In computational biology, gene prediction or gene finding refers to the process of identifying the regions of genomic DNA that encode genes. This includes protein-coding genes as well as RNA genes, but may also include prediction of other functional elements such as regulatory regions. Gene finding is one of the first and most important steps in understanding the genome of a species once it has been sequenced.

In its earliest days, "gene finding" was based on painstaking experimentation on living cells and organisms. Statistical analysis of the rates of homologous recombination of several different genes could determine their order on a certain chromosome, and information from many such experiments could be combined to create a genetic map specifying the rough location of known genes relative to each other. Today, with comprehensive genome sequence and powerful computational resources at the disposal of the research community, gene finding has been redefined as a largely computational problem.

Determining that a sequence is functional should be distinguished from determining the function of the gene or its product. Predicting the function of a gene and confirming that the gene prediction is accurate still demands in vivo experimentation through gene knockout and other assays, although frontiers of bioinformatics research  are making it increasingly possible to predict the function of a gene based on its sequence alone.

Gene prediction is one of the key steps in genome annotation, following sequence assembly, the filtering of non-coding regions and repeat masking.

Gene prediction is closely related to the so-called 'target search problem' investigating how DNA-binding proteins (transcription factors) locate specific binding sites within the genome. Many aspects of structural gene prediction are based on current understanding of underlying biochemical processes in the cell such as gene transcription, translation, protein–protein interactions and regulation processes, which are subject of active research in the various omics fields such as transcriptomics, proteomics, metabolomics, and more generally structural and functional genomics.

Empirical methods
In empirical (similarity, homology or evidence-based) gene finding systems, the target genome is searched for sequences that are similar to extrinsic evidence in the form of the known expressed sequence tags, messenger RNA (mRNA), protein products, and homologous or orthologous sequences. Given an mRNA sequence, it is trivial to derive a unique genomic DNA sequence from which it had to have been transcribed. Given a protein sequence, a family of possible coding DNA sequences can be derived by reverse translation of the genetic code. Once candidate DNA sequences have been determined, it is a relatively straightforward algorithmic problem to efficiently search a target genome for matches, complete or partial, and exact or inexact. Given a sequence, local alignment algorithms such as BLAST, FASTA and Smith-Waterman look for regions of similarity between the target sequence and possible candidate matches. Matches can be complete or partial, and exact or inexact. The success of this approach is limited by the contents and accuracy of the sequence database.

A high degree of similarity to a known messenger RNA or protein product is strong evidence that a region of a target genome is a protein-coding gene. However, to apply this approach systemically requires extensive sequencing of mRNA and protein products. Not only is this expensive, but in complex organisms, only a subset of all genes in the organism's genome are expressed at any given time, meaning that extrinsic evidence for many genes is not readily accessible in any single cell culture. Thus, to collect extrinsic evidence for most or all of the genes in a complex organism requires the study of many hundreds or thousands of cell types, which presents further difficulties. For example, some human genes may be expressed only during development as an embryo or fetus, which might be difficult to study for ethical reasons.

Despite these difficulties, extensive transcript and protein sequence databases have been generated for human as well as other important model organisms in biology, such as mice and yeast. For example, the RefSeq database contains transcript and protein sequence from many different species, and the Ensembl system comprehensively maps this evidence to human and several other genomes. It is, however, likely that these databases are both incomplete and contain small but significant amounts of erroneous data.

New high-throughput transcriptome sequencing technologies such as RNA-Seq and ChIP-sequencing open opportunities for incorporating additional extrinsic evidence into gene prediction and validation, and allow structurally rich and more accurate alternative to previous methods of measuring gene expression such as expressed sequence tag or DNA microarray.

Major challenges involved in gene prediction involve dealing with sequencing errors in raw DNA data, dependence on the quality of the sequence assembly, handling short reads, frameshift mutations, overlapping genes and incomplete genes.

In prokaryotes it's essential to consider horizontal gene transfer when searching for gene sequence homology. An additional important factor underused in current gene detection tools is existence of gene clusters — operons (which are functioning units of DNA containing a cluster of genes under the control of a single promoter) in both prokaryotes and eukaryotes. Most popular gene detectors treat each gene in isolation, independent of others, which is not biologically accurate.

Ab initio methods
Ab Initio gene prediction is an intrinsic method based on gene content and signal detection. Because of the inherent expense and difficulty in obtaining extrinsic evidence for many genes, it is also necessary to resort to ab initio gene finding, in which the genomic DNA sequence alone is systematically searched for certain tell-tale signs of protein-coding genes. These signs can be broadly categorized as either signals, specific sequences that indicate the presence of a gene nearby, or content, statistical properties of the protein-coding sequence itself. Ab initio gene finding might be more accurately characterized as gene prediction, since extrinsic evidence is generally required to conclusively establish that a putative gene is functional.

In the genomes of prokaryotes, genes have specific and relatively well-understood promoter sequences (signals), such as the Pribnow box and transcription factor binding sites, which are easy to systematically identify. Also, the sequence coding for a protein occurs as one contiguous open reading frame (ORF), which is typically many hundred or thousands of base pairs long. The statistics of stop codons are such that even finding an open reading frame of this length is a fairly informative sign. (Since 3 of the 64 possible codons in the genetic code are stop codons, one would expect a stop codon approximately every 20–25 codons, or 60–75 base pairs, in a random sequence.) Furthermore, protein-coding DNA has certain periodicities and other statistical properties that are easy to detect in a sequence of this length. These characteristics make prokaryotic gene finding relatively straightforward, and well-designed systems are able to achieve high levels of accuracy.

Ab initio gene finding in eukaryotes, especially complex organisms like humans, is considerably more challenging for several reasons. First, the promoter and other regulatory signals in these genomes are more complex and less well-understood than in prokaryotes, making them more difficult to reliably recognize. Two classic examples of signals identified by eukaryotic gene finders are CpG islands and binding sites for a poly(A) tail.

Second, splicing mechanisms employed by eukaryotic cells mean that a particular protein-coding sequence in the genome is divided into several parts (exons), separated by non-coding sequences (introns). (Splice sites are themselves another signal that eukaryotic gene finders are often designed to identify.) A typical protein-coding gene in humans might be divided into a dozen exons, each less than two hundred base pairs in length, and some as short as twenty to thirty. It is therefore much more difficult to detect periodicities and other known content properties of protein-coding DNA in eukaryotes.

Advanced gene finders for both prokaryotic and eukaryotic genomes typically use complex probabilistic models, such as hidden Markov models (HMMs) to combine information from a variety of different signal and content measurements. The GLIMMER system is a widely used and highly accurate gene finder for prokaryotes. GeneMark is another popular approach. Eukaryotic ab initio gene finders, by comparison, have achieved only limited success; notable examples are the GENSCAN and geneid programs. The SNAP gene finder is HMM-based like Genscan, and attempts to be more adaptable to different organisms, addressing problems related to using a gene finder on a genome sequence that it was not trained against. A few recent approaches like mSplicer, CONTRAST, or mGene also use machine learning techniques like support vector machines for successful gene prediction. They build a discriminative model using hidden Markov support vector machines or conditional random fields to learn an accurate gene prediction scoring function.

Ab Initio methods have been benchmarked, with some approaching 100% sensitivity, however as the sensitivity increases, accuracy suffers as a result of increased false positives.

Other signals
Among the derived signals used for prediction are statistics resulting from the sub-sequence statistics like k-mer statistics, Isochore (genetics) or Compositional domain GC composition/uniformity/entropy, sequence and frame length, Intron/Exon/Donor/Acceptor/Promoter and Ribosomal binding site vocabulary, Fractal dimension, Fourier transform of a pseudo-number-coded DNA, Z-curve parameters and certain run features.

It has been suggested that signals other than those directly detectable in sequences may improve gene prediction. For example, the role of secondary structure in the identification of regulatory motifs has been reported. In addition, it has been suggested that RNA secondary structure prediction helps splice site prediction.

Neural networks

Artificial neural networks are computational models that excel at machine learning and pattern recognition. Neural networks must be trained with example data before being able to generalise for experimental data, and tested against benchmark data. Neural networks are able to come up with approximate solutions to problems that are hard to solve algorithmically, provided there is sufficient training data. When applied to gene prediction, neural networks can be used alongside other ab initio methods to predict or identify biological features such as splice sites. One approach involves using a sliding window, which traverses the sequence data in an overlapping manner. The output at each position is a score based on whether the network thinks the window contains a donor splice site or an acceptor splice site. Larger windows offer more accuracy but also require more computational power. A neural network is an example of a signal sensor as its goal is to identify a functional site in the genome.

Combined approaches
Programs such as Maker combine extrinsic and ab initio approaches by mapping protein and EST data to the genome to validate ab initio predictions. Augustus, which may be used as part of the Maker pipeline, can also incorporate hints in the form of EST alignments or protein profiles to increase the accuracy of the gene prediction.

Comparative genomics approaches
As the entire genomes of many different species are sequenced, a promising direction in current research on gene finding is a comparative genomics approach.

This is based on the principle that the forces of natural selection cause genes and other functional elements to undergo mutation at a slower rate than the rest of the genome, since mutations in functional elements are more likely to negatively impact the organism than mutations elsewhere.  Genes can thus be detected by comparing the genomes of related species to detect this evolutionary pressure for conservation. This approach was first applied to the mouse and human genomes, using programs such as SLAM, SGP and TWINSCAN/N-SCAN and CONTRAST.

Multiple informants

TWINSCAN examined only human-mouse synteny to look for orthologous genes. Programs such as N-SCAN and CONTRAST allowed the incorporation of alignments from multiple organisms, or in the case of N-SCAN, a single alternate organism from the target. The use of multiple informants can lead to significant improvements in accuracy.

CONTRAST is composed of two elements. The first is a smaller classifier, identifying donor splice sites and acceptor splice sites as well as start and stop codons. The second element involves constructing a full model using machine learning. Breaking the problem into two means that smaller targeted data sets can be used to train the classifiers,
and that classifier can operate independently and be trained with smaller windows. The full model can use the independent classifier, and not have to waste computational time or model complexity re-classifying intron-exon boundaries. The paper in which CONTRAST is introduced proposes that their method (and those of TWINSCAN, etc.) be classified as de novo gene assembly, using alternate genomes, and identifying it as distinct from ab initio, which uses a target 'informant' genomes.

Comparative gene finding can also be used to project high quality annotations from one genome to another. Notable examples include Projector, GeneWise, GeneMapper and GeMoMa. Such techniques now play a central role in the annotation of all genomes.

Pseudogene prediction

Pseudogenes are close relatives of genes, sharing very high sequence homology, but being unable to code for the same protein product. Whilst once relegated as byproducts of gene sequencing, increasingly, as regulatory roles are being uncovered, they are becoming predictive targets in their own right. Pseudogene prediction utilises existing sequence similarity and ab initio methods, whilst adding additional filtering and methods of identifying pseudogene characteristics.

Sequence similarity methods can be customised for pseudogene prediction using additional filtering to find candidate pseudogenes. This could use disablement detection, which looks for nonsense or frameshift mutations that would truncate or collapse an otherwise functional coding sequence. Additionally, translating DNA into proteins sequences can be more effective than just straight DNA homology.

Content sensors can be filtered according to the differences in statistical properties between pseudogenes and genes, such as a reduced count of CpG islands in pseudogenes, or the differences in G-C content between pseudogenes and their neighbours. Signal sensors also can be honed to pseudogenes, looking for the absence of introns or polyadenine tails.

Metagenomic gene prediction

Metagenomics is the study of genetic material recovered from the environment, resulting in sequence information from a pool of organisms. Predicting genes is useful for comparative metagenomics.

Metagenomics tools also fall into the basic categories of using either sequence similarity approaches (MEGAN4) and ab initio techniques (GLIMMER-MG).

Glimmer-MG is an extension to GLIMMER that relies mostly on an ab initio approach for gene finding and by using training sets from related organisms. The prediction strategy is augmented by classification and clustering gene data sets prior to applying ab initio gene prediction methods. The data is clustered by species. This classification method leverages techniques from metagenomic phylogenetic classification. An example of software for this purpose is, Phymm, which uses interpolated markov models—and PhymmBL, which integrates BLAST into the classification routines.

MEGAN4 uses a sequence similarity approach, using local alignment against databases of known sequences, but also attempts to classify using additional information on functional roles, biological pathways and enzymes. As in single organism gene prediction, sequence similarity approaches are limited by the size of the database.

FragGeneScan and MetaGeneAnnotator are popular gene prediction programs based on Hidden Markov model. These predictors account for sequencing errors, partial genes and work for short reads.

Another fast and accurate tool for gene prediction in metagenomes is MetaGeneMark. This tool is used by the DOE Joint Genome Institute to annotate IMG/M, the largest metagenome collection to date.

See also
 List of gene prediction software
 Phylogenetic footprinting
 Protein function prediction
Protein structure prediction
Protein–protein interaction prediction
 Pseudogene (database)
 Sequence mining
 Sequence similarity (homology)

References

External links
 Augustus
 FGENESH
 GeMoMa - Homology-based gene prediction based on amino acid and intron position conservation as well as RNA-Seq data
 geneid, SGP2
 Glimmer , GlimmerHMM
 GenomeThreader
 ChemGenome
 GeneMark
 Gismo
 mGene
 StarORF — A multi-platform and web tool for predicting ORFs and obtaining reverse complement sequence
 Maker - A portable and easily configurable genome annotation pipeline

Bioinformatics
Mathematical and theoretical biology
Markov models

Gene prediction


Kærlighed i Murens skygge (tysk originaltitel: Weissensee) er en tysk tv-serie produceret for Das Erste.

I seriens første sæson prøves et østtysk par hårdt, da kvinden Julia Hausmanns mor er systemkritiker, mens manden Martin Kupfers bror og far arbejder for Stasi. Det meste af handlingen foregår i bydelen Weißensee i Berlin.

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Tyske tv-serier fra 2010'erne
Krimiserier fra Tyskland

Kærlighed i Murens skygge


Cap Kidnappers,  est officiellement connu sous le nom de  . C'est un promontoire situé à l'extrémité sud-est de Hawke's Bay )  une région de Nouvelle-Zélande située sur la côte est de l'île du Nord. Cape Kidnappers  est à l'extrémité d'une péninsule de   () qui s'avance dans l' océan Pacifique . Il est à  () au sud-est de la ville de Napier. L'accès au Cap par la route s'arrête à Clifton, Hawke's Bay, qui est le point de départ de nombreux touristes. Le parcours de golf Cap Kidnappers se trouve entre le promontoire et la communauté côtière voisine de Te Awanga.

Historique
Selon le capitaine James Cook, ce cap a été ainsi nommé après une tentative d'enlèvement des Maoris locaux d'enlever Tiata, le serviteur de Tupia, un des membres de l'équipage du HMS Endeavour, alors que le navire approchait de l'île le . Ce fait est relaté dans l' acte de règlement Heretaunga Tamatea de 2015 avec la Couronne. Cette affaire m'a amené à donner à cette pointe de terre le nom de Cap Kidnappers.

Le capitaine Cook a décrit le cap comme ayant des falaises blanches abruptes de chaque côté, avec deux gros rochers ressemblant à des meules de foin près du promontoire. À la suite de l'adoption de la loi de 2018 sur le règlement des revendications Heretaunga Tamatea, le nom du promontoire a été officiellement modifié en Cape Kidnappers / Te Kauwae-a-Māui.  La terme maori Te Kauwae-a-Māui est une référence à "l'hameçon de Māui".

Zone importante pour les oiseaux
Cap Kidnappers a été reconnu  par BirdLife International, une organisation non gouvernementale (ONG), d'envergure internationale, à vocation de protection de la Nature et des oiseaux, pour être un important site sites de nidification, il abrite  plus de  de fou de Bassan s

Notes et références

Liens externes
 Tourisme dans Hawke's Bay

Northland
Cap en Nouvelle-Zélande
Hawke's Bay

Cap Kidnappers


Jacques Houdek er en kroatisk sanger som deltog i Eurovision Song Contest 2017 med sangen "My Friend" hvor han endte på en 13. plads. Jacques var også coach i den kroatiske udgave af The Voice, hvor han mentorede Nina Kraljić, den første sæsons vinder. Han har sunget på andre sprog end kroatisk, så som engelsk, italiensk, tysk, spansk, fransk, slovensk, makedonsk, og maori.

Henvisninger

Eksterne henvisninger

Sangere fra Kroatien
Kroatiens Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2017

Jacques Houdek


este una dintre speciile ficționale de creaturi de la Nintendo și Game Freak care apar în franciza media Pokémon creată de Satoshi Tajiri. Mew este un Pokemon mitic mic, roz, de tip psihic. A fost adăugat la Pokemon Red and Blue de către creatorul său, programatorul Game Freak Shigeki Morimoto, ca personaj secret. Ca atare, prezența sa a fost înconjurată de zvonuri și mituri, care au contribuit la succesul francizei Pokémon. De ani de zile, Mew nu putea fi obținut în mod legitim în jocuri, cu excepția evenimentelor de distribuție Pokémon.

Primul film al lui Mew a fost în Pokémon: The First Movie primul film ca personaj principal alături de Mewtwo. Filmul a arătat că o genă fosilizată Mew, găsită în jungla Guyana de o echipă de oameni de știință, a fost folosită pentru a crea Mewtwo, o clonă Mew îmbunătățită genetic. Mew a apărut mai târziu în Pokémon: Lucario and the Mystery of Mew  ca personaj principal alături de Lucario; backstory-ul filmului se învârte în jurul istoriei misterioase a lui Mew și cum a ajuns să fie atât de puternic. Pokémon: The Mastermind of Mirage Pokémon a avut o versiune de miraj a Mew care apare ca personaj principal în filmul care l-a ajutat pe Ash și pe prietenii săi să încerce să-l învingă pe Mirage Master.

Legături externe

Mew at Bulbapedia
Mew on Pokemon.com

Personaje care își schimbă forma în jocuri
Specii Pokémon

Mew (Pokémon)


Em estatística, o poder de um teste de hipótese binário é a probabilidade de que o teste rejeite corretamente a hipótese nula () quando uma hipótese alternativa específica () é verdadeira. É comumente denotado por  e representa as chances de uma detecção de verdadeiro positivo condicionada à existência real de um efeito a ser detectado. O poder estatístico varia de 0 a 1 e, à medida que o poder de um teste aumenta, a probabilidade  de cometer um erro do tipo II ao falhar erroneamente em rejeitar a hipótese nula diminui.

Notação

Este artigo usa a seguinte notação:

 β = probabilidade de um erro tipo II, conhecido como "falso negativo"
 1 − β = probabilidade de um "verdadeiro positivo", ou seja, rejeitar corretamente a hipótese nula. "1 − β" também é conhecido como o poder do teste.
 α = probabilidade de um erro tipo I, conhecido como "falso positivo"
 1 − α = probabilidade de um "verdadeiro negativo", ou seja, não rejeitar corretamente a hipótese nula

Descrição

Para uma probabilidade de erro tipo II de , o poder estatístico correspondente é 1 − . Por exemplo, se o experimento E tiver um poder estatístico de 0,7 e o experimento F tiver um poder estatístico de 0,95, há uma probabilidade maior de que o experimento E tenha um erro do tipo II do que o experimento F. Isso reduz a sensibilidade do experimento E para detectar efeitos. No entanto, o experimento E é consequentemente mais confiável do que o experimento F devido à menor probabilidade de um erro do tipo I. Pode ser equivalentemente pensado como a probabilidade de aceitar a hipótese alternativa () quando for verdadeira – isto é, a capacidade de um teste para detectar um efeito específico, se esse efeito específico realmente existir . Desta forma,

Se  não for uma igualdade, mas simplesmente a negação de  (por exemplo, com  para algum parâmetro populacional não observado  temos simplesmente ), então o poder não pode ser calculado a menos que as probabilidades sejam conhecidas para todos os valores possíveis do parâmetro que violam a hipótese nula. Assim, geralmente se refere ao poder de um teste "contra uma hipótese alternativa específica".

À medida que o poder do teste aumenta, há uma probabilidade decrescente de um erro tipo II, também chamado de taxa de falsos negativos ( ) já que o poder do teste é igual a 1 − . Um conceito semelhante é a probabilidade de erro tipo I, também chamada de taxa de falsos positivos ou o nível de um teste sob a hipótese nula.

No contexto de classificação binária, o poder de um teste é chamado de sensibilidade estatística, sua taxa de verdadeiro positivo ou sua probabilidade de detecção.

Análise do poder do teste
Um conceito relacionado é "análise de poder". A análise de poder pode ser usada para calcular o mínimo tamanho da amostra necessário para que seja razoavelmente provável detectar um efeito de um determinado tamanho. Por exemplo: "Quantas vezes eu preciso jogar uma moeda para concluir que ela é manipulada por uma certa quantia?" A análise de poder do teste também pode ser usada para calcular o tamanho mínimo do efeito que provavelmente será detectado em um estudo usando um determinado tamanho de amostra. Além disso, o conceito de poder é usado para fazer comparações entre diferentes procedimentos de testes estatísticos: por exemplo, entre um teste paramétrico e um teste não paramétrico da mesma hipótese.

Regra de ouro
A regra prática de Lehr diz que o tamanho (aproximado) da amostra  para um Teste t de duas amostras com poder de 80% () e nível de significância  deve ser:

onde  é uma estimativa da variância da população e  a diferença a ser detectada nos valores médios de ambas as amostras.
Para um teste t de uma amostra 16 deve ser substituído por 8.
A vantagem da regra prática é que ela pode ser memorizada facilmente e pode ser reorganizada para . Para análise rigorosa, sempre deve ser realizada uma análise do poder do teste total.

Fundamentação
Teste estatísticos usam dados de amostras para avaliar ou fazer inferências sobre uma população estatística. No cenário concreto de uma comparação de duas amostras, o objetivo é avaliar se as valores médias de algum atributo obtido para indivíduos em duas subpopulações diferem. Por exemplo, para testar a hipótese nula de que as pontuações médias de homens e mulheres em um teste não diferem, amostras de homens e mulheres são sorteadas, o teste é administrado a e a pontuação média de um grupo é comparada com a do outro grupo usando um teste estatístico como o z-teste] de duas amostras]. O poder do teste é a probabilidade de que o teste encontre uma diferença estatisticamente significativa entre homens e mulheres, em função do tamanho da verdadeira diferença entre essas duas populações.

Fatores que influenciam o poder
O poder estatístico pode depender de vários fatores. Alguns fatores podem ser específicos para uma situação de teste específica, mas, no mínimo, o poder do teste quase sempre depende dos três fatores a seguir:

 o critério significância estatística usado no teste
 a magnitude do efeito de interesse na população
 o tamanho da amostra usado para detectar o efeito

Um critério de significância é uma declaração de quão improvável um resultado positivo deve ser, se a hipótese nula de nenhum efeito for verdadeira, para que a hipótese nula seja rejeitada. Os critérios mais usados são probabilidades de 0,05 (5%, 1 em 20), 0,01 (1%, 1 em 100) e 0,001 (0,1%, 1 em 1000). Se o critério for 0,05, a probabilidade dos dados implicarem um efeito pelo menos tão grande quanto o efeito observado quando a hipótese nula for verdadeira deve ser menor que 0,05, para que a hipótese nula de nenhum efeito seja rejeitada. Uma maneira fácil de aumentar o poder de um teste é realizar um teste menos conservador usando um critério de significância maior, por exemplo, 0,10 em vez de 0,05. Isso aumenta a chance de rejeição da hipótese nula (obtenção de resultado estatisticamente significativo) quando a hipótese nula é falsa; ou seja, reduz o risco de um erro tipo II (falso negativo em relação à existência de um efeito). Mas também aumenta o risco de obter um resultado estatisticamente significativo (rejeitando a hipótese nula) quando a hipótese nula não é falsa; ou seja, aumenta o risco de um erro tipo I (falso positivo).

A magnitude do efeito de interesse na população pode ser quantificada em termos de um tamanho do efeito, onde há maior poder para detectar efeitos maiores. Um tamanho de efeito pode ser um valor direto da quantidade de interesse, ou pode ser uma medida padronizada que também leva em conta a variabilidade na população. Por exemplo, em uma análise comparando os resultados em uma população tratada e de controle, a diferença de resultado significa  seria uma estimativa direta do tamanho do efeito, enquanto  seria um tamanho de efeito padronizado estimado, onde  é o desvio padrão comum dos resultados no grupos tratados e controle. Se construído adequadamente, um tamanho de efeito padronizado, juntamente com o tamanho da amostra, determinará completamente o poder. Um tamanho de efeito não padronizado (direto) raramente é suficiente para determinar o poder, pois não contém informações sobre a variabilidade nas medições.

O tamanho da amostra determina a quantidade de erro de amostragem inerente a um resultado de teste. Outras coisas sendo iguais, os efeitos são mais difíceis de detectar em amostras menores. Aumentar o tamanho da amostra geralmente é a maneira mais fácil de aumentar o poder estatístico de um teste. Como o aumento do tamanho da amostra se traduz em maior poder é uma medida da eficiência do teste – por exemplo, o tamanho da amostra necessário para um determinado poder.

A precisão com que os dados são medidos também influencia o poder estatístico. Conseqüentemente, o poder do teste muitas vezes pode ser melhorado reduzindo o erro de medição nos dados. Um conceito relacionado é melhorar a "confiabilidade" da medida que está sendo avaliada (como em confiabilidade psicométrica).

O design de um experimento ou estudo observacional geralmente influencia o poder. Por exemplo, em uma situação de teste de duas amostras com um determinado tamanho total de amostra , é ótimo ter números iguais de observações das duas populações sendo comparadas (desde que as variâncias nas duas populações sejam o mesmo). Em análise de regressão e análise de variância, existem extensas teorias e estratégias práticas para melhorar o poder com base na definição ótima dos valores das variáveis independentes no modelo.

Interpretação
Embora não existam padrões formais para poder (às vezes chamado de 1 − ), a maioria dos pesquisadores avalia o poder de seus testes usando 1 −  =  0,80 como padrão de adequação. Esta convenção implica uma troca de quatro para um entre o risco  e o risco . ( é a probabilidade de um erro do tipo II, e α é a probabilidade de um erro do tipo I; 0,2 e 0,05 são valores convencionais para  e ). No entanto, haverá momentos em que essa ponderação de 4 para 1 será inadequada. Na medicina, por exemplo, os testes são muitas vezes concebidos de forma a não produzirem falsos negativos (erros do tipo II). Mas isso inevitavelmente aumenta o risco de obter um falso positivo (um erro do tipo I). A lógica é que é melhor dizer a um paciente saudável "podemos ter encontrado algo - vamos testar mais", do que dizer a um paciente doente "está tudo bem".

A análise de poder é apropriada quando a preocupação é com a rejeição correta de uma falsa hipótese nula. Em muitos contextos, a questão é menos determinar se há ou não uma diferença, mas sim obter uma estimativa mais refinada do tamanho do efeito populacional. Por exemplo, se estivéssemos esperando uma população correlação entre inteligência e desempenho no trabalho de cerca de 0,50, um tamanho de amostra de 20 nos dará aproximadamente 80% de poder (  = 0,05, bicaudal) para rejeitar a hipótese nula de correlação zero. No entanto, ao fazer este estudo, provavelmente estamos mais interessados em saber se a correlação é 0,30 ou 0,60 ou 0,50. Nesse contexto, precisaríamos de um tamanho de amostra muito maior para reduzir o intervalo de confiança de nossa estimativa para um intervalo aceitável para nossos propósitos. Técnicas semelhantes às empregadas em uma análise de poder tradicional podem ser usadas para determinar o tamanho da amostra necessário para que a largura de um intervalo de confiança seja menor que um determinado valor.

Muitas análises estatísticas envolvem a estimativa de várias quantidades desconhecidas. Em casos simples, todas menos uma dessas quantidades são parâmetros perturbadores. Nesse cenário, o único poder relevante pertence à única quantidade que sofrerá inferência estatística formal. Em alguns cenários, principalmente se os objetivos forem mais "exploratórios", pode haver uma série de grandezas de interesse na análise. Por exemplo, em uma análise de regressão múltipla podemos incluir várias covariáveis de interesse potencial. Em situações como esta em que várias hipóteses estão em consideração, é comum que os poderes associados às diferentes hipóteses sejam diferentes. Por exemplo, na análise de regressão múltipla, o poder de detectar um efeito de um determinado tamanho está relacionado à variância da covariável. Como diferentes covariáveis terão variações diferentes, seus poderes também serão diferentes.

Qualquer análise estatística envolvendo múltiplas hipóteses está sujeita à inflação da taxa de erro do tipo I se as medidas apropriadas não forem tomadas. Tais medidas normalmente envolvem a aplicação de um limite mais alto de rigor para rejeitar uma hipótese, a fim de compensar as múltiplas comparações que estão sendo feitas (por exemplo como no método de Bonferroni). Nesta situação, a análise de poder deve refletir a abordagem de teste múltiplo a ser usada. Assim, por exemplo, um determinado estudo pode ter um poder muito bom para detectar um certo tamanho de efeito quando apenas um teste deve ser feito, mas o mesmo tamanho de efeito pode ter um poder muito menor se vários testes forem realizados.

Também é importante considerar o poder estatístico de um teste de hipótese ao interpretar seus resultados. O poder de um teste é a probabilidade de rejeitar corretamente a hipótese nula quando ela é falsa; o poder de um teste é influenciado pela escolha do nível de significância para o teste, pelo tamanho do efeito que está sendo medido e pela quantidade de dados disponíveis. Um teste de hipótese pode falhar em rejeitar o nulo, por exemplo, se existir uma diferença verdadeira entre duas populações sendo comparadas por um teste t, mas o efeito é pequeno e o tamanho da amostra é muito pequeno para distinguir o efeito do acaso. Muitos ensaios clínicos, por exemplo, têm baixo poder estatístico para detectar diferenças nos efeitos adversos dos tratamentos , uma vez que tais efeitos podem ser raros e o número de pacientes afetados é pequeno.

Análise a priori vs. análise post hoc

A análise de poder pode ser feita antes (a priori ou análise de poder prospectiva) ou depois (post hoc ou análise de poder retrospectiva) serem coletados. A análise de poder "a priori" é realizada antes do estudo de pesquisa e é normalmente usada para estimar tamanhos de amostra suficientes para obter o poder adequado. A análise "post-hoc" do "poder observado" é conduzida após a conclusão de um estudo e usa o tamanho da amostra e o tamanho do efeito obtidos para determinar qual foi o poder no estudo, assumindo que o tamanho do efeito na amostra é igual ao tamanho do efeito na população. Considerando que a utilidade da análise de poder prospectivo no projeto experimental é universalmente aceita, a análise de poder post hoc é fundamentalmente falha. Cair na tentação de usar a análise estatística dos dados coletados para estimar o poder resultará em valores não informativos e enganosos. Em particular, foi demonstrado que o "poder observado" "post-hoc" é uma função injetora do valor de p obtido. Isso foi estendido para mostrar que todas as análises de poder "post-hoc" sofrem do que é chamado de "paradoxo da abordagem de poder" (PAP), em que se pensa que um estudo com resultado nulo mostra mais evidências de que a hipótese nula é realmente verdadeira quando o valor p é menor, uma vez que o poder aparente para detectar um efeito real seria maior.

Aplicativo
Agências de financiamento, conselhos de ética e painéis de revisão de pesquisa frequentemente solicitam que um pesquisador realize uma análise de poder, por exemplo, para determinar o número mínimo de sujeitos de teste em animais necessários para que um experimento seja informativo. Em estatísticas frequentistas, é improvável que um estudo de baixa potência permita escolher entre hipóteses no nível de significância desejado. Em estatística bayesiana, o teste de hipóteses do tipo usado na análise de poder clássica não é feito. Na estrutura bayesiana, a pessoa atualiza suas crenças anteriores usando os dados obtidos em um determinado estudo. Em princípio, um estudo que seria considerado fraco do ponto de vista do teste de hipóteses ainda poderia ser usado em tal processo de atualização. No entanto, o poder continua sendo uma medida útil de quanto um determinado tamanho de experimento pode ser esperado para refinar as crenças de alguém. É improvável que um estudo com baixo poder leve a uma grande mudança nas crenças.

Exemplo
A seguir, um exemplo que mostra como calcular o poder de um experimento aleatório: suponha que o objetivo de um experimento seja estudar o efeito de um tratamento em alguma quantidade e comparar os sujeitos da pesquisa medindo a quantidade antes e depois do tratamento, analisando a dados usando um teste t pareado. Seja  e  as medidas de pré-tratamento e pós-tratamento no sujeito , respectivamente. O possível efeito do tratamento deve ser visível nas diferenças  que são consideradas distribuídas independentemente, todas com o mesmo valor médio esperado e variância.

O efeito do tratamento pode ser analisado usando um teste t unilateral. A hipótese nula de nenhum efeito será que a diferença média será zero, ou seja,  Nesse caso, a hipótese alternativa afirma um efeito positivo, correspondendo a  A estatística de teste é:

Onde

 é o tamanho da amostra e  é o erro padrão. A estatística de teste sob a hipótese nula segue uma distribuição de Student t com a suposição adicional de que os dados são distribuídos identicamente . Além disso, suponha que a hipótese nula será rejeitada no nível de significância de  Como  é grande, pode-se aproximar o t- distribuição por uma distribuição normal e calcule o valor crítico usando a função quantil , o inverso da função de distribuição cumulativa do distribuição normal. Acontece que a hipótese nula será rejeitada se

Agora suponha que a hipótese alternativa seja verdadeira e . Então, o poder é

Para  grande,  segue aproximadamente um padrão [ [distribuição normal quando a hipótese alternativa é verdadeira, o poder aproximado pode ser calculado como

De acordo com esta fórmula, o poder aumenta com os valores do parâmetro  Para um valor específico de  um poder maior pode ser obtido aumentando o tamanho da amostra { {mvar|n}}.

Não é possível garantir uma potência suficientemente grande para todos os valores de  pois  pode ser muito próximo de 0. O mínimo (infimum) o valor da potência é igual ao nível de confiança do teste,  neste exemplo 0,05. No entanto, não é importante distinguir entre  e pequenos valores positivos. Se for desejável ter poder suficiente, digamos pelo menos 0,90, para detectar valores de  o tamanho da amostra necessário pode ser calculado aproximadamente:

de onde decorre que

Portanto, usando a função quantílica

onde  é um quantil normal padrão; consulte o artigo Probito para obter uma explicação da relação entre os valores  e z.

Extensão

Potência Bayesiana
Na configuração frequentista, os parâmetros são considerados como tendo um valor específico que provavelmente não é verdadeiro. Esse problema pode ser resolvido assumindo que o parâmetro tem uma distribuição. A potência resultante às vezes é chamada de potência Bayesiana, que é comumente usada em projetos de ensaio clínico.

Probabilidade preditiva de sucesso
Tanto o poder frequentista quanto o poder bayesiano usam significância estatística como critério de sucesso. No entanto, a significância estatística muitas vezes não é suficiente para definir o sucesso. Para resolver esse problema, o conceito de poder pode ser estendido ao conceito de probabilidade preditiva de sucesso (PPOS). O critério de sucesso para PPOS não se restringe à significância estatística e é comumente usado em projetos de ensaio clínico.

Software para cálculos de poder e tamanho da amostra
Vários programas gratuitos e/ou de código aberto estão disponíveis para realizar cálculos de poder e tamanho de amostra. Esses incluem
 G*Power (https://www.gpower.hhu.de/)
 Análise de poder estatística online gratuita do WebPower (https://webpower.psychstat.org)
 Calculadoras online gratuitas e de código aberto (https://powerandsamplesize.com)
 Energizar! fornece funções convenientes baseadas em Excel para determinar o tamanho mínimo do efeito detectável e o tamanho mínimo de amostra necessário para vários projetos experimentais e quase-experimentais.
 PowerUpR é a versão do pacote R do PowerUp! e, adicionalmente, inclui funções para determinar o tamanho da amostra para vários experimentos aleatórios multinível com ou sem restrições orçamentárias.
 R pacote pwr
 Pacote R WebPower
 Pacote Python statsmodels (https://www.statsmodels.org/)

Veja também

h de Cohen
Tamanho do efeito
Eficiência
Lema de Neyman–Pearson
Tamanho da amostra
Teste uniformemente mais poderoso

Referências

Fontes

Links externos

Teste de hipótese estatística

Poder do teste estatístico


التوربيني هو فيلم مصري من تأليف محمد حفظي وإخراج أحمد مدحت. يروي الفيلم قصة العلاقة بين شاب مريض بمرض التوحد وأخيه الأكبر بعد وفاة والديهما. الفيلم من بطولة شريف منير، أحمد رزق، هند صبري. الفيلم مأخوذ عن الفيلم الأمريكي رجل المطر

أحداث الفيلم
تدور الأحداث حول شاب يدعى محسن يعاني من حالة «التوحد»، وهو مرض يصيب الإنسان عندما يفقد القدرة في التواصل مع الآخرين، وتحدث بينه وبين شقيقه الأكبر كريم العديد من المواقف من بعد وفاة والديهما. كريم يشبه إلى حد كبير قطار «التوربيني» حيث يسعى دائماً للوصول إلى هدفه بأسرع الوسائل مهما كان الثمن، يروي الفيلم قصة العلاقة بين الأخوين.

الممثلين
 شريف منير
 أحمد رزق
 هند صبري
 محمد كريم
 جمال إسماعيل
 لطفي لبيب
 سامي العدل
 محمد الدفراوي
 محمد علي رزق

روابط خارجية

مصادر

أفلام أحمد رزق
أفلام هند صبري
أفلام محمد الدفراوي
أفلام مصرية إنتاج 2007
أفلام عن التوحد
أفلام شريف منير
أفلام سامي العدل

التوربيني (فيلم)


A Região Geográfica Imediata de Mantena é uma das 70 regiões geográficas imediatas do Estado de Minas Gerais, uma das quatro regiões geográficas imediatas que compõem a Região Geográfica Intermediária de Governador Valadares e uma das 509 regiões geográficas imediatas do Brasil, criadas pelo IBGE em 2017.

Municípios
É composta por 7 municípios.

 Central de Minas
 Itabirinha
 Mantena
 Mendes Pimentel
 Nova Belém
 São Félix de Minas
 São João do Manteninha

Estatísticas
Tem uma população estimada pelo IBGE para 1.º de julho de 2017 de 64 979 habitantes e área total de 1 851,340 km².

Ver também

 Lista de regiões geográficas intermediárias e imediatas de Minas Gerais
 Subdivisões do Brasil

Referências
Regiões geográficas imediatas de Minas Gerais

Região Geográfica Imediata de Mantena


Réaumur ist ein Einschlagkrater auf der Mondvorderseite am südlichen Rand des Sinus Medii, östlich des Kraters Flammarion und nordwestlich von Hipparchus.
Der Kraterrand ist stark erodiert und teilweise verschwunden. Das Innere ist von den Laven des Sinus Medii überflutet und daher eben.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem französischen Naturforscher René-Antoine Ferchault de Réaumur offiziell benannt.

Weblinks

 Réaumur auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Réaumur (Mondkrater)


Elza Soares é um álbum de estúdio da cantora e compositora brasileira Elza Soares, lançado em 1974 pela Tapecar e com produção musical de Ed Lincoln.

Antecedentes
Elza Soares lançou múltiplos álbuns durante quase 15 anos pela gravadora quatro álbuns pela gravadora Odeon. No entanto, nos últimos anos, a cantora se viu insatisfeita com a prioridade da gravadora no samba com a cantora Clara Nunes. O ápice da insatisfação se deu quando o repertório de um álbum de Elza foi transferido para Clara Nunes. Por isso, a cantora assinou com a Tapecar, pela qual lançou quatro álbuns entre 1974 e 1977, sendo Elza Soares o primeiro deles.

Produção
Com produção musical e arranjos de Ed Lincoln, Elza Soares contou com músicas como "Bom dia, Portela", "Pranto Livre" e "Meia noite já é dia".

A capa do álbum, que traz Elza Soares em uma aparência com influência afro, tem influência do sucesso de Clara Nunes.

Lançamento e recepção

Elza Soares foi lançado em 1974 pela Tapecar, com o single "Não É Hora de Tristeza". Com cotação de 3,5 estrelas de 5, o crítico Mauro Ferreira afirmou que é o melhor trabalho da fase da cantora pela Tapecar, sobretudo "pela boa qualidade (de parte) do repertório".

Em meados de 1977, o álbum foi relançado na Espanha com o título Ritmos de Brasil e com créditos para Elza Soares e Ed Lincoln.

Em abril de 2021, o álbum foi lançado nas plataformas digitais com distribuição da Deckdisc.

Faixas
A seguir lista-se as faixas, compositores e durações de cada canção de Elza Soares:

Álbuns de 1974
Álbuns de Elza Soares
Álbuns em língua portuguesa
Álbuns lançados pela Tapecar
Álbuns produzidos por Ed Lincoln

Elza Soares (álbum de 1974)


Zrinka Šimić-Kanaet (Sarajevo, 21. svibnja 1956.) hrvatska je arheologinja i stručnjakinja za rimsku keramiku.

Rođena je u Sarajevu 1956. godine. Osnovnu školu i Klasičnu gimnaziju završava u Zagrebu. God. 1980. diplomirala je arheologiju i talijanski jezik i književnost na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu.  Na poslijediplomskom studiju arheologije magistrirala je 1990. obranivši magistarski rad "Komparativna analiza tehnologije protohistorijske i ranorimske keramike na području sjeverne Hrvatske". Doktorirala je 2009. s disertacijom "Klasifikacija, kronologija i porijeklo rimske keramike iz Tilurija u rimskoj provinciji Dalmaciji", pod mentorstvom prof. Mirjane Sanader.

Od 1984. do 2005. bila je glavna knjižničarka Odsjeka za arheologiju FFZG-a. God. 2005. postaje asistenticom na Katedri za klasičnu arheologiju, a 2014. stručnom suradnicom na Odsjeku za arheologiju. Stručna je suradnica na više znanstvenih projekata. Organizirala je dvije znanstvene konferencije s međunarodnim sudjelovanjem (Prvi međunarodni kolokvij rimske keramike 2007. i Rimska keramika – lokalno je univerzalno 2011.). Predaje na preddiplomskom i diplomskom studiju Odsjeka za arheologiju. Članica je Hrvatskoga arheološkoga društva i društva International Lychnological Association. Sudjelovala je na arheološkim iskapanjima Siscije (Siska), Cibalae (Vinkovaca), Murse (Osijeka), Vučedola, Kaniške Ive, Krka, Bribira i Tilurija (Garduna).

Izvori

 "Doc. dr. sc. Zrinka Šimić-Kanaet" AdriaRom
 "Zrinka Šimić-Kanaet" Katedra za rimsku, provincijalnu i ranokršćansku arheologiju

Vanjske poveznice
 Bibliografije u CROSBI-ju, Academiji, Researchgate-u i KOHA-i
 Repozitorij Sveučilišta u Zagrebu

Životopisi, Sarajevo
Hrvatski arheolozi
Hrvati u Bosni i Hercegovini

Zrinka Šimić-Kanaet


අන්තර්ජාලය විසින් මෝස්තර නිරූපන කර්මාන්තයේ මුහුණුවර විශාල වෙනසකට ලක්කොට ඇත. ඒ ඊට ප‍්‍රවේශවීමේ මාර්ගයන් වැඩිකිරීම තුලිනි. නිරූපිකාවන් වීමට බලාපොරොත්තුවන්නන් නිරූපිකාවන් පිලිබඳ වෙබ් අඩවි වෙතින් තොරාගනු ලබන අතර ඔවුන්ට සිය ජීව දත්ත සටහන් සහ ඡායාරූප ඉහල පෙළේ මෝස්තර නිරූපන කටයුතු සිදුකරන නියෝජිතායතනයන් වෙත එවිය හැක.

අන්තර්ජාලයේ නිරූපිකාවන්ට වෙන්වූ වෙබ් අඩවි ආඩම්බරයෙන් කියා සිටින්නේ අදාල නියෝජිතායතනයන් වෙත හෝ සම්මන්ත‍්‍රණයන් වෙත නොගොස් අන්තර්ජාලය හරහා තමන් විසින් තමන්වම අළෙවිකිරීමේ අවස්ථාව තමන් විසින් නිරූපිකාවන්ට ලබාදී ඇති බවය.

මෙම වෙබ් අඩවිවල ඇති අවාසිදායක කාරණය වන්නේ මේවා මඟින් නිරූපිකාවන් සූරාකෑමට ලක්වීම සහ වෙනත් උපක‍්‍රමයන්ට ගොදුරුවීමය. එමෙන්ම බොහොමයක් ප‍්‍රධාන පෙළේ මොස්තර නිර්මාණ ආයතන කියාසිටින්නේ තමන් වෙත දිනපතාම සිය ගණනක් ආධුනිකයින් පැමිණෙන බැවින් තමන්ට නිරූපිකාවන් සොයා අන්තර්ජාලයේ සැරිසැරීම අනවශ්‍ය බවය.

කෙසේනමුත් මෝස්තර නිරූපිකාවන්ට සහ නළුනිලියන්ටම වෙන්වූ සමාජ ජාලකරණ වෙබ් අඩවිද පවතී. මෙම වෙබ් අඩවි, කර්මාන්තයේ නියුතු පුද්ගලයින් ලෙස කි‍්‍රයාත්මක වෙමින් කර්මාන්තයේ නියුතු වූවන් සමඟ සම්බන්ධ වෙමින් ඔවුන්ගේ ඡායාරූප ඔවුන් වෙත ඉදිරිපත් කිරීම සිදුකරනු ලබයි. OneModelPlace.com සහ ModelMedia.com මේ ආකාරයෙන් කි‍්‍රයාත්මක වන වෙබ් අඩවි වේ.

OneModelPlace.com නිරූපිකාවන් සඳහා නොමිළයේද ඡායාරූපශිල්පීන් සඳහා නාමික ගාස්තුවක් මතද වෙනම ලිපිගොනුවක් පවත්වාගෙන යමින් සිය සේවය සපයයි.

ModelMedia.com සිය සාමාජිකත්වය ලබාගැනීමට තව අය උනන්දු කරවීම තුලින් ඔවුන් ගෙවනු ලබන සාමාජික ගාස්තුවෙන් යම් මුදලක් නව සාමාජිකයා හඳුන්වාදෙන අයට ගෙවීමෙන් සාමාජිකයන්ට සුළු මුදලක් උපයාගැනීමේ අවස්ථාවද උදාකරදී ඇත.

මෙම කර්මාන්තයට පහසුකම් සලසන වෙඞ් අඩවි ගණන් කළ නොහැකි තරම් අතිවිශාල සංඛ්‍යාවක් අන්තර්ජාලයේ පවතී. ඉන් බොහොමයක් සඳහා මුදල් ගෙවීමට සිදුවන අතර 'ඉහලම සුදුසුකම්ලත් පිරිසගේ අවධානයට ඔබ ලක්වීම සඳහා ඔබේ ඡායාරූප ඇතුලත් කරන' ලෙස මෙම වෙබ් අඩවි පවසා සිටියි. බොහෝ අවස්ථාවන්හිදී සම්මුඛ පරීක්‍ෂණ සඳහා සහභාගීවීමේ වියදම්, නවාතැන් ගාස්තු ඇතුළු අනෙකුත් සියලූම වියදම් නිරූපිකාව විසින් දරාගත යුතු නමුත් අනාගතයේ තමන්ට ලැබියහැකි ප‍්‍රතිලාභයන් අතිශයින්ම අවිනිශ්චිත වෙයි.

අන්තර්ජාල මෝස්තර නිරූපනය


Se entiende por diez ciudades-estado del Antiguo Chipre a aquellas griegas, greco-fenicias o greco-eteochipriotas, que aparecen en una inscripción del rey asirio Esarhaddón durante 673-672 a. C.

La lista de las diez ciudades-estado, seguida de su nombre en griego es la siguiente:
 Pafos, Πάφος (griega)
 Salamina, Σαλαμίς (griega)
 Solos, Σόλοι (griega)
 Curio, Κούριον (griega)
 Quitri, Χῦτροι (griega)
 Citio, Κίτιον (greco-fenicia)
 Amatunte, Ἀμαθούς (greco-eteochipriota)
 Idalion, Ἰδάλιον (griega)
 Ledri, Λῆδραι (griega)
 Tamasos, Ταμασσός (griega)

La isla de Chipre se dividió a partir de la Edad del Hierro en ciudades-estado que sustituyeron a las estructuras políticas de la Edad del Bronce. El número de ciudades-estado varió a lo largo de la historia: la lista más antigua, del año 707 a. C., incluía siete ciudades-estado, y según el historiador David Rupp, existíieron un máximo de quince.

A las que se añadieron posteriormente otras tres más:
 Cerinea, Κυρηνεία (griega)
 Lapeto, Λάπηθος (griega, greco-fenicia por corto tiempo)
 Mario, Μάριον (griega)

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Antiguas ciudades en Chipre
Reinos de la Antigua Grecia
Yacimientos arqueológicos de Chipre

Diez ciudades-estado de Chipre


دائرة المنصورة هي إحدى دوائر ولاية برج بوعريريج الجزائرية.

مواضيع ذات صلة
 دوائر ولاية برج بوعريريج

المراجع

دوائر ولاية برج بوعريريج

دائرة المنصورة (ولاية برج بوعريريج)


Ashford es una circunscripción representada en la Cámara de los Comunes del Parlamento británico, ubicada en el condado ceremonial de Kent (Inglaterra). En ella se elige a un Miembro del Parlamento a través del sistema de escrutinio uninominal mayoritario. Según la Oficina Nacional de Estadística del Reino Unido, Ashford tenía 81 947 electores en diciembre de 2010.

Miembros del Parlamento

Elecciones

Años 1990

Años 2000

Años 2010

Referencias

Ashford

Circunscripción de Ashford


Kate Walsh (* 20. Februar 1983 in Burnham-on-Crouch, Essex, Vereinigtes Königreich) ist eine britische Musikerin.

Leben
Walsh wurde in Burnham-on-Crouch geboren, wo sie auch aufwuchs. Durch ihre Eltern und ihre älteren Brüder wurde schon früh ihr Interesse für Musik geweckt. Im Alter von fünf Jahren begann Walsh mit dem Pianospielen. Später absolvierte sie eine Ausbildung als klassische Pianistin beim Brighton Institute of Modern Music. Sie lernte auch das Spielen der Gitarre.

Erste Stücke veröffentlichte sie privat über MySpace. Ihr Debütalbum Clocktower Park erschien 2003 beim Musiklabel Kitchenware Records. Später gründete Walsh ihr eigenes Label Blueberry Pie. 2007 erreichte ihr Album Tim's House die britischen Top 100 und setzte sich an die Spitze der iTunes-Download-Charts. Ihr Lied Talk of the Town war im März 2007 bei iTunes als Free Single of the Week erhältlich, was ihr einen weiteren Popularitätsschub bescherte.

Auf dem 2010 veröffentlichten Album Peppermint Radio sang Walsh 11 Coverversionen, unter anderem von Prefab Sprout (When Love Breaks Down), Erasure (A Little Respect) und EMF (Unbelievable).

2011 erschien das fünfte Album The Real Thing.

Diskografie

Alben
 2003: Clocktower Park (Kitchenware Records)
 2007: Tim's House (Blueberry Pie)
 2009: Light & Dark (Blueberry Pie)
 2010: Peppermint Radio (Blueberry Pie)
 2011: The Real Thing (Blueberry Pie)

Singles und EPs
 2007: Don't Break My Heart (Mercury)
 2007: Your Song (Mercury)
 2007: Tonight (Mercury)
 2008: Live from London (Universal)
 2009: June Last Year (Blueberry Pie)
 2009: Acoustic (Blueberry Pie)
 2010: 1,000 Bees (EMI UK)
 2011: You Said (feat. Digiverse) (Monologue Records)
 2012: When You Were Around (feat. Dash Berlin) (Aropa Records)

Weitere Veröffentlichungen
 2010: Nite Time (feat. George Acosta) (Aco Music)
 2011: Me and You (feat. Paul Vinitsky) (Vendace Records)
 2011: The Night Time (feat. Lamajie) (Only One Records)
 2011: Right Back (feat. Sensetive5) (Neuroscience Deep)

Weblinks
 Kate Walsh bei MySpace

 Kate Walsh: Biography

Einzelnachweise

Popsänger
Folksänger
Gitarrist
Brite
Geboren 1983
Frau

Kate Walsh (Musikerin)


الأمازون أو أمازوناس  هي إحدى ولايات البرازيل، وتقع في الركن الشمالي الغربي من البلاد. وهي أكبر ولاية في البرازيل من حيث المساحة وتاسع أكبر وحدة بلدية في العالم، وهي أكبر من مساحات أوروغواي وباراغواي وتشيلي مجتمعة. وفي حالة كونها دولة مستقلة فستكون في المرتبة السادسة عشرة في العالم من حيث المساحة، حيث أنها أكبر قليلا من منغوليا. وهي أكبر من المنطقة الشمالية الشرقية من البرازيل بولاياتها التسع. تماثل مساحة ولاية الأمازون مساحة ولاية ألاسكا الأمريكية تقريبا  وما يعادل مرتين وربع مساحة ولاية تكساس.

الولايات المجاورة هي (باتجاه عقارب الساعة من الشمال) رورايما، بارا، ماتو غروسو، روندونيا، أكري. ولها حدود مع بيرو وكولومبيا وفنزويلا. وهذا يشمل أقسام أمازوناس، فاوبيس، غواينيا في كولومبيا، وكذلك ولاية أمازوناس في وفنزويلا، وإقليم لوريتو في بيرو.

سميت الولاية على نهر الأمازون، وكان سابقا جزءا من نيابة ملك إسبانيا في بيرو، وهي منطقة تسمى غيانا الإسبانية. استوطنها البرتغاليون في أوائل القرن الثامن عشر وتم دمجها في الإمبراطورية البرتغالية بعد معاهدة مدريد عام 1750. وأصبحت ولاية في جمهورية البرازيل الأولى في عام 1889.

تمثل الغابات الاستوائية أكثر مساحة الولاية؛ وتتركز المدن على طول الممرات المائية الصالحة للملاحة والتي لا يمكن الوصول إليها إلا بواسطة القوارب أو الطائرات. ماناوس هي العاصمة وأكبر مدينة فيها، وهي مدينة حديثة يبلغ تعدادها 2.1 مليون نسمة وسط الغابة على نهر الأمازون وعلى بعد 1,500 كم من منبع النهر على المحيط الأطلسي. يعيش ما يقرب من نصف سكان الولاية في هذه المدينة؛ المدن الكبيرة الأخرى هي بارينتينس، ماناكابورو، إتاكواتيارا، تيفي، وكواري وهي أيضا على طول نهر الأمازون في النصف الشرقي من الولاية.

الاقتصاد
تعتمد الولاية على الصناعة واستخراج البترول، الغاز الطبيعي، المواد المعدنية وعلى اصطياد الأسماك لكثرة الانهر فيها ولعبت الولاية دوراً كبيراً في فترة استخراج المطاط الطبيعي، لوجود أكبر غابة في العالم فيها تجذب الولاية العديد من المستثمرين إليها من البرازيل وخارجها، فهناك العديد من الأشياء التي لم يتم اكتشافها في الأمازون.

مراجع

ولاية الأمازون
المنطقة الشمالية (البرازيل)
تأسيسات سنة 1850 في البرازيل
دول وأقاليم أسست في 1850
ولايات البرازيل

الأمازون (ولاية)


Dahme er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende under Kreis Østholsten. Kreis Østholsten ligger i delstaten Slesvig-Holsten. Dahme er en kur- og badeby ved Østersøen, der ligger omkring 20 km nordøst for Neustadt in Holstein og knap 15 km (luftlinje) sydøst for Oldenburg in Holstein, syd for østenden af Oldenburger Graben.

Kommunen ligger i det idylliske landskab Wagriens nordveststrand ud til Lübeck Bugt, mellem Grube og Kellenhusen. Mod vest løber Bundesstraße 501 fra Neustadt i retning mod Fehmarn.

Forvaltning
Dahme hørte fra 1889 til 2006 til det daværende Amt Grube. Siden da har Dahme og kommunerne Grube og Kellenhusen dannet et verwaltungsgemeinschaft med Grömitz, hvor administrationen er placeret.

Erhvervsliv

Med er en flere kilometer lang sandstrand med en let tilgængelig promenade, mere end 60.000 badegæster og 800.000 overnatninger om året, er turisme den vigtigste indtægtskilde i kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på verwaltungsgemeinschaftets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Østholsten

Dahme (Holsten)


O Brit Awards de 2016 foi realizado em 24 de fevereiro de 2016, na The O2 Arena, em Londres, Inglaterra, e foi apresentado por Ant & Dec. Esta foi a 36.ª edição da premiação anual da British Phonographic Industry em reconhecimento a música britânica e internacional.

Apresentações

Vencedores e indicados
As indicações foram reveladas em 14 de janeiro de 2016. Os vencedores são listados primeiro e destacados em negrito.

Ligações externas

2016
Prémios de música em 2016
Eventos de fevereiro de 2016
2016 na televisão no Reino Unido
2016 no Reino Unido

Brit Awards de 2016


Llandegla (en galés: Llandegla-yn-Iâl) es una villa y comunidad en el condado de Denbighshire en Gales. Tiene una población de 567 habitantes, según el censo de 2011.

Está ubicada a 253  en el valle del río Alyn, junto a la ruta que une Ruthin con Wrexham. Los límites de la comunidad incluyen a la propia villa de Llandegla y a la villa vecina de Pen-y-stryt.

Nombre
La villa fue llamada así en homenaje a Santa Tecla, patrona de la localidad y de su iglesia parroquial. Llandegla-yn-Iâl, su nombre galés, puede traducirse como «iglesia de Santa Tecla en Yale». Iâl fue un distrito, y más adelante hundred, cuyo nombre significa «país de la fértil colina». Bajo el sistema medieval galés de administración, fue otorgado por Gruffydd ap Llywelyn, rey de Powys, a Llewelyn Aurdorchog.

Esta villa fue asiento de la familia Iâl, cuyo miembro más célebre fue Elihu Yale, gobernador de la Compañía Británica de las Indias Orientales. Elihu hizo una contribución substancial para el establecimiento de una institución educacional en New Haven, Connecticut, que derivó en la fundación del Colegio Yale, conocido hoy como Universidad Yale.

Historia
Se considera que la iglesia de Santa Tecla, por su ubicación y características, es de construcción medieval temprana. Sin embargo, en 1866 se hizo una gran reconstrucción, probablemente sobre la base de un diseño del arquitecto John Gibson. Desde el  está bajo la administración eclesiástica de la Abadía de Valle Crucis.

Una de las principales vías pecuarias, que iba desde la costa noroeste de Gales hasta los mercados ingleses, atravesaba la villa por lo que el comercio ganadero era central en su economía. Al respecto, Thomas Pennant escribió que «eran notables sus grandes ferias de ganado negro galés», y que antiguamente existieron allí numerosas posadas para atender a los guías y comerciantes de ganado. George Borrow, en su libro de viajes Wild Wales, registró un encuentro con un comerciante de cerdos en una ruta del valle de Eglwyseg, conduciendo una gran piara a través de la montaña desde «Llandeglo» hacia Wrexham.

Debido a la construcción de vías férreas en el , las antiguas rutas ganaderas declinaron y dejaron de utilizarse, por lo cual muchos de los habitantes de Llandegla pasaron a emplearse en canteras.

El escritor Edward Tegla Davies y el poeta y escritor de himnos religiosos William Jones (Ehedydd Iâl) residieron en la villa.

Costumbres y tradiciones locales
Pennant registró una curiosa tradición relacionada con la fuente de Santa Tecla, ubicada en un predio cercano a la iglesia. Personas afectadas de epilepsia, conocido localmente como «mal de Santa Tecla» (Clwyf Tecla en galés), se lavaban en el manantial luego del amanecer, y caminaban en círculos tres veces alrededor de él. Dejaban como ofrenda un «fourpence» (antigua moneda inglesa equivalente a cuatro peniques), y finalmente pasaban la noche en la iglesia.

El folclorista del  Elias Owen registró una leyenda acerca de un «perverso fantasma» que solía espantar en la casa parroquial de Llandegla, y que fue exorcisado por un hombre llamado Griffiths, de la cercana aldea de Graianrhyd. La tradición decía que se trataba del espíritu de alguien sepultado en una caja bajo una gran piedra en el río Alyn, cerca del puente de Llandegla.

Atracciones
El sendero Offa's Dyke Path atraviesa la villa. Al noroeste de la localidad se encuentran las colinas conocidas como Clwydian Range, al suroeste el bosque de Llandegla, y al sur el paso de montaña de Horseshoe Pass. Llandegla también cuenta con un centro de bicicleta de montaña ubicado en el bosque.

Referencias

Bibliografía
 Llandegla Millennium Action Group (2003) Llandegla Then and Now, Llandegla Millennium Action Group, Llandegla.

Enlaces externos
 Official Coed Llandegla Mountain Biking Ciclismo de montaña en Llandegla
 Fotos de la región de Llandegla en geograph.org.uk

Localidades de Denbighshire

Llandegla


منتخب أنغولا لكرة اليد هو الممثل الرسمي لدولة انغولا في لعبة كرة اليد و قد تمكن من التأهل الي بطولة العالم لكرة اليد في 2005 و 2007 و 2017 ، رغم ذلك لا يعتبر هذا المنتخب من كبار القارة الأفريقية إذ إنه لم يتوج أبدًا ببطولة افريقيا .

سجل النتائج في بطولة العالم

روابط إضافية

 Angola national handball team

مراجع

كرة يد في أنغولا
أنغولا
منتخبات رياضية وطنية من أنغولا
منتخبات كرة اليد
منتخبات كرة يد وطنية رجالية

منتخب أنغولا لكرة اليد


Westpark  est une station de la ligne U6 du métro de Munich. Elle est située dans le secteur de Sendling-Westpark sous l'Ehrwalder Straße, à proximité du parc urbain,  à Munich en Allemagne.

Situation sur le réseau

Histoire
La station ouvre le  et est l'une des trois stations ouvertes à l'occasion de l'Internationale Gartenbauausstellung.

Architecture
Les murs de la voie arrière sont constitués de panneaux muraux jaunes, verts et bleus qui se courbent vers l'intérieur en haut. Les piliers du centre sont recouverts de tuiles jaunes. Le revêtement du plafond est constitué de lamelles en aluminium avec deux bandes lumineuses. Elles illuminent la plate-forme, qui est conçue avec un motif de galets de l'Isar.

Services aux voyageurs

Accès et accueil
À l'extrémité ouest, des escalators et des escaliers fixes mènent à un portique et à la Treffauerstraße et à la Klaiser Weg. À l'extrémité est, on peut également atteindre par des escalators et des escaliers fixes et par un ascenseur un portique et la Garmischer Straße en surface.

Desserte
La station est desservie par le MVG-Classe B et MVG-Classe C.

Intermodalité
La station est en correspondance avec la ligne de bus 63.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Munich
 Ligne U6 du métro de Munich

Liens externes
 u-bahn-muenchen.de

Station de la ligne U6 du métro de Munich
Station de métro mise en service en 1983

Westpark (métro de Munich)


Hodgson is a surname. In Britain, the Hodgson surname was the 173rd most common (766 per million) in 1881 and the 206th most common (650 per million) in 1998. In the United States of America, Hodgson was the 3753rd most popular surname (30 per million) in the 1990 census.

Origin and meaning
Hodgson is a patronymic surname, thought by some to mean "son of Hodge", with Hodge being a Middle English personal name usually representing a pet-form of the name Roger. However, Geoffrey Hodgson shows that both distribution of the name and DNA suggest a Norse-Irish origin, making "son of Oddgeir" a more likely derivation.

Variants
The Hodson surname is less common and generally derives from Hodgson. Other probable variants of Hodgson include Hodgeson, Hodgshon, Hodshon, Hodgin, Hodgins, Hodgen, Hodgens, Hodghson, Hodgon and Hodgeon. In the North of England the "s" is often silent in the pronunciation of Hodgson. This accounts for variants such as Hodgin, Hodgen, Hodgon and Hodgeon.

Coat of arms
The Hodgsons of Hebburn, a mine-owning Catholic family living in the North East of England in the sixteenth and seventeenth centuries (Surtees 1820, vol. 2, pp. 77, 319, James 1974, Hodgson 2008), bore a heraldic coat of arms, blazoned as "per chevron, embattled or and azure, three martlets counterchanged". This same coat of arms is associated with several other Hodgson families, including the Hodgsons of West Keal in Lincolnshire, the Hodgsons of Bascodyke in Cumberland (Hodgson 1925), the Hodshons of Amsterdam, and with Thomas Hodgson (1738–1817) a Liverpool merchant and slave trader, and the owner of a mill in Caton, Lancashire (Hodgson 2008).

Border Reivers and Hodgson clans
For centuries before James VI's assentation to the throne of England (Union of the Crowns), the remote Anglo-Scottish borderland region had been the lair of unruly clans and gangs of robbers that were largely beyond the reach of the law. A peculiar form of clan organisation grew up in this area. This was the land of the Border Reivers. These clans had a legal system distinct from that of the majority of England and Scotland (Robb 2018). The suppression of this legal system led to a generalised breakdown of Reiver society (Robb 2018). They would steal goods, cattle and women from across the nominal border.

Some Hodgsons in Cumberland were themselves a clan organisation (Fraser 1971). The border clans were eventually subjection by state authorities. Many were forced or obliged to emigrate to North America in the 18th century (Fischer 1989). Many Hodgsons emigrated in this period.

People with the surname
 Alex Hodgson, Scottish singer/songwriter
 Andrew Hodgson (disambiguation)
 Arthur Hodgson (1818–1902), Australian pioneer and politician
 Brett Hodgson, Australian professional rugby league player
 Brian Hodgson, British television composer and sound technician
 Brian Houghton Hodgson (1800–1894), British naturalist
 Bryan Hodgson, American college basketball coach
 Caroline Hodgson (1851–1908), Australian brothel proprietor
 Charles Hodgson (artist) (c. 1770 – 1856), amateur English landscape painter
 Christopher Hodgson (disambiguation)
 Claire Merritt Hodgson (1897–1976), second wife of Babe Ruth
 Cody Hodgson (born 1990), Canadian professional ice hockey player
 David Hodgson (disambiguation)
 Derek Hodgson (disambiguation)
 Edward Hodgson (1813–1882), British clergyman and cricketer
 Edward Smith Hodgson (1866–1937), Scottish artist, etcher, and illustrator of magazines and of juvenile fiction
 Frances Hodgson Burnett, born Frances Eliza Hodgson (1849–1924), English–American playwright and author
 Francis Roger Hodgson (1853–1920), British clergyman and Bible translator
 Frederick Hodgson (disambiguation)
 Gaynor Hodgson, British child actress
 Geoffrey Hodgson (born 1946), economist
 George Hodgson (disambiguation)
 Henrietta Mildred Hodgson (1805–1891), great-great-grandmother of Queen Elizabeth II
 Henry Hodgson (disambiguation)
 Herbert John Hodgson (1893–1974), soldier and printer of The Seven Pillars of Wisdom
 Isaac Hodgson (architect) (1826–1909), Irish-US architect
 James Hodgson (disambiguation)
 Jane Elizabeth Hodgson (1915–2006), American obstetrician and gynecologist
 Joel Hodgson (born 1960), creator and former host of Mystery Science Theater 3000
 John Hodgson (disambiguation)
 Joseph Hodgson (1788–1869), British physician
 Jules Hodgson, English guitarist
 Julian Hodgson (born 1963), English chess grandmaster
 Ken Hodgson (1942–2007), English footballer from Newcastle.
 Laurence C. Hodgson (1874–1937), US newspaper writer and politician
 Leonard Hodgson (1889–1969), Anglican priest, philosopher, theologian, and historian
 Leyland Hodgson 1892–1949), American actor
 Lucy Hodgson, American sculptor and printmaker
 Marshall Hodgson (1922–1968), American Islamic scholar
 Martin Hodgson (1909–1991), English rugby league forward and goalkicker
 Matthew Hodgson (disambiguation)
 Miriam Hodgson (1938–2005), British editor of children's books
 Nick Hodgson (born 1977), English drummer and musician
 Patricia Hodgson, Principal of Newnham College, Cambridge
 Paul Hodgson (disambiguation)
 Peter Hodgson (disambiguation)
 Ralph Hodgson (1871–1962), English poet
 Randolph Hodgson (1870–1952), English clergyman and writer under the pen-name "A Country Vicar"
 Richard Hodgson (disambiguation)
 Robert Hodgson (disambiguation)
 Robert Willard Hodgson (1893–1966), an American botanist
 Robert MacLeod Hodgson (1874–1956), British diplomat
 Robin Hodgson, Baron Hodgson of Astley Abbotts (born 1942), British politician
 Roger Hodgson (born 1950), English singer/songwriter
 Shadworth Hodgson (1832–1912), English philosopher
 Sharon Hodgson (born 1966), British politician
 Sharyn Hodgson (born 1968), Australian actress who appeared in Home and Away
 Stuart Milton Hodgson (1924–2015), Canadian commissioner
 Studholme Hodgson (1708–1798), British field marshal
 Sydney Hodgson (died 1591), English Roman Catholic lawyer and martyr
 Telfair Hodgson (1840–1893), American Episcopal priest and academic administrator
 Telfair Hodgson Jr. (1876–1952), American academic administrator, banker, developer
 Thomas Hodgson (disambiguation)
 Walter Joseph Hodgson (1924-1978) (Lt.Col, USAF, Retired) American Helicopter Test Pilot, one of only three men to fly the Avro Canada VZ-9 Avrocar, and the only two-time recipient of the Frederick L. Feinberg Memorial Award (1960, 1979)
 W. N. Hodgson (1893–1916), First World War poet who published under the pen name Edward Melbourne
 Wil Hodgson (born 1978), English stand-up comedian
 William Hodgson (disambiguation)

Sportspeople
 Arthur Hodgson (footballer) (1926–2003), Australian rules footballer
 Aub Hodgson (1912–1982), Australian rugby union player
 Billy Hodgson (1935–2022), Scottish footballer
 Brett Hodgson (born 1978), Australian rugby league player
 Charlie Hodgson (born 1980), rugby union player
 Cody Hodgson (born 1990), Canadian ice hockey player
 Dan Hodgson (born 1965), Canadian ice hockey player
 Dan Hodgson (cricketer) (born 1990), English cricketer
 Geoffrey Hodgson (cricketer) (born 1938), English cricketer
 Gordon Hodgson (1904–1951), South African-born English footballer, cricketer and baseball player
 Gordon Hodgson (footballer) (1952–1999), English footballer
 Isaac Hodgson (1828–1867), English cricketer
 Joe Hodgson (born 1988), 2012 British supermoto quad champion
 Martin Hodgson, English rugby league footballer
 Michael Hodgson (born 1979), Australian rugby league player
 Neil Hodgson, English motorcycle racer
 Nick Hodgson (swimmer) (born 1964), British swimmer
 Pat Hodgson (born 1944), US American football player
 Philip Hodgson (1935–2015), English cricketer
 Rick Hodgson (born 1956), Canadian ice hockey player
 Robert Hodgson (cricketer) (born 1973), Australian cricketer
 Roy Hodgson (born 1947), English football manager
 Rusty Hodgson (born 1981), British motorcycle racer
 Ted Hodgson (born 1945), Canadian ice hockey player
 Tim Hodgson (born 1975), English cricketer

Fictional characters
 Tom Hodgson, a character from Channel Zero, portrayed by Brandon Scott

Hodgson can also be a given name:
Hodgson Pratt (1824–1907), English pacifist

References

Bibliography
 Fischer, David Hackett (1989) Albion's Seed: Four British Folkways in America (Oxford and New York: Oxford University Press).
 Fraser, George MacDonald (1971) The Steel Bonnets: The Story of the Anglo-Scottish Reivers (London: Barrie and Jenkins).
Antiquarian and Archaeological Society, New Series, 25, pp. 244–49.
 Hanks, Patrick, Richard Coates and Peter McClure, eds. (2016) The Oxford Dictionary of Family Names in Britain and Ireland, volume 2 (Oxford: Oxford University Press)
 Reaney, P. H. (1958) A Dictionary of English Surnames, first edition (London: Routledge and Kegan Paul).
 Robb, G. (2018). The Debatable Land: The Lost World Between Scotland and England (London: Picador)
 Surtees, Robert (1820) History and Antiquities of the County Palatine of Durham, volume 2 (London: Nichols).

English-language surnames
Surnames of English origin
Patronymic surnames

Hodgson


Heimebane () er en norsk tv-serie produceret af Motlys og NRK. Serien handler om Helena Mikkelsen (Ane Dahl Torp), der er den første kvindelige fodboldtræner i den norske eliteserien, for det fiktive hold Varg IL i Ulsteinvik.

Rollefigurer og skuespillere

Episoder

Sæson 1

Sæson 2

Referencer

Eksterne henvisninger
Serien på NRK TV

Tv-serier fra Norge
Tv-serier fra 2010'erne
Dramaserier
Tv-programmer fra NRK

Heimebane (tv-serie)


Tiden imellem er en eksperimentalfilm instrueret af Edith Laursen efter manuskript af Edith Laursen.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1986

Eksperimentalfilm fra Danmark

Tiden imellem


فورونيزه (Вороніж) هي مدينة في مقاطعة سومسكا في .

مدن أوكرانيا

فورونيزه (سومسكا)


37 er en dansk kortfilm fra 2013 instrueret af Puk Grasten.

Handling

Filmen er baseret på en virkelig begivenhed. 37 naboer er vidner til mordet på Kitty Genovese i New York i 1964, ikke én griber ind. Mordet har ikonstatus i amerikansk postmoderne historieskrivning.

Medvirkende
 Lynn Cohen, Florel Bernstein
 George S. Irving, Jack Bernstein
 Heather Lind, Kitty Genovese
 Korey Jackson, Winston Moseley

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

37 (film fra 2013)


Star Trek: The Next Generation er en amerikansk science fiction-serie skabt af Gene Roddenberry. Den følger stjerneskibet USS Enterprises (NCC 1701-D) mange rumeventyr. Serien fik tilnavnet The Next Generation (TNG) for at adskille den fra Roddenberrys oprindelige Star Trek-serie (1966-69).

Serien foregår i Alfakvadranten nær Mælkevejen i 2360'erne. Første afsnit finder sted i 2364 omkring hundrede år efter begivenhederne i The Original Series. Serien følger besætningen ombord på det femte skib Enterprise. Skibet ledes af kaptajn Jean-Luc Picard (Patrick Stewart), kommandørkaptajn William Riker (Jonathan Frakes) og androideofficer Data (Brent Spiner). Stewart slår i begyndelsen af hvert afsnit Enterprises mission fast i en introduktion, der minder om William Shatners fra den oprindelige serie:

Star Trek: The Next Generation havde premiere 28. september 1987, og sluttede sit forløb på 7 sæsoner og 178 afsnit 23. maj 1994. Serien blev produceret af Gene Roddenberry, Maurice Hurley, Rick Berman, Michael Piller og Jeri Taylor for Paramount. Dens to timer lange pilotafsnit, "Encounter at Farpoint", tiltrak omkring 27 millioner seere. Serien blev fra første afsnit syndikeret på flere forskellige kanaler. Den blev efterfulgt af fire spin-off-serier: Star Trek: Deep Space Nine (1993-99), Star Trek: Voyager (1995-2001), Star Trek: Enterprise (2001-05) og Star Trek: Discovery (2017-). Den dannede desuden grundlag for fire spillefilm samt adskillige bøger, spil og legetøj.

Referencer

Eksterne henvisninger

The Next Generation
Amerikanske tv-serier fra 1980'erne
Amerikanske tv-serier fra 1990'erne

Star Trek: The Next Generation


ABC Adaları, Karayip Denizi'nde, Hollanda Krallığı'na bağlı Aruba, Bonaire ve Curaçao adalarına, baş harflerinden dolayı verilen ad.

Küçük Antiller
Karayipler
Hollanda'nın adaları
Karayip Denizi'ndeki takımadalar

ABC Adaları


Çiftehavuzlar, İstanbul'un Anadolu Yakası'nda, Kadıköy ilçesi sınırları içinde bulunan bir semt.

Konum

Güneyde Sahil Yolu (Caddebostan Plajı) ve Marmara Denizi, kuzeyde Çemenzar, doğuda Göztepe ve Fenerbahçe ve batıda da Selamiçeşme ile komşudur. En işlek caddesi, Bostancı'ya kadar uzanan Cemil Topuzlu Caddesi'dir. Küçük bir semt olmasına karşın, semtte birçok lise ve hastahane bulunur. Fenerbahçe Lisesi, 50. Yıl Tahran Anadolu Lisesi, Özel İstek Okulları Semiha Şakir Anadolu Lisesi, Feridun Tümer ÇP Anadolu Lisesi ve VKV Amerikan Hastahanesi semtin sınırları içerisinde bulunur.

Tarihçe

Yolun üst tarafında mandıra, alt tarafında ise sebze bahçesi bulunurdu. Mandıranın yukarısından, belki de kaynağı Davut Paşa Kışlası'nın içinde olan bir su akardı. Bu su, hem mandırayı hem de oradaki bahçeleri beslerdi. Aşağıda, şimdilerde büyük kısmı otopark olarak kullanılan geniş tarlada iki havuz bulunurdu. Bu havuzlar kaynaktan gelen suyla dolu olur ve havuzlardaki su kanallardan geçerek türlü sebzeyi sulardı. Ahali evine marulu, kıvırcığı, lahanayı buradan götürürdü. İşte bu iki havuzdan mahalleye "Çiftehavuzlar" adı kaldı. 1970'li yıllardan önce semtte müstakil evler daha yaygındı. Fakat daha sonraki yıllarda yerlerini lüks apartmanlar aldı. Celâl Bayar, Kemal Sunal ve Ekrem Bora gibi çeşitli kişiler yerleşim yeri olarak semti tercih etmişlerdir.

Kaynakça

Çiftehavuzlar, Kadıköy


Gustav Verlag Kiepenheuer a fost o editură germană care a funcționat din anul 1909 până în 2010.

Istoric

Librarul Gustav Kiepenheuer, un coleg al lui Ernst Rowohlt și Kurt Wolff, a preluat în anul 1908 magazinul de cărți, obiecte muzicale și de artă al lui Ludwig Thelemann din Weimar și a fondat în 1909 o editură cu numele său. Primele titluri tipărite s-au referit la clasicii de la Weimar: Damals in Weimar (1910) și Das Leben in Alt-Weimar de Wilhelm Bode (1912), precum și cartea în două volume Das nachklassische Weimar de Adelheid von Schorn (1911-1912). Prin colecția bibliofilă Liebhaber-Bibliothek, editorul și-a câștigat un prestigiu printre prietenii cărții. În următorii ani au fost publicate cărți și reviste în domeniul artelor vizuale și a fost lansată colecția Deutsche Orient-Bücherei (1915).

În 1917 a apărut primul număr al revistei Das Kunstblatt. Editura s-a mutat la Potsdam în 1919. Printre autorii publicați în această perioadă s-au numărat André Gide, Bertolt Brecht, George Bernard Shaw, Lion Feuchtwanger, Hans Henny Jahnn, Arnold Zweig și Anna Seghers, care au imprimat editurii un program cultural de stânga. Cazul sergentului Grișa (1927) a fost cea mai de succes carte din prima parte a istoriei editurii. Hermann Kesten a devenit redactor al editurii în 1928.

După mutarea editurii la Berlin, în 1929, s-au mai adăugat pe lista autorilor publicați Gottfried Benn, Marieluise Fleißer și Joseph Roth; s-ar putea spune că o mare parte din elita literară beletristică din perioada interbelică și-a publicat cărțile la Kiepenheuer.

Când național-socialiștii au preluat puterea în 1933, 75% dintre editurile din Germania au fost închise, iar Kesten și coproprietarul și directorul general Fritz Helmut Landshoff și-au continuat activitatea editorială la editurile de limbă germană Allert de Lange și Querido din Amsterdam. În 1936 a fost lansată colecția Kiepenheuer Bücherei, care conținea descrieri de călătorie, texte filosofice și scrisori și creații ale poeților antici și moderni. Ulterior Kiepenheuer Verlag din Leipzig a reluat colecția. Sediul din Berlin a fost închis în 1944, la ordinul Reichsschrifttumkammer.

La un an după terminarea războiului, editura a fost reînființată la Weimar. În 1948, Joseph Caspar Witsch a devenit coproprietar și director general. În 1949 a murit Gustav Kiepenheuer după o lungă boală, iar văduva lui, Noa Kiepenheuer, a continuat activitatea editorială. În 1951 a avut loc ruperea companiei, ca urmare a schimbării acționariatului. În vestul Germaniei Witsch a fondat Kiepenheuer & Witsch-Verlag, cu sediul inițial la Hagen, iar mai târziu în Köln. În 1969, editorul Reinhold Neven DuMont, ginerele lui Witsch, a preluat conducerea companiei.

În Est, Kiepenheuer Verlag a fost condusă de Noa Kiepenheuer până la moartea sa, în 1971, apoi de Friedemann Berger din Weimar. În 1977 a fost achiziționată în numele Partidului Socialist Unit din Germania (SED) de către Kinderbuchverlag din Berlin. A urmat o fuziune cu Insel Verlag din Leipzig, Dieterich'sche Verlagsbuchhandlung și Paul List Verlag, fiind format grupul editorial Kiepenheuer din Leipzig. Activitatea editorială a fost concentrată aproape exclusiv în zona clasică a literaturii universale, a istoriei cultului, a avangardei europene de la începutul secolului, precum și a literaturii și filosofiei orientale.

Schimbările survenite începând din 1989 a dus, după mai multe frământări, la încorporarea editurii în 1994 în grupul Aufbau-Verlag din Berlin, deținut de Bernd F. Lunkewitz. Editura a rămas pentru moment în Leipzig, dar a fost transferată succesiv la Berlin până la sfârșitul anului 2003. Programul editorial l-a constituit mai întâi (din nou) literatura contemporană; editura a fost poziționată apoi în domeniul literaturii de divertisment, al cărților de non-ficțiune populare și al cărțilot cadou. În anul 2010 funcționarea editurii Kiepenheuer a fost întreruptă de Aufbau-Gruppe.

Arhiva
Arhiva Gustav Kiepenheuer Verlag din Leipzig și a filialei din Leipzig a Dieterich'schen Verlagsbuchhandlung, compusă din "rapoarte anuale; protocoale ale ședințelor; corespondența cu autorii Lion Feuchtwanger, Hermann Hesse, Victor Klemperer, Oskar Kokoschka, Joachim Ringelnatz, Carl Zuckmayer, Stefan Heym; rapoartele lectorilor; contracte de editare; istoria editurii; documente și fotografii ale familiei Kiepenheuer", a fost declarată arhivă valoroasă pe plan național și inclusă sub protecția bunurilor culturale prevăzută de Convenția de la Haga pentru protecția bunurilor culturale în caz de conflict armat . Arhiva a fost depozitată în anul 1996 în Saxon Arhivele statului Saxonia din Leipzig.

Note

Bibliografie
 Noa Kiepenheuer (Hrsg.): Vierzig Jahre Kiepenheuer 1910–1950. Ein Almanach. Gustav Kiepenheuer Verlag, Weimar 1951
 Thema – Stil – Gestalt. 1917–1932. 15 Jahre Literatur und Kunst im Spiegel eines Verlages. Katalog zur Ausstellung anlässlich des 75jährigen Bestehens des Gustav Kiepenheuer Verlages. Gustav Kiepenheuer Verlag, Leipzig und Weimar 1984
 Cornelia C. Funke: Im Verleger verkörpert sich das Gesicht seiner Zeit. Unternehmensführung und Programmgestaltung im Gustav Kiepenheuer Verlag 1909 bis 1944 (= Veröffentlichungen des Leipziger Arbeitskreises zur Geschichte des Buchwesens 11). Harrassowitz, Wiesbaden 1999, ISBN 978-3-447-04167-6
 Ernst Fischer: Verlegen à fonds perdu: Gustav Kiepenheuer als Unternehmerpersönlichkeit. In: Günther Schulz (Hrsg.): Geschäft mit Wort und Meinung. Medienunternehmer seit dem 18. Jahrhundert (Büdinger Forschungen zur Sozialgeschichte). Boldt/Oldenbourg, München 1999, S. 129–145
 "Das Publikum will mehr als trockne Schwarten". 90 Jahre Gustav Kiepenheuer Verlag. Mit Festvortrag von Bernd F. Lunkewitz. (Bibliothek des Börsenvereins des Deutschen Buchhandels). Gustav Kiepenheuer Verlag, Leipzig 2000, ISBN 3-378-01046-0
 Reinhard Würffel: Lexikon deutscher Verlage von A–Z. Verlag Grotesk, Berlin 2000, ISBN 3-9803147-1-5, S. 425–427.
 Siegfried Lokatis, Ingrid Sonntag (Hrsg.): 100 Jahre Kiepenheuer Verlage. Ch. Links Verlag, Berlin 2011, ISBN 978-3-86153-635-2.

Legături externe
 Zum 125. Geburtstag von Gustav Kiepenheuer, mit kurzer Verlagsgeschichte

Edituri din Germania
Fondări în 1909
Desființări în 2011

Gustav Kiepenheuer Verlag


Anna Mahler (Viena, 15 de junio de 1904 - Londres, 3 de junio de 1988) fue una escultora austriaca. Era hija del compositor y director Gustav Mahler y su esposa, Alma Mahler-Werfel.

Datos biográficos

Anna Justine Mahler nació en Viena el . Era la hija de Gustav y Alma Mahler. La apodaron Gucki a causa de sus grandes ojos azules (Gucken es en alemán "atisbar" o "mirar"). El matrimonio ya tenía una hija, nacida dos años antes, Maria (1902-1907). En el verano de 1907 Mahler, exhausto por las campañas en su contra en Viena, llevó a su familia a MaierniggPoco después de su llegada, sus hijas enfermaron de escarlatina y difteria. Anna se recuperó pero Maria, después de dos semanas de lucha,  murió el 12 de julio. (Alma culpaba a Mahler de haber "tentado al destino" en sus Kindertotenlieder, las Canciones a la Muerte de los Niños). En 1907 hizo la familia su primer viaje a Nueva York.

Durante su cuarto viaje a Nueva York en 1911, su padre enfermó gravemente. Convaleciente, regresaron a Viena, vía París y Alemania. Cuando Anna se acercó a la cama donde estaba postrado su padre, éste la abrazó entre sus brazos diciéndole "Se mi pequeña niña, mi chiquilla". Gustav Mahler murió el 18 de mayo cuando Anna Mahler tenía sólo seis años de edad.

Su madre, Alma Mahler-Werfel, en el momento de la muerte de Gustav Mahler inició un romance con el arquitecto Walter Gropius. Se casaron en 1916 y ese mismo año nació una niña que se llamó Manon. Alma comenzó una intensa actividad, con estrechos vínculos con numerosos personajes de la cultura europea. El salón de la madre, fue uno de los centros de la vida intelectual vienesa, frecuentado entre otros por Gerhart Hauptmann, Alexander von Zemlinsky, Alban Berg, Bruno Walter, Paul Kammerer y Willem Mengelberg. Anna se entretenía realizando retratos de los visitantes.  Como su madre era viuda de Mahler y era cortejada por muchos, cada vez adquirió mayor reputación de mujer fatal. Anna Mahler fue testigo de la inestable vida sentimental de su madre, tras una tormentosa relación con el pintor expresionista Oskar Kokoschka y un breve matrimonio con Walter Gropius, mantuvo una relación larga con Franz Werfel. Oliver Hilmes, el biógrafo de Alma Mahler-Werfel, hizo la afirmación de que para Anna Mahler fue abrumadora la atmósfera cargada de sexualidad, que le llevó a casarse a los 16 años con el músico director de orquesta Rupert Koller, sólo para salir de allí. El matrimonio celebrado el 2 de noviembre de 1920, fracasó después de unos meses.

Anna Mahler se trasladó a Berlín y se enamoró del compositor Ernst Krenek. En sus memorias, Ernst dejó una imagen crítica de su suegra Alma; estaba en contra de la atmósfera cargada de sexualidad en la casa de Mahler-Werfel: el sexo era el principal tema de conversación, siendo analizados ruidosamente los hábitos sexuales de amigos y enemigos. De su yerno Alma dijo: Anna Mahler está viviendo con un egocéntrico, allí en Berlín. Él es Ernst Krenek, un muy premiado compositor.... Ernst Krenek fue consultado más tarde por Alma para producir una copia limpia de dos movimientos de la inconclusa Décima Sinfonía de Mahler. La pareja se casó el 15 de enero de 1924, el matrimonio también fracasó después de un año y Anna abandonó a Krenek en noviembre de 1924. Durante el tiempo que duró esta relación Krenek estuvo completando su concierto para Violín Nº 1, Op. 29.  La violinista australiana  Alma Moodie ayudó a Krenek aportando asistencia financiera desde su mecenas suizo Werner Reinhart (que presionó a Krenek y Mahler para su traslado a Zürich) y, agradecido, Krenek dedicó el concierto a Moodie, que lo estrenó el 5 de enero de 1925, en Dessau.  El divorcio de Anna Mahler con Krenek  se firmó unos pocos días después del estreno. Krenek no asistió al estreno, pero sí tuvo un idilio con Moodie que sería descrito como "de corta duración y complicado".

Comenzó entonces su formación artística. Viajó a Roma, donde fue alumna de Giorgio de Chirico. También pasó un invierno en París dedicada a la pintura, pero sus esfuerzos fueron baldíos al no encontrarse a gusto con el uso del color, produciendo imágenes más próximas a los relieves en dos dimensiones que a las pinturas.

Después de haber estudiado escultura en Viena bajo la tutela de Fritz Wotruba, Anna fue capaz de establecerse allí como escultora. También se unió en un breve matrimonio con Paul Zsolnay, el editor de su padrastro Franz Werfel, que había presentado las cartas entre sus padres Gustav y Alma. Este matrimonio, dio lugar a una hija,  Alma Zsolnay (1930–2010) que se crio con su padre.

Como escribe Oliver Hilmes,  durante la primera mitad de los años treinta entretuvo a los políticamente más a la izquierda, manteniendo una historia de amor con el político austríaco, ministro y desde 1934, canciller de Austria (en realidad dictador) y líder del Frente Patriótico, Kurt von Schuschnigg. Después de la muerte de su esposa en un accidente de tráfico entre Linz-Ebelsberg y Asten, el mismo Schuschnigg había sobrevivido con heridas leves, pero rompió la relación con Anna Mahler, porque sentía la desgracia como un castigo de Dios por su pecado.

A finales del año 1934 enfermó en Venecia su hermanastra Manon Gropius, Anna se reunió con la familia y estuvo al cuidado de ella. Falleció Manon en abril por lo que el compositor Alban Berg le dedicó su Concierto para  violín y orquesta A la memoria de un ángel. Anna a su vez realizó un retrato en busto del músico

En 1937, Anna Mahler presentó su escultura Mujer desnuda en la Exposición Internacional de París y  recibió el Gran Premio de la exposición.

En 1938, después del tratado de Berchtesgaden del 12 de febrero, estuvo involucrada en las diferentes reuniones (entre  5 y 12) que buscaban un acuerdo entre el gobierno del Frente Patriótico y los social demócratas austriacos, para construir un nuevo frente contra Hitler y los nazis.

Anna Mahler huyó en 1939, porque su padre era de ascendencia judía, de los nazis a Londres. Allí abrió un pequeño estudio de escultura y realizó bustos de Paul von Zsolnay y su hija Alma, Erich Kleiber, Olda Slobotskaja, Arnold Rose, John Murray y Arthur Bliss.

Se casó con el director de orquesta Anatole Fistoulari, con quien tuvo otra hija a la que llamaron Marina.

Después de la Segunda Guerra Mundial, vivió en Los Ángeles, California, cerca de su madre y su padrastro Franz Werfel.

Después de la muerte de su madre en 1964 tenía los medios económicos para establecerse en Spoleto. En 1970 se casó con  Albrecht Joseph  , secretario privado de Werfel. .

En 1988, murió en Londres, mientras  visitaba a su hija Marina Fistoulari.

Está enterrada en el Cementerio de Highgate en Londres. Su tumba está decorada con una reproducción en bronce de su escultura titulada Vision de 1974.

Obras

Entre las obras de Anna Mahler se incluyen las siguientes:
 Torso, en el Luisenpark de Mannheim
 Mujer desnuda, presentada en la Exposición Internacional de 1937 en París
 Visión, Retrato de su hija Marina tapándose el rostro con las dos manos.

Así como obtuvo el éxito esculpiendo en piedra,  Anna Mahler produjo cabezas en bronce de algunos de los más importantes músicos del , entre ellos Arnold Schönberg, Alban Berg, Artur Schnabel, Otto Klemperer, Bruno Walter, Rudolf Serkin y Eileen Joyce.

Referencias

Notas

Bibliografía
 Marlene Streeruwitz:  Nachwelt. Ein Reisebericht. Roman. S. Fischer, Fráncfort del Meno 1999, ISBN 3-10-074424-1.
 Barbara Weidle, Ursula Seeber (Hrsg.): Anna Mahler. Ich bin in mir selbst zu Hause. Weidle, Bonn 2004, ISBN 3-931135-79-9.
 Oliver Hilmes: Witwe im Wahn. Das Leben der Alma Mahler-Werfel. Siedler, Múnich 2006, ISBN 3-88680-797-5.
 Anna Mahler. Ich bin in mir selbst zu Hause Ed. de Barbara Weidle & Ursula Seeber (Weidle Verlag, Bonn, 2004)

Enlaces internos
 Alma Mahler
 Sección: Matrimonio, familia y tragedia del artículo dedicado a Gustav Mahler

Enlaces externos

 picasaweb.google.com:

Escultoras de Austria
Escultores de Austria en Estados Unidos
Escultores de Austria en Reino Unido
Escultores de Austria del siglo XX
Científicos exiliados del nazismo
Salonnière
Gustav Mahler
Nacidos en Viena
Fallecidos en Londres
Sepultados en el cementerio de Highgate

Anna Mahler


Magdalene Sibylle af Slesvig-Holsten-Gottorp (født 1631 på Gottorp Slot, død 1719 i Güstrow) var tysk hertuginde af fødsel samt ved ægteskab med hertug Gustav Adolf af Mecklenburg-Güstrow.

Magdalene Sibylle var næstældste datter af den gottorpske hertug Frederik 3. og dennes gemal Marie Elisabeth af Sachsen. Den 28. december 1654 giftede hun sig med hertug Gustav Adolf, og trådte med ham ind i et mindre bemidlet og stærkt religiøst fyrstehof i Güstrow. Parret fik 11 børn, heriblandt Louise – gift med Frederik 4. af Danmark og Norge, samt arveprinsen Carl (1664–1688) som ikke efterlod sig arvinger, hvorfor linjen Mecklenburg-Güstrow uddøde med faderen.

Efter Gustav Adolf død i 1695 forblev Magdalena Sibylle enkehertuginde i 26 år. Hun holdt sig med et lille hof i Güstrow.

Noter

Huset Holsten-Gottorp
Slesvig-Holstens historie


Üygül, Yakutların Tengricilik inancında Ulu Toyun'un büyük oğludur. İyilik Tanrısı olarak görünür. Yüceliği, üstünlüğü ve büyüklüğü sembolize eder.

Ayrıca bakınız
 Türk Mitolojisi
 Tengricilik

Türk mitolojisi

Üygül


An Eragrostis lutensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Arthur Cope. An Eragrostis lutensis in nahilalakip ha genus nga Eragrostis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Somalia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eragrostis

Eragrostis lutensis


الدولة  تعني «السلالة»، وتظهر في العديد من الألقاب الشريفة والملكية في العالم الإسلامي، تم ابتكارها في القرن العاشر لكبار رجال الدولة في الخلافة العباسية، وسرعان ما انتشرت في جميع أنحاء العالم الإسلامي، وقدمت نموذجًا لمجموعة متنوعة من الألقاب المشابهة مع عناصر أخرى مثل الدين («الإيمان»)، يعزو علماء إسلاميون آخرون إلى وجود الكلمة بعد هجرة النبي محمد صلى الله عليه وسلم في المدينة المنورة، حيث سيخلق في النهاية دولة إسلامية فاعلة، يجادل بعض العلماء مثل إياد جمال الدين بأن الكلمة هي نسخة معدلة من عبد الله، حيث تعني «الدولة» أساسًا «خادم الدولة».

الأصل والتطور
يعني مصطلح الدولة في الأصل «دورة، وقت، فترة حكم»، وغالبًا ما كان الخلفاء العباسيون يستخدمون بشكل خاص للإشارة إلى «وقت نجاحهم»، أي عهدهم، وسرعان ما أصبح مرتبطًا بشكل خاص بمنزل الحاكم واكتساب دلالة «الأسرة الحاكمة»، في الاستخدام الحديث منذ القرن التاسع عشر، أصبح يعني «الدولة»، ولا سيما الدولة العلمانية من النمط الغربي في مقابل أنظمة الدولة الأسرية أو الدينية القائمة حتى ذلك الحين في العالم الإسلامي.

في أوائل القرن العاشر، بدأت شكل الدولة في الظهور كمجمع في ألقاب الشرف التي يمنحها الخلفاء لكبار الخدم، بدايةً من الوزير القاسم بن عبيد الله بن وهب، الذي حصل على لقب ولي الدولة («صديق الأسرة») من قبل الخليفة المكتفي (حكم من 902 إلى 908)، وهو عبارة عن خطاب ظهر أيضًا على عملة الخليفة، كما تم منح الشرف نفسه لابن القاسم «الحسين»، الذي أطلق عليه اسم «عميد الدولة» من قبل المقتدر في فبراير 932.

كانت نقطة التحول الرئيسية هي الجائزة المزدوجة لألقاب ناصر الدولة («مساعد الأسرة») وسيف الدولة («سيف الأسرة») لأمراء حمداني حسن وعلي في أبريل 942، بعد هذا الوقت، «منح مثل هذه الألقاب على المحافظين بشكل رسمي يرمز إلى تسليم السلطة السياسية إلى» الأمراء «من سلالات الأقاليم» (جي. إندرس)، في عام 946، مع فوز «البويدين» في مسابقة السيطرة على العراق وعاصمة الخلافة في بغداد، تولى أحمد بن بوا المنتصر لقب «معز الدولة» («حصن الأسرة»)، بينما كان إخوته تولوا ألقاب عماد الدولة وركن الدولة («الدعم» و «عمود الأسرة» على التوالي).

تم تقليد المثال الذي وضعه الحمدانيون والبويديون في جميع أنحاء العالم الإسلامي، من السمانين والغزنويين في الشرق إلى الفاطميين في مصر وحتى بعض ممالك الطائف في الأندلس، ومع ذلك، بحلول نهاية القرن العاشر، أصبح استخدام عنصر الدولة على نطاق واسع لدرجة أنه أصبح مذلولًا، وبدأ يتم استكماله واستبدل بعناوين مماثلة، قام البويديون، الذين بدأوا منذ وقت مبكر باستخدام الألقاب الساسانية مثل شاهانشاه بالتوازي مع ألقابهم العربية، بقيادة الطريق مرة أخرى، حيث حصل عضد الدولة من الخليفة على لقب تاج الميلا ("تاج ال [ الجماعة الإسلامية])، من الآن فصاعدا، بدأت الألقاب مع العناصر ميلا ("الدين")، الأمة ("المجتمع")، الدين ("الإيمان") في الظهور.

في الواقع، كان انتشار الألقاب المتعددة أكثر من أي وقت مضى التي بدأت مع منح أشكال الدولة سريعة جدًا واسعة النطاق، منذ حوالي 1000عام، أعرب الباحث البيروني عن أسفه لهذه الممارسة، متذمرًا من أن «الأمر يعارض تمامًا الفطرة السليمة، والغير متقن إلى أقصى درجة، بحيث يتعب من يذكرهم قبل أن يبدأ بالكاد، والذي يكتب لهم يفقد وقته ومساحة الكتابة، ومن يخاطبهم يخاطر بفقدان وقت الصلاة»، بحلول القرن الثاني عشر، أصبحت الألقاب مع الدولة تسميات تكريمية بسيطة، يمكن أن يحصل طبيب المحكمة البسيط في محكمة بغداد، مثل ابن التلميذ، على لقب أمين الدولة («مؤيد موثوق من الأسرة الحاكمة»)، ومع ذلك، على الرغم من الذل والمهانة، ظلت الألقاب تدل على «مكانة عالية لحاملها في المجتمع»، في الهند، استمر استخدامهم من قبل الحكام المسلمين الفرديين، وفي إيران، غالبًا ما كان وزراء الحكومة يتلقون ألقاب مع مجمع الدولة.

في ولاية حيدر أباد المسلمة الهندية الكبرى، كانت الدولة واحدة من الألقاب الأرستقراطية التي منحها نظام الحاكم على الخدم في المحاكم الإسلامية، مرتبة فوق خان، وخان بهادور، ونواب (متجانسة مع لقب حاكم إسلامي كبير)، جانغ (بترتيب تصاعدي)، ولكن تحت حكم الملك وأميره وجاهه، وكان ما يعادل للخدم الهندوس في المحكمة ملك، في بهوالبور كان مخلص الدولة («خادم الدولة المخلص») وسيف الدولة ومعين الدولة وركن الدولة جميعها ألقاب فرعية نواب الحاكم وأميره، استخدمت أسرة القاجار في بلاد فارس الألقاب مع لاحقة الدولة كشرف لأفراد العائلة المالكة، في أوائل مصر الحديثة وبيليك تونس، استخدم صاحب الدولة («رب الدولة») كأوسمة شرف للوزراء رفيعي المستوى، في حين كان رئيس الدولة (رئيس الدولة) هو اللقب الرسمي لعبد الكريم، زعيم جمهورية الريف.

أمثلة على مشرف الدولة

عضد الدولة

علاء الدولة ميرزا

بهاء آل الدولة

صالح بن مرداس

ضياء الدولة

فخر الدولة

أسد الدولة

أمين الدولة

ظاهر الدولة

تاج الدولة

سلطان الدولة

سراج الدولة

شبل الدولة نصر

شرف الدولة

شمس الدولة

سيف الدولة

سعيد الدولة

سعد الدولة

ركن الدولة

ناصر الدولة

مشرف الدولة

مرتضى الدولة

معز الدولة

مؤيد الدولة

افتخار الدولة

ضياء الدولة

الملاحظات

المصادر

ألقاب البلاط
ألقاب تشريفية إسلامية
حضارة إسلامية
مصطلحات عربية

الدولة (لقب)