdsregler, der fra de forskellige myndigheders og institutioners side er truffet for at imødegå en sådan situation. Det understreges at også den enkelte må træffe sine forberedelser og vide, hvordan han skal handle, hvis ulykken rammer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Værker om Danmark under 2. verdenskrig
Propagandafilm fra Danmark
Danske film fra 1944

Faren fra luften


Filip Lenș (n. 1779 - d. 1853) a fost un boier care a ocupat diferite funcții în administrația Țării Românești (vornic, mare vistiernic și logofăt al dreptății).

În anul 1763, în timpul celei de-a doua domnii a lui Constantin Racoviță în Țara Românească, a venit la București francezul Jean-Baptiste Linche, originar din Marsilia, pe postul de secretar. Aici s-a căsătorit cu o româncă, cu care a avut un fiu, Philippe Linche, cu numele transcris în grafia locală ca Filip Lenș.

După alte surse, tatăl său se numea Jean-Baptiste Linchou și a ajuns în Țara Românească ca secretar particular și preceptor al copiilor lui Alexandru Vodă Ipsilanti.

La sfârșitul secolului al XVIII-lea, moșia și satul Țăndărei au intrat în stăpânirea lui Filip Lenș, crescut sub protecția lui Ipsilanti, care i-a acordat diferite funcții în administrația Țării Românești.

În anul 1821, patriarhul ecumenic Antim l-a numit mare justițiar al Patriarhiei Ecumenice a Constantinopolului. A fost proprietar al unor întinse moșii din județul Ialomița, la Țăndărei, Luciu și Mărculești. A ctitorit biserica Sfinții Voievozi din Țăndărei (1839) și biserica Sfântul Nicolae din Mărculești (1844).

În 1821 boierul Filip Lenș a ridicat în București un palat (cunoscut în prezent sub denumirea Casa Vernescu) pentru a-l oferi ca dar de nuntă miresei sale, Lisaveta Balotescu-Cărpinișanu.

Nicolae Iorga face un succint dar relevant portret al lui Filip Lenș:
 .... Fiu al lui Constantin Nenciulescu va fi fost Alexandru sau Alecu, un cunoscut boier, care fu pe rând, până după 1830, Vistier, Vornic de poliție al Bucureștilor și, la urmă, Caimacam al Craiovei. Se pare că acest nou stăpân al moșiei a fost cel care a trecut-o unui tovarăș de Divan, lui Filip Lenș, foarte bogatul credincios al lui Vodă-Carageà, căruia îi plăceau oamenii cari știu să afle, pe orice cale, banul, pentru Domnie și pentru ei înșiși. Astfel satul, fericit supt Nenciulești, boieri de viță mai nouă, ridicați din mijlocul sărăcimii, încăpu în ascuțitele ghiare ale omului hrăpăreț, care nu știa în toată țara mai bogați decât el, afară de bătrânul Brâncoveanu și de bancherul Hagi-Moscu, cei cu pungile multe. Deși avea la 1828 titlul de Postelnic, Lenș nu se uita atâta la cinste, cât la folos, și averea-i crescu încă prin meșteșuguri ca arendaș al poștelor și Ocnelor și ca Mare Cămăraș al celui d'intăiu Domn pământean.

În memoriile sale, Constantin Bălăceanu-Stolnici scrie următoarele:
Jean Baptiste Linchou, un fost perceptor al copiilor lui Alexandru Ipsilante, venit din Marsilia s-a îmbogățit cu timpul. Fiul său, pe care l-a avut cu o cârciumăreasă roabă romă a boierului Hrisoscoleu, și-a schimbat numele în Lenș și apoi a fost căftănit boier de Grigore VI Ghika, pe care l-a sprijinit să ia Domnia. ... Metamorfoza acestui Linchou în Lenș și apoi în conte de Linche de Moissac este una din cele mai amuzante mistificări genealogice pe care societatea românească a acceptat-o în mare parte din cauza marilor bogății acumulate de această familie și a rafinamentului francez al membrilor ei.

Ion Ghica, în ale sale "Scrisori către V. Alecsandri" nota următoarele:
Grigorie vodă Ghica, când s-a dus la Țarigrad să primească domnia de la sultan, luase cu dânsul pe un boier, anume Filip, fiul unui marseliez pribegit, venit cu Ipsilant. Acel Filip făcuse cunoștință cu un impiegat al Porții și, la întoarcerea sa în țară, scria turcului cele ce se petreceau la domnie, ceea ce aflând Grigorie vodă Ghica a pus de l-a pecetluit și l-a surghiunit.

Filip Lenș a avut un conac în satul Pitaru. Aici, la 15 mai 1838, într-o cameră de serviciu a conacului s-a născut marele pictor Nicolae Grigorescu.

Trei fii ai postelnicului Filip Lenș (Constantin, Alexandru și Ioan-Baptist) au plecat să studieze la pensionul lui M. Lemoine din Paris, ocazie cu care Filip Lenș a depus o "garanție", reprezentând "plata pensiunii [...] pe șase luni în avans".

Filip Lenș a decedat în 1853, în timpul Războiului Crimeii.

Note

Lectură suplimentară
René C. Polysu, Figuri contemporane din România: familia Lenș, Numer de crăciun, 82 p. ediție bilingvă română și franceză, București, 1911

Nașteri în 1779
Decese în 1853
Boieri din Țara Românească
Români din secolul al XVIII-lea
Români din secolul al XIX-lea

Filip Lenș


Asr-e Azadegan () was a Persian-language daily newspaper in Iran published briefly between 1999 and 2000.

History and profile
Asr-e Azadegan was established on 7 October 1999. The founder and publisher of the daily was Hamid Reza Jalaipour who also launched Jameah, Toos and Neshat which had been all closed down before the launching of Asr-e Azadegan. However, the existence of Asr-e Azadegan lasted very brief and it was banned in April 2000 for publishing articles which "disparaged Islam and the religious elements of the Islamic revolution."

The paper was edited by Mashallah Shamsolvaezin. The manager editor was Ghafour Garshasbi who was acquitted of publishing articles that violated the press law in October 2000.

The newspaper's editors included:
 Akbar Ganji, who wrote about Iranian secret services.
 Ebrahim Nabavi, who wrote a daily political satire.
 Hossein Derakhshan, who wrote a regular technology column.
 Massoud Behnoud, who wrote a regular opinion column.

See also
List of newspapers in Iran

References

1999 establishments in Iran
2000 disestablishments in Iran
Defunct newspapers published in Iran
Newspapers published in Tehran
Persian-language newspapers
Newspapers established in 1999
Publications disestablished in 2000

Asr-e Azadegan


بالدور فون شيراخ  Baldur von Schirach كان قياديًا نازيًا ورئيسًا لمنظمة شباب هتلر، ولد في 9 مايو 1907 ببرلين وتوفي في 8 أغسطس 1974، وهو يعتبر مجرم حرب، إذ حكم عليه بعشرين سنة سجن إثر محاكمة نورنبيرغ.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص أدينوا من قبل المحكمة العسكرية الدولية في نورنبيرغ
أعضاء الرايخستاغ في جمهورية فايمار
أعضاء الرايخشتاغ في ألمانيا النازية
أعضاء شباب هتلر
أفراد الجيش الألماني في الحرب العالمية الثانية
ألمان مدانون بجرائم ضد الإنسانية
ألمان من أصل أمريكي
السياسيون النازيون الألمان
حاصلون على الصليب الحديدي (1939) من الدرجة الثانية
دعاية النازية
سجناء ومعتقلون ألمان
سياسيون من برلين
عسكريون ألمان في الحرب العالمية الثانية
غوليتر
قادة نازيون
مرتكبو المحرقة
مرتكبو الهولوكوست في النمسا
مسيحيون ألمان
معتنقو البروتستانتية
مواليد 1907
مواليد في برلين
نبلاء ألمان بلا لقب
نبلاء في الحزب النازي
وفيات 1974

بالدور فون شيراخ


Krzeszów heißen folgende Ortschaften in Polen:
 Krzeszów (Powiat Niżański), Dorf in der Woiwodschaft Karpatenvorland; Sitz der Gmina Krzeszów
 Krzeszów (Stryszawa), Dorf in der Woiwodschaft Kleinpolen
 Krzeszów (Kamienna Góra) (deutsch Grüssau), Dorf in der Woiwodschaft Niederschlesien

Krzeszów


Sue Wilkins Myrick (née le ) est l'ancienne représentante des États-Unis pour le  de 1995 à 2013. Elle est membre du Parti républicain. Elle a été la première femme républicaine à représenter la Caroline du Nord au Congrès. Le 7 février 2012, elle a annoncé qu'elle prenait sa retraite. Elle a quitté le Congrès en janvier 2013 et elle a été remplacée par Robert Pittenger. Son fils, Dan Forest était le 34 lieutenant-gouverneur de Caroline du Nord.

Enfance, éducation et début de carrière
Sue est née en 1941 à Tiffin, Ohio. Elle est diplômée de l'école secondaire de Port Clinton, dans le comté d'Ottawa, en Ohio. Elle a fréquenté l'Université d'Heidelberg à Tiffin, dans le comté de Seneca, dans l'Ohio entre 1959 et 1960. Avant de se lancer dans les relations publiques et la publicité, elle était enseignante à l'école du dimanche. Elle est l'ancienne présidente de Myrick Advertising and Public Relations et de Myrick Entreprises.

Politique de la ville de Charlotte
Sue a brigué un siège au conseil municipal de Charlotte sans succès en 1981. En 1983, elle a été élue à un district At-Large du conseil municipal et a servi jusqu'en 1985. En 1987, elle a été élue première femme maire de la ville de Charlotte, en Caroline du Nord. En 1989, alors que Sue Myrick était candidate à la réélection à la mairie de Charlotte, elle a avoué avoir eu une relation avec son mari en 1973 alors qu'il était encore marié à son ex-femme. Ces déclarations ne l'empêchèrent pas de remporter l'élection.

Notes et références

Liens externes

Personnalité du Tea Party
Personnalité du Parti républicain en Caroline du Nord
Représentant des États-Unis pour la Caroline du Nord
Maire de Charlotte
Représentante des États-Unis
Naissance en août 1941

Sue Myrick


සන්තුෂ් ගුණතිලක (උපත 14 සැප්තැම්බර්  1999) යනු ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. 17 ජනවාරි 2019 දිනදී ඔහු විසින් ඔහුගේ පළමු-පෙල මංගලාවතරණය සිදු කලේ රාගම ක්‍රිකට් සමාජය වෙනුවෙන් ක්‍රීඩා කරමින්  2018–19 ප්‍රිමියර් ලීග් තරගාවලිය තුලදීය. ඔහුගේ පළමු-පෙල මංගලාවතරණයට පෙරාතුව, 2018 19-පහළ ලෝක ක්‍රිකට් කුසලාන සඳහා ශ්‍රී ලංකා සංචිතයට නම් කරන ලදි. ඔහුගේ  ලැයිස්තු A මංගලාවතරණය ඔහු විසින් සිදු කලේ  2019 දෙසැම්බර් 15 දිනදී, කෝල්ට්ස් ක්‍රිකට් සමාජය වෙනුවෙන්  2019–20 ආරාධිත සීමිත ඕවර තරගාවලිය තුල ක්‍රීඩා කරමිනි.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි

1999 වසරෙහි උපත ලද්දෝ
ජීවත්වන්නෝ
ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
කෝල්ට්ස් ක්‍රිකට් සමාජ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
රාගම ක්‍රිකට් සමාජ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ

සන්තුෂ් ගුණතිලක


Chat with Alice este un film românesc din 2014 regizat de Isabela Țenț.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 2014 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2014
Filme documentare românești

Chat with Alice


La varicorragia es una complicación muy grave que consiste en una hemorragia causada por la rotura de una vena varicosa. También es provocada por un pequeño traumatismo o por un simple rascado.

La varicorragia no produce habitualmente complicaciones mortales; pero en algunos casos, sí.

Esta complicación afecta a personas que tienen varices de muchos años de evolución. Están localizadas en el tercio inferior de las piernas, y las venas suelen ser muy superficiales y bajo una piel muy fina.

Si ocurre la varicorragia durante el sueño, puede ser muy grave. Para que calme esa hemorragia puede hacerse compresión digital y levantar la pierna 90 grados; luego se realiza un vendaje compresivo.

Enfermedades del sistema circulatorio
Síntomas

Varicorragia