Teoria Pământului gol la interior  este o teorie prin care se presupune că Pământul nu este un corp sferic masiv, ci este gol la interior. Suprafața interioară ar avea oceane, lanțuri muntoase, nori, iar în centru se află un soare în miniatură. Interiorul pământului ar trebui să fie accesibil prin diferite locuri, cum ar fi peșteri, tunele, sau deschideri mari în zona polilor. Unii adepți ai acestei teorii spun chiar că toate corpurile din Univers au în centru o gaură neagră.

Diverse ipoteze
Există mai multe modele diferite ale teorieiPământului gol la interior și care au fost promovate de diverse grupuri de susținători. Aceste teorii sunt aproape întotdeauna asociate cu ideea că Pământul are o suprafață interioară locuibilă de civilizații subterane foarte evoluate, intraterestre.

În antichitate
În antichitate, existența unui ținut subteran în interiorul Pământului a apărut în mitologie, folclor și legende. Ideea tărâmurilor subterane se împletea cu conceptul de locuri de origine sau de viață după moarte, cum ar fi Hades din mitologia greacă, Svartálfheim din Scandinavia, Iadul creștin, Sheolul evreiesc (cu detalii care descriu Pământul interior în literatura kabbalistică, (Zohar și Hesed). Ideea unui tărâm subteran este menționată și în credința budismului tibetan, conform căreia ar exista un oraș antic numit Shambala, situat în interiorul Pământului.

Potrivit vechilor greci, în subteran existau caverne cu diverse intrări ce duceau spre lumea interioară, dintre care unele erau cavernele de la Tainaron din Laconia, Trozien în Argolida, Ephya din Thesprotia, Heraclea Pontica și de la Ermioni.
În legendele tracice și dacice, se spune că există camere subterane ocupate de Zalmoxis, , iar în religia mesopotamică există o poveste despre un bărbat care, după ce călătorea prin întunericul unui tunel din muntele Mashu, a intrat într-o grădină subterană.

Pe teritoriul ocupat de actualul podiș Gobi, se spune că în urma unui cataclism planetar, ultimii reprezentanți ai unei civilizatii avansate, s-au refugiat într-un imens sistem de caverne săpat în profunzimile lanțului  himalayan. Acolo, ei s-au separat în două grupuri, fiecare stabilindu-și un centru material și spiritual propriu: în Agartha se află Cetatea Binelui, a contemplării și neamestecului în evoluția lumii de la suprafață, iar în Shambhala, Cetatea Puterii.

În mitologia hindusă, lumea subterană este numită Patala. În perioada Ramayana, a fost descris modul în care Rama și Lakshmana au fost luați de regele lumii subpământene Ahiravan, frate al regelui demon Ravana. Mai târziu, ei au fost salvați de Hanuman. Triburile Angami Naga din India, susțin că strămoșii lor au apărut în timpuri străvechi dintr-un teritoriu subteran din interiorul Pământului.
Grupul etnic Taino din Cuba, crede că strămoșii lor au apărut în cele mai vechi timpuri din două peșteri într-un munte subteran.

Cronicile chineze descriu misiuni ale unor ambasadori trimiși de împărați ai Imperiului celest la spiritele munților. Conform acestora, teritoriul lor ar coincide cu zonele Kanjur și Tanjur indicate pe hărțile tibetane, pentru un regat subteran denumit de acestea Shambala, iar spațiile aflate în acea regiune la mare adâncime sub scoarța terestră, ar fi populate de urmașii supraviețuitorilor celor două continente scufundate cândva în Atlantic și Pacific, Atlantida și Mu.

Secolele XVII-XIX

În anul 1628, Edmund Halley a propus că materia feroasă care constituie polul magnetic al Pământului se poate deplasa pentru că ea nu este atașată la suprafața Pământului, dar în schimb ea este încorporată într-o sferă interioară ce plutește liber în interiorul sferei pe care trăim. Halley a spus că Pământul are o crustă exterioară de 800 km grosime și un interior gol conținând 3 sfere mai mici, una în cealaltă, de dimensiuni aproximativ egale cu Venus, Marte și Mercur, fiecare sferă fiind separată de următoarea prin 800 km de atmosferă. Sferele interioare ar putea fi locuite și lumina s-ar putea produce în mai multe feluri: atmosfera ar putea fi luminoasă sau fețele interioare ale sferelor ar putea emite lumina, ori ar putea fi niște sori mici în interioarul Pământului. El a sugerat că aurora polară ar putea fi cauzată de gazele luminoase ce emană dintr-o deschidere polară. In opinia lui, aurora boreală era cauzată de gazul care scapă din interior prin crusta subțire.

Halley si-a prezentat teoria în cadrul Royal Society în 1692; ea a atras foarte multă atenție și a fost republicată de mai multe ori cu toate că nu mulți oameni de știință au luat-o în serios.

În secolul al XVIII-lea, teoria lui Halley a fost adoptată de doi faimoși matematicieni, Leonhard Euler și John Leslie. În anul 1767 Euler a postulat ideea că un nucleu fierbinte cu un diametru de circa o mie de kilometri încălzea și lumina Pământul, unde se dezvolta o civilizație avansată. Leslie credea că există două sfere concentrice în interiorul Pământului, fiecare având un soare propriu, pe care el le-a numit Pluto și Proserpina, după zeul grec al lumii subpământene și soția acestuia. Romanul lui Jules Verne, Călătorie către centrul Pământului, a fost parțial inspirată de ideea lui John Leslie.

Printre cei mai entuziaști susținători ai Teoriei Pământului gol, a fost și americanul John Cleves Symmes. În 1818 a publicat propria versiune a Teoriei Pământului gol, conținând  patru sfere concentrice cu spații între ele și locuibile atât pe suprafața lor concavă cât și pe cea convexă. El susținea că toate corpurile cerești ar avea structuri similare. A estimat mantaua exterioară a Pământului la 1600 km grosime.

Teoria Pământului gol în interior a fost alimentată și de  romanul, Rasa care va veni, al scriitorului englez Edward Bulwer-Lytton din anul 1867, în care este vorba despre oameni ale căror puteri psihice erau mult mai mari decât ale noastre. Locuiau în caverne, în interiorul Pământului, dar aveau să iasă de acolo în foarte scurt timp, ca să domine Pământul. Conținutul cărții va sta la baza întemeierii unei comunități secrete numite ,,Societatea Vrilului" sau ,,Loja Luminoasă".
Un alt vizionar care împărtășea aceeași idee, Cyrus Teed susținea în 1897: Noi de fapt trăim în interiorul Pământului, sub suprafața interioară a crustei. În interiorul golului sunt Soarele, Luna, stelele, planetele și cometele.

Secolele XX-XXI
Marshall B. Gardner publica în 1920 o carte intitulată "A Journey to the Earth's Interior Or Have the Poles Really Been Discovered?"  în cadrul căreia împinge această credință la extreme: "Eu am descoperit că teoriile anterioare sunt cumva pe direcția bună dar, ca o adăugire, eu cred că interiorul Pământului este iluminat de un soare care are aproximativ 600 de mile în diametru, iar găurile de la poli au cu siguranță mai mult de 1000 de mile în diametru".

În 1925, o echipă de specialiști ruși condusă de fostul agent special Yakov Blumkin, ar fi fost trimisă în Tibet pentru a căuta răspunsul mai multor întrebări cu privire la originea omului și misterele care se ascund în interiorul Terrei. Informațiile culese ar fi fost adunate într-un raport care îi poartă numele. Deoarece Blumkin le-ar fi oferit naziștilor aceste informații, a fost executat în 1929. În acest fel, naziștii au putut ajunge în Tibet și, conform unor teorii paranoide ale conspirației, ar fi descoperit numeroase secrete ale zeilor referitoare la puritatea raselor sau la teoria pământului gol.

Germania nazistă a trimis în Antarctica în 1938 o expediție formată din peste 1000 de persoane, la bordul navei Schwabenland, pentru a descoperi o presupusă  intrare spre interiorul Pământului. Aceasta nu a fost găsită, dar cu toate acestea există numeroase speculații ale teoreticienilor conspirației care indică faptul că naziștii ar fi intrat în posesia a numeroase informații cu privire la Agartha și la supercivilizația acesteia. Conform acestei teorii a conspirației, liderii germani ar fi intenționat să-i convingă pe acești super-oameni să vină la suprafață și să lupte pentru trupele Germaniei naziste sau, cel puțin, să le dea naziștilor tehnica de luptă a viitorului.

Cele mai recente expediții care au mers până dincolo de polii magnetici și care au fost date publicității, au fost conduse de amiralul Richard E. Byrd,  în 1946-1947 (Operațiunea Highjump) și 1955-1956 (Operațiunea Deep Freeze).

Operațiunea Highjump este, de asemenea, asociată cu teoria pământului gol, ipoteza intraterestră și OZN-urile. Unele dintre aceste teorii ale conspirației sugerează că scopul expediției nu a fost unul științific, ci militar. Aceasta se bazează pe faptul că mai mult de jumătate dintre navele care au participat la operațiune au fost parte a US Navy și că regiunea în care a avut loc misiunea ar fi fost revendicată anterior de către Germania nazistă la 19 ianuarie 1939 în urma unei expediții germane.

În jurnalul de bord și înregistrările radio de comunicare cu echipa sa, amiralul Byrd ar fi declarat conform scufiilor de staniol că în 1947 a ajuns într-o altă lume, aflată dincolo de polul nord geografic unde a văzut lacuri, munți și păduri, iar pe 13 martie 1956, Byrd declara public că  "această expediție a descoperit un nou tărâm. Oamenii care locuiesc aici comunică prin telepatie. De fapt, ei nu trăiesc la suprafață. Sub pământ, la câteva mile adâncime, există un oraș foarte mare, cu milioane de locuitori, care se numește Agartha", ar fi scris Byrd în jurnalul său secret.

Contraargumente
Există numeroase dovezi științifice care arată de ce nu poate fi Pământul gol în interior.
Într-un articol al publicației The New Scientist, oamenii de știință au fost invitați să își ofere opiniile de experți asupra acestei teorii. Datele științifice obținute independent în geofizică, topografie, astronomie, chimie, resping  aceste ipoteze, iar majoritatea comunității științifice le consideră ca fiind teorii pseudoștiințifice.

Gravitația
Un Pӑmânt gol nu ar avea suficientă masă pentru a susține existența atmosferei prin forța gravitației, iar apa de la suprafață s-ar evapora.  În lipsa unei atmosfere, radiațiile din spațiu nu ar mai întâmpina nicio barieră, iar viața pe Pământ nu s-ar fi dezvoltat.

Densitatea
Pe baza mărimii Pământului și a forței de gravitație de pe suprafața sa, densitatea medie a planetei este de 5.515,3 kg/m3, iar densitățile rocilor de suprafață sunt jumătate din această valoare (aproximativ 2.750 kg/m3). Dacă o parte semnificativă a Pământului ar fi goală, densitatea medie ar fi mult mai scăzută decât cea a rocilor de suprafață.

Undele seismice
Analiza undelor seismice oferă indicii asupra structurii interne a Pământului. Timpul necesar undelor seismice pentru a fi detectate în diverse puncte de pe Glob, corelatӑ cu prezența zonelor de umbrӑ unde pӑtrund foarte puține unde sau deloc, susține ideea că Pӑmântul are o structurӑ stratificatӑ și un miez în mare parte lichid. Deoarece refracția se produce la trecerea undei prin planuri de separație a douӑ medii cu densitӑți diferite, rezultӑ că interiorul Terrei este compus din învelișuri cu densitӑți diferite, ce se îmbracă una pe cealaltӑ.

Tectonica globală
Tectonica globalӑ spune că plӑcile litosferice "plutesc" pe manta (mai exact pe astenosferӑ). Aceasta se aflӑ într-o stare de tranziție între fluid și solid, stare denumitӑ de geologi solidus. În cadrul ei, materia nu este statică, ci curge foarte greu, sub forma celulelor de convecție (materialul cald din adâncul astenosferei urcă spre suprafațӑ, se rӑcește, apoi coboarӑ și ciclul se repetӑ). Ramurile orizontale ale acestor celule, situate chiar sub litosferӑ, pun în mișcare plӑcile de deasupra. În plus, celulele de convecție din astenosferӑ presupun creșterea temperaturii odatӑ cu adâncimea.

Vulcanism
Dacă Pământul ar fi gol, nu ar exista vulcani, activitate vulcanică și nici lavă. În cazul existenței doar a "peretelui planetar" temperatura ar crește cu adâncimea până aproximativ la jumӑtatea acestuia după care ar scădea din nou. Situația ar fi prea fragilӑ pentru generarea fenomenelor magmatice și vulcanice, și nu ar explica de unde ar proveni căldura necesară topirii rocilor pentru a le transforma în magme. De asemenea, vulcanismul reprezintӑ o dovadӑ a derivei plӑcilor.

Izostazia și formele de relief
Se cunoaște faptul că relieful evolueazӑ: munții se formeazӑ, se ridică, sunt erodați și dispar; bazinele oceanice se extind sau se restrâng.  De asemenea, forma bazinelor oceanice evolueazӑ mult mai repede decât cea a continentelor.
Oamenii de științӑ au demonstrat că scoarța este mai groasӑ sub continente și mai subțire sub oceane. Dacă regiunile cu munti și platouri înalte se ridică mult în altitudine deasupra fundului bazinului oceanic, ele trebuie sӑ aibӑ și rӑdӑcini adânci (mai adânci chiar decât baza scoarței oceanice). Aceasta deoarece ele "plutesc" pe astenosferӑ și asemenea unor bucăți de gheațӑ de mӑrimi diferite, ce plutesc pe apӑ, cele mai voluminoase (care se ridică și cel mai sus) vor pӑtrunde cel mai mult în adâncime. Acesta este principiul izostaziei.

Electromagnetismul terestru
Electromagnetismul terestru este explicat tocmai de existența unui nucleu intern solid și a unuia extern lichid cu celule de curenți de convecție punând în mișcare substanța, ce funcționeazӑ ca un uriaș electromagnet. Un Pӑmânt gol nu ar avea câmp magnetic.

Teoria Pământului gol în ficțiune
Ideea de pământ gol a fost folosită de multe ori în ficțiunea artistică.

În literatură
Dante Alighieri: Divina Comedie, poemul Inferno
 Edgar Allan Poe: Aventurile lui Arthur Gordon Pym, 1837
 Jules Verne: O călătorie spre centrul Pământului, 1864
 Edward Bulwer-Lytton: Rasa care va veni, 1871
 Willis George Emerson: The Smoky God, 1908
 Edgar Rice Burrough:  At the Earth's Core, 1914
 Vladimir Obruchev: Țara lui Sannikov, Editura Tineretului, 1955
 Vladimir Obruchev: Plutonia, Editura Tineretului, 1956
 Raymond Bernard: The Hollow Earth: The Greatest Discovery în History (Pământul gol: Cea mai mare descoperire din istorie), 1964
 Radu Cinamar: În interiorul Pământului. Al doilea tunel, 2017.

În filme
 Unknown World, 1951
 Journey to the Center of the Earth, 1959, 2008
 At the Earth's Core, 1976
 Nazis at the Center of the Earth, 2012
 Hollow Earth films  Listă de filme despre Pământul gol la interior la IMDB.

Note

Vezi și
 Teoria Pământului Gol
 Agartha
 Noua Șvabia
 Intratereștri
 Shambala
 Straturile Pământului
 Teorii despre Luna goală în interior
 Teoria pământului plat
 Teorie conspirativă
 The Smoky God
 Vril

Legături externe

 Thenewearth.org
 OurHollowEarth.com
 HollowEarthNetwork.com
  The Hollow Earth Theory, bibliotecapleyades
 Listă cu orașe mitologice   en.wikipedia.org
 Documentare la YouTube

Bibliografie

Teorii științifice perimate
Pseudoștiință
Teorii conspirative
Ufologie
Teoria Pământului Gol

Teoria Pământului gol la interior


La playa de la Cachucha es una playa urbana consolidada y regresiva situada en Puerto Real (Cádiz) España. De poco menos de medio kilómetro de longitud, compuesta de arena anaranjada de grano fino, hoy día proveniente de las distintas regeneraciones periódicas ocasionadas desde la construcción del paseo marítimo que ha ocasionado una modificación en su fisionomía original que principalmente ha conllevado a una mayor superficie seca y la construcción de dos escolleras que flanquean y delimitan la misma playa para proteger este espacio natural de la erosión y mejorar su estabilidad. Es una de las dos únicas playas situada en el saco interno de la Bahía de Cádiz, junto con la playa de la Casería en San Fernando lo que les confiere aguas tranquilas.

Etimología

El origen del nombre proviene de casucha, ya que en la década de 1950 la zona estaba ocupada por pequeñas casas que servían a los pescadores de la zona para guardar sus aparejos. Otra posibilidad sería que recibiese su nombre por las embarcaciones que tradicionalmente se amarraban en ella, botes pequeños denominados "cachuchos".

Características

De orientación Este-Sur, la playa se caracteriza por su gran bolsa de estacionamiento en superficie y el paseo marítimo, su gran superficie de arena seca, lugar elegido para la celebración de espectáculos y actividades al aire libre. Está muy sometida a la acción de las mareas, presentando, en bajamar, una amplia llanura mareal fangosa, donde quedan varadas pequeñas embarcaciones de pesca tradicional, y quedando reducida su superficie de baño, a un caño mareal.

La fauna característica son gaviotas y limícolas. Y en el entorno, avifauna asociada a zonas de marisma.

Actualmente posee la protección de los fondos marinos de la Bahía de Cádiz (LIC) y la propia Bahía de Cádiz (Sitio Ramsar, LIC, ZEPA y parque natural).

Propiedades talasohídricas

La localidad poseía una tradición de la que existen datos documentados desde principios del , con los balnearios conocidos por Perpetuo Socorro, Santa María, Santa Marina, El Cobre, etc. Asimismo, de la existencia de los balnearios del Carmen y Almirante Cervera, donde acudían muchas personas procedentes de todos los lugares no solamente de Andalucía sino del resto de la península ibérica por las propiedades terapéuticas de sus aguas y fangos.

Esta tradición se pierde a lo largo del  y no es hasta fines de ese siglo cuando nuevamente Puerto Real intenta sumar a sus atractivos turísticos las excelentes condiciones talasohídricas de la playa de La Cachucha. Así el Ayuntamiento de la ciudad solicita a comienzos de 2006 un estudio de sus aguas y fangos, concluidos a principios de 2008 cuando el Consistorio recibe los resultados de un largo estudio efectuado por el catedrático de Hidrología Médica de la Universidad Complutense de Madrid, Francisco Maraver Eyzaguirre, que confirmó de forma definitiva lo que desde los primeros análisis se había adelantado.

Aunque en la actualidad existen proyectos de regeneración de esta actividad talasoterapética, aún no se han llevado a cabo en la localidad.

Accesos

Las principales vías de acceso terrestre a Puerto Real y la playa son:
 Por el Norte, autovía A-4 o autopista de peaje AP-4.
 Por el Este, carretera CA-2012 con origen en la autovía A-381.
 Por el Sur, autovía A-48 que enlaza la A-4 o autovía A-381 a enlazar la CA-2012.
 Por el Oeste, CA-35 proveniente de Cádiz.

Una vez en Puerto Real, los vehículos se estacionan junto a la playa.

En medios de transporte público, se puede acceder mediante:

 Autobuses, fletados por el Consorcio de Transportes de la Bahía de Cádiz, desde los diferentes municipios de la propia bahía, con preferencia de parada en Huerta Pley o Plaza de la Iglesia.

 Trenes, comunicados por la empresa Renfe a través de sus servicios de Cercanías con parada en Puerto Real.

Servicios

La playa ofrece varios servicios incluyendo:

Servicios sanitarios y de seguridad
 Servicios de limpieza y papeleras.
 Policía local.
 Botiquín.
 Lavabos, lavapiés y duchas.
 Servicio de socorrismo.
 Inodoros.
 Vestuarios.
 Fuentes de agua potable.

Otros servicios
 Bares y restaurantes.
 Cine de verano cercano.
 Área de salida y entrada de embarcaciones desde el Club Náutico de Puerto Real.
 Puesto de información.
 Acceso para minusválidos.

Eventos deportivos

En verano, con una oferta dirigida a un público más general, se ofrecen los siguiente eventos.

Durante todo el año la playa está disponible para quienes desean realizar actividades al aire libre. Además de servir de lugar de entrenamiento habitual para los equipos deportivos locales y en especial para el club puertorrealeño de rugby-playa Watermelons Amateur Rugby.

Torneo de rugby-playa Villa de Puerto Real

Organizado por el Club Deportivo Watermelons Amateur Rugby de Puerto Real con el patrocinio del Ayuntamiento de Puerto Real cada verano desde 2011.

Travesía a nado Virgen del Carmen

Organizada desde el año 2011 por la Hermandad Virgen del Carmen, el Complejo Municipal de Piscinas, el Club de Natación de Puerto Real y el Club Náutico El Trocadero con la colaboración y patrocinio del Ayuntamiento, es una competición para aficionados que transcurre entre la Puntilla del Muelle y la playa de La Cachucha con una longitud de 850 metros para categorías de adultos y 350 metros para las categorías de particupantes más jóvenes.

Eventos populares

Barbacoa popular y Chistorrá popular

Tradicionalmente durante el mes de agosto se celebra la tradicional barbacoa popular y chistorrá popular organizada ésta por la Federación de Peñas Puertorrealeñas en las que se congregan los ciudadanos en compañía de familiares, amigos y conocidos para pasar una velada agradable. Además el Consistorio permite la instalación de una barra en la que se ofrece bebida y comidas a precios económicos.

Referencias

Cachucha
Puerto Real

Playa de la Cachucha


Panicoideae, biljna potporodica u porodici travovki. Postoji desetak tribusa.

Tribusi

 Tribus temeljna klada
 Alloeochaete C. E. Hubb. (6 spp.)
 Dichaetaria Nees ex Steud. (1 sp.)
 Tribus Thysanolaeneae C. E. Hubb.
 Thysanolaena Nees (1 sp.)
 Tribus Cyperochloeae L. Watson & Dallwitz ex Sánchez-Ken & L. G. Clark
 Cyperochloa Lazarides & L. Watson (1 sp.)
 Spartochloa C. E. Hubb. (1 sp.)
 Tribus Centotheceae Ridl.
 Megastachya P. Beauv. (2 spp.)
 Centotheca Desv. (4 spp.)
 Tribus Chasmanthieae W. V. Br. & D. N. Sm. ex Sánchez-Ken & L. G. Clark
 Chasmanthium Link (6 spp.)
 Bromuniola Stapf & C. E. Hubb. (1 sp.)
 Tribus Zeugiteae Sánchez-Ken & L. G. Clark
 Chevalierella A. Camus (1 sp.)
 Lophatherum Brongn. (2 spp.)
 Orthoclada P. Beauv. (2 spp.)
 Zeugites P. Browne (11 spp.)
 Pohlidium Davidse, Soderstr. & R. P. Ellis (1 sp.)
 Tribus Steyermarkochloeae Davidse & Ellis
 Steyermarkochloa Davidse & Ellis (1 sp.)
 Arundoclaytonia Davidse & R. P. Ellis (2 spp.)
 Tristachyideae Sánchez-Ken & L. G. Clark
 Danthoniopsis Stapf (16 spp.)
 Gilgiochloa Pilg. (1 sp.)
 Loudetia Hochst. (23 spp.)
 Trichopteryx Nees (5 spp.)
 Loudetiopsis Conert (11 spp.)
 Dilophotriche (C. E. Hubb.) Jacq.-Fél. (3 spp.)
 Tristachya Nees (23 spp.)
 Zonotriche (C. E. Hubb.) J. B. Phipps (3 spp.)
 Tribus Gynerieae Sánchez-Ken & L. G. Clark
 Gynerium Willd. ex P. Beauv. (1 sp.)
 Tribus Lecomtelleae Potztal
 Lecomtella A. Camus (1 sp.)
 Tribus Paniceae R. Br.
 Subtribus Anthephorinae Benth.
 Anthephora Schreb. (12 spp.)
 Chaetopoa C. E. Hubb. (2 spp.)
 Chlorocalymma Clayton (1 sp.)
 Digitaria Haller (255 spp.)
 Trichachne Nees (16 spp.)
 Leptoloma Chase (8 spp.)
 Tarigidia Stent (2 spp.)
 Taeniorhachis Cope (1 sp.)
 Thyridachne C. E. Hubb. (1 sp.)
 Trachys Pers. (4 spp.)
 Subtribus Dichantheliinae Zuloaga
 Adenochloa Zuloaga (14 spp.)
 Dichanthelium (Hitchc. & Chase) Gould (108 spp.)
 Subtribus Boivinellinae Pilg.
 Acroceras Stapf (18 spp.)
 Alloteropsis J. Presl (5 spp.)
 Amphicarpum Raf. (2 spp.)
 Pseudechinolaena Stapf (5 spp.)
 Cyphochlaena Hack. (2 spp.)
 Poecilostachys Hack. (11 spp.)
 Oplismenus P. Beauv. (14 spp.)
 Cyrtococcum Stapf (15 spp.)
 Entolasia Stapf (6 spp.)
 Lasiacis (Griseb.) Hitchc. (15 spp.)
 Mayariochloa Salariato, Morrone & Zuloaga (1 sp.)
 Parodiophyllochloa Zuloaga & Morrone (6 spp.)
 Morronea Zuloaga & Scataglini (6 spp.)
 Pseudolasiacis (A. Camus) A. Camus (3 spp.)
 Microcalamus Franch. (1 sp.)
 Chasechloa A. Camus (3 spp.)
 Ottochloa Dandy (3 spp.)
 Echinochloa P. Beauv. (40 spp.)
 Subtribus Neurachninae Clayton & Renvoize
 Ancistrachne S. T. Blake (3 spp.)
 Neurachne R. Br. (8 spp.)
 Thyridolepis S. T. Blake (3 spp.)
 Subtribus Cleistochloinae E. J. Thomps.
 Cleistochloa C. E. Hubb. (2 spp.)
 Calyptochloa C. E. Hubb. (4 spp.)
 Dimorphochloa S. T. Blake (1 sp.)
 Simonachne E. J. Thomps. (1 sp.)
 Subtribus incertae sedis
 Homopholis C. E. Hubb. (1 sp.)
 Walwhalleya Wills & J. J. Bruhl (4 spp.)
 Subtribus Melinidinae Stapf
 Chaetium Nees (3 spp.)
 Eccoptocarpha Launert (1 sp.)
 Eriochloa Kunth (35 spp.)
 Panicum auct. (1 sp.)
 Rupichloa Salariato & Morrone (2 spp.)
 Thuarea Pers. (2 spp.)
 Urochloa P. Beauv. (98 spp.)
 Brachiaria (Trin.) Griseb. (42 spp.)
 Scutachne Hitchc. & Chase (1 sp.)
 Megathyrsus (Pilg.) B. K. Simon & S. W. L. Jacobs (3 spp.)
 Yvesia A. Camus (1 sp.)
 Leucophrys Rendle (1 sp.)
 Melinis P. Beauv. (23 spp.)
 Moorochloa Veldkamp (3 spp.)
 Tricholaena Schrad. (4 spp.)
 Subtribus Panicinae Fr.
 Panicum L. (275 spp.)
 Cnidochloa Zuloaga (1 sp.)
 Yakirra Lazarides & R. D. Webster (7 spp.)
 Arthragrostis Lazarides (4 spp.)
 Louisiella C. E. Hubb. & J. Léonard (3 spp.)
 Subtribus Cenchrinae Dumort.
 Stenotaphrum Trin. (8 spp.)
 Stereochlaena Hack. (4 spp.)
 Streptolophus Hughes (1 sp.)
 Cenchrus L. (123 spp.)
 Acritochaete Pilg. (1 sp.)
 Alexfloydia B. K. Simon (1 sp.)
 Paractaenum P. Beauv. (2 spp.)
 Pseudochaetochloa Hitchc. (1 sp.)
 Zygochloa S. T. Blake (1 sp.)
 Hygrochloa Lazarides (2 spp.)
 Uranthoecium Stapf (1 sp.)
 Whiteochloa C. E. Hubb. (6 spp.)
 Chamaeraphis R. Br. (1 sp.)
 Pseudoraphis Griff. (8 spp.)
 Dissochondrus (Hillebr.) Kuntze ex Hack. (1 sp.)
 Xerochloa R. Br. (3 spp.)
 Panicum auct. (1 sp.)
 Spinifex L. (4 spp.)
 Setaria P. Beauv. (111 spp.)
 Paspalidium Stapf (32 spp.)
 Holcolemma Stapf & C. E. Hubb. (4 spp.)
 Setariopsis Scribn. & Millsp. (2 spp.)
 Ixophorus Schltdl. (1 sp.)
 Zuloagaea Bess (1 sp.)
 Paratheria Griseb. (2 spp.)
 Subtribus Paniceae incertae sedis
 Hydrothauma C. E. Hubb. (1 sp.)
 Hylebates Chippind. (2 spp.)
 Oryzidium C. E. Hubb. & Schweick. (1 sp.)
 Thedachloa S. W. L. Jacobs (1 sp.)
 Kellochloa Lizarazu, Nicola & Scataglini (2 spp.)
 Trichanthecium Zuloaga & Morrone (39 spp.)
 Sacciolepis Nash (29 spp.)
 Tribus Paspaleae Rchb.
 Subtribus temeljna Paspaleae
 Reynaudia Kunth (1 sp.)
 Subtribus Paspalinae Griseb.
 Acostia Swallen (1 sp.)
 Axonopus P. Beauv. (93 spp.)
 Baptorhachis Clayton & Renvoize (1 sp.)
 Echinolaena Desv. (4 spp.)
 Gerritea Zuloaga, Morrone & Killeen (1 sp.)
 Ichnanthus P. Beauv. (26 spp.)
 Hildaea C. Silva & R. P. Oliveira (6 spp.)
 Oedochloa C. Silva & R. P. Oliveira (9 spp.)
 Ocellochloa Zuloaga & Morrone (13 spp.)
 Paspalum L. (384 spp.)
 Anthaenantiopsis Mez ex Pilg. (4 spp.)
 Aakia J. R. Grande (1 sp.)
 Osvaldoa J. R. Grande (1 sp.)
 Hopia Zuloaga & Morrone (1 sp.)
 Renvoizea Zuloaga & Morrone (10 spp.)
 Streptostachys Desv. (2 spp.)
 Anthaenantia P. Beauv. (4 spp.)
 Subtribus Otachyriinae Butzin
 Hymenachne P. Beauv. (16 spp.)
 Otachyrium Nees (8 spp.)
 Steinchisma Raf. (8 spp.)
 Cliffordiochloa B. K. Simon (1 sp.)
 Fasciculochloa B. K. Simon & C. M. Weiller (1 sp.)
 Plagiantha Renvoize (1 sp.)
 Rugoloa Zuloaga (3 spp.)
 Subtribus Arthropogoninae Butzin
 Apochloa Zuloaga & Morrone (15 spp.)
 Arthropogon Nees (5 spp.)
 Altoparadisium Filg., Davidse, Zuloaga & Morrone (2 spp.)
 Canastra Morrone, Zuloaga, Davidse & Filg. (2 spp.)
 Homolepis Chase (5 spp.)
 Oplismenopsis Parodi (1 sp.)
 Phanopyrum (Raf.) Nash (1 sp.)
 Stephostachys Zuloaga & Morrone (1 sp.)
 Cyphonanthus Zuloaga & Morrone (1 sp.)
 Oncorachis Morrone & Zuloaga (2 spp.)
 Coleataenia Griseb. (14 spp.)
 Triscenia Griseb. (1 sp.)
 Keratochlaena Morrone & Zuloaga (1 sp.)
 Mesosetum Steud. (28 spp.)
 Tatianyx Zuloaga & Soderstr. (1 sp.)
 Tribus Arundinelleae Stapf
 Arundinella Raddi (57 spp.)
 Garnotia Brongn. (29 spp.)
 Tribus Jansenelleae Voronts.
 Jansenella Bor (2 spp.)
 Chandrasekharania V. J. Nair, V. S. Ramach. & Sreek. (1 sp.)
 Tribus Andropogoneae Dumort.
 Subtribus incertae sedis
 Thelepogon Roth ex Roem. & Schult. (1 sp.)
 Lasiurus Boiss. (2 spp.)
 Subtribus Arthraxoninae Benth.
 Arthraxon P. Beauv. (19 spp.)
 Subtribus Tripsacinae Dumort.
 Zea L. (5 spp.)
 Tripsacum L. (16 spp.)
 Subtribus Chionachninae Clayton
 Chionachne R. Br. (10 spp.)
 Trilobachne Schenck ex Henrard (1 sp.)
 Subtribus Rhytachninae Welker & E.A.Kellogg
 Vossia Wall. & Griff. (1 sp.)
 Oxyrhachis Pilg. (1 sp.)
 Rhytachne Desv. (11 spp.)
 Loxodera Launert (5 spp.)
 Urelytrum Hack. (10 spp.)
 Subtribus Chrysopogoninae Welker & E.A.Kellogg
 Chrysopogon Trin. (50 spp.)
 Subtribus incertae sedis
 Parahyparrhenia A. Camus (7 spp.)
 Eriochrysis P. Beauv. (11 spp.)
 Subtribus incertae sedis
 Microstegium Nees (19 spp.)
 Leptatherum Nees (4 spp.)
 Sehima Forssk. (6 spp.)
 Kerriochloa C. E. Hubb. (1 sp.)
 Pogonachne Bor (1 sp.)
 Elionurus Humb. & Bonpl. ex Willd. (17 spp.)
 Subtribus Rottboelliinae J. Presl
 Coix L. (4 spp.)
 Rottboellia L. fil. (12 spp.)
 Chasmopodium Stapf (2 spp.)
 Subtribus incertae sedis
 Tripidium H. Scholz (7 spp.)
 Subtribus Ratzeburgiinae Hook. fil.
 Thyrsia Stapf (1 sp.)
 Ratzeburgia Kunth (1 sp.)
 Mnesithea Kunth (24 spp.)
 Eremochloa Buse (13 spp.)
 Glyphochloa Clayton (13 spp.)
 Hackelochloa Kuntze (1 sp.)
 Phacelurus Griseb. (8 spp.)
 Manisuris L. (1 sp.)
 Hemarthria R. Br. (13 spp.)
 Heteropholis C. E. Hubb. (5 spp.)
 Thaumastochloa C. E. Hubb. (8 spp.)
 Subtribus Ischaeminae J. Presl
 Eulaliopsis Honda (2 spp.)
 Andropterum Stapf (1 sp.)
 Dimeria R. Br. (57 spp.)
 Ischaemum L. (92 spp.)
 Subtribus Apludinae Hook. fil.
 Polytrias Hack. (1 sp.)
 Homozeugos Stapf (6 spp.)
 Trachypogon Nees (5 spp.)
 Sorghastrum Nash (23 spp.)
 Asthenochloa Buse (1 sp.)
 Eulalia Kunth (31 spp.)
 Pseudopogonatherum A. Camus (6 spp.)
 Apluda L. (1 sp.)
 Subtribus Germainiinae Clayton
 Imperata Cirillo (12 spp.)
 Pogonatherum P. Beauv. (4 spp.)
 Germainia Balansa & Poitr. (8 spp.)
 Apocopis Nees (16 spp.)
 Lophopogon Hack. (3 spp.)
 Subtribus Sorghinae Bluff, Nees & Schauer ex Clayton & Renvoize
 Cleistachne Benth. (1 sp.)
 Sarga Ewart (9 spp.)
 Lasiorrhachis (Hack.) Stapf (3 spp.)
 Sorghum Moench (24 spp.)
 Subtribus Saccharinae Griseb.
 Pseudosorghum A. Camus (1 sp.)
 Saccharum L. (26 spp.)
 Miscanthus Andersson (19 spp.)
 Narenga Burkill (2 spp.)
 Subtribus Anthistiriinae J. Presl
 Jardinea Steud. (2 spp.)
 Heteropogon Pers. (5 spp.)
 Eremopogon (Hack.) Stapf (1 sp.)
 Cymbopogon Spreng. (59 spp.)
 Themeda Forssk. (33 spp.)
 Iseilema Andersson (27 spp.)
 Euclasta Franch. (2 spp.)
 Bothriochloa Kuntze (38 spp.)
 Dichanthium Willemet (23 spp.)
 Capillipedium Stapf (21 spp.)
 Subtribus Andropogoninae J. Presl
 Andropogon L. (123 spp.)
 Hyparrhenia Andersson ex E. Fourn. (59 spp.)
 Schizachyrium Nees (68 spp.)
 Diectomis P. Beauv. (2 spp.)
 Diheteropogon (Hack.) Stapf (4 spp.)
 Bhidea Stapf ex Bor (3 spp.)
 Anadelphia Hack. (15 spp.)
 Elymandra Stapf (6 spp.)
 Monocymbium Stapf (3 spp.)
 Exotheca Andersson (1 sp.)
 Hyperthelia Clayton (6 spp.)
 Subtribus nesmješteni Andropogoneae
 Agenium Nees (4 spp.)
 Clausospicula Lazarides (1 sp.)
 Lakshmia Veldkamp (1 sp.)
 Pseudanthistiria (Hack.) Hook. fil. (3 spp.)
 Pseudodichanthium Bor (1 sp.)
 Spathia Ewart (1 sp.)
 Spodiopogon Trin. (17 spp.)
 Triplopogon Bor (1 sp.)
 Veldkampia Ibaragi & Shiro Kobay. (1 sp.)

Izvori

Trave

Panicoideae


Ön-Türk ya da Proto-Türk, MÖ. 30.-MS. 6. yüzyıl Urheimat ve Sprachbund ayrışmasına kadar Türkçe konuşan toplulukların ortak atasını kapsayan tanımdır.

Ana yurtları
J. Klaproth, W Schott ve L. Ligeti, Altay-Sayan dağlarını; G. Németh, Altay-Ural dağlarının arasını; A. Vambery Yenisey, İrtiş-Ob nehirlerinin yukarı kesimlerini; W. Koppers Baykal Gölü'nün güney-batısını Türkler'in ilk çıkış noktası olarak belirlemiştir. Güncel araştırmalarda Proto-Türk anavatanının Altay-Sayan bozkır-tayga kuşağı olduğunu desteklemektedir.

Hongshan Hipotezi
2020 tarihli "Tracing population movements in ancient East Asia through the linguistics and archaeology of textile production" başlıklı çalışmaya göre Transevrasya (Altay) topluluklarının ortak kökenleri Neolitik Çağ Hongshan darı kültüründe birleşiyor. Hongshan havzasının kuruması sebebiyle Türk-Moğol kitlesini oluşturanlar MÖ 1552 yılında batıya göçüp Altay anadili ile ayrışmışlardır.

Antropolojik özellikler

Brakisefal kafa yapısı, orta boy, geniş ve yassı yüz, hafif çıkık elmacık kemik yapısı, gaga burun, hafif seyrek kıl özellikleri Proto-Türk kavimlerininde dahil edildiği Turanid Irk yapısıdır.

Ön Türk toplulukları
MÖ. II. yüzyıl lehçe ayrışmasından sonra Güney Sibirya'da Ting-Ling(*tegrek) ve Orhun-Selenge'de Hiung-nu devamlılık kazanmıştır.

Kültür (geç Proto-Türk dönemi)

Orman-Bozkır kültürü
Proto-Türk boyları Güney Sibirya, Selenga-Orhun ve Altay orman-bozkır ikliminde gelişim göstermiştir. Orman kültürüne ait geyik, dağ keçisi ve çam ağacı motifi Türk mitlerinde ve geleneksel ayinlerinde sıklıkla kullanılmıştır. Türk boylarının sincap, geyik, samur, tilki avı ve deri/kürk ticareti icra ettikleri 8. ve 10. yüzyıl İslam seyyah-tarihçileri tarafından kayda alınmıştır. Bozkır kültürünün temel unsuru olan atlı-savaşçı-çoban yaşantısı Proto-Türklerin karakteristik özelliklerinden biri olarak kabul görür. Atın ehlileştirilmesi ve yayılmasının Proto-Türk göçleri ile paralel şekillendiği iddia ediliyor.

Araba ve otağ
MÖ. III. yüzyılda Kuzey-Avrasya bozkırlarında yaygınlaşan savaş arabaları bilinen Türk kavimleri içerisinde ilk olarak Ting-Ling ve Kaoch'e'lerde kullanılmıştır. Hsiung-nu, Hun ve Göktürklerde göç ve ölü taşıma gibi amaçlarda da kullanıldı. Zhou Shu'da Türklerin kapısı doğuya bakan kubbeli çadırları olduğu kaydedilmektedir. Otağın tahta iskeleti ve direği sağlamlık, tahta taban yer ile teması kesmek, dam, baca duman çıkışı sağlamak ve keçe örtüler ise ısıyı korumak için bulunmuştur.

Mitler

Bozkurt (Kök-Böri)

Bozkurt, Göktürk, Usun ve Hsiung-nu gibi Kuzey-Avrasya orman-bozkır toplumları arasında yaygın bir mitolojik figürdür. Çin kaynaklarında "Böri soyu" Türklere atfedilen bir yakıştırma haline gelmiştir. "Kurt başlı tuğ" gönderme adetinin oluşmasıyla "Böri" diplomatik ve Türklerin soyluluk simgesi anlamı kazanmıştır.

Geyik
Orman kültürlerinde sık gözüken geyik figürü Türk mitlerinde de yaygın olarak bulunmaktadır. Proto-Türk veya Erken-Türk dönemi kurgan eşyalarında motif olarak rastlanır.

Yama'nın miti
Mitte çok tanrılı inanç ve tanrısallık belirgindir. Kuzey-Avrasya mitlerinde oldukça yaygın olan geyik figürüde geçmektedir.
 "Şar Gölü Tanrıçasının kızı tanrısal güçleri olan Türk Kağanı Yama ile münasebet kurar. Göl Tanrıçasının kızı her gün batımında ak bir geyiğe binerek Yama'yı karışılar, onunla birlikte göle girer ve tüm gün birlikte vakit geçirirler. Bu ilişki onyıllarca devam eder. Büyük av mevsimini yaklaştığı günlerden birinde Göl Tanrıçasının kızı Yama'ya av sırasında altın boynuzlu bir geyik çıkacağını ve geyiği gördüğü anda ok ile vurmasını, eğer vuramazsa ondan ayrılacağını söyler. Ertesi gün Yama kuşatmaya katılır ve atalarının çıktığı mağrada ak bir geyik belirir. Geyik ani bir hareket ile yerinden zıplayınca A'er Beyi boş bulunup geyiği vurur. Yama buna çok sinirlenir ve A'er Beg'nin başını keser. Ardından "Bundan böyle Teŋri'ye insan kurban etmek zorundayız!" diye yemin eder. A'er boyunun soyu kuruyana kadar aralarından kişileri kurban verir. Aynı akşam Göl Tanrıçasının kızı Yama'yı tutar ve "Sen kendi ellerinle birisini öldürmüşsün, çok pis kan kokuyorsun, artık kaderimiz ortak olamaz" diyerek ilişkisini bitirir."

Türk başbuğ miti
Geyğin yol gösterici ve uyarı olmasından dolayı "böri" figürü kadar önem arz etmektedir. Taiping Guangji kitabının 139. cildinde geçmektedir.
 "Apa Kağan isyan etmeden önce, başbuğlarının onlarca atlı birliği vardır. Bir tavşanın peşinden giderek dağa çıkarlar. Dağın başında bir geyik vardır. Geyik onlara "Güneydeki ülkeye saldırmayın. Yoksa ülkeniz yok olacak!" der. Kısa süre sonra da ülkelerinde karışıklık çıkar."

Sanat ve giyim

1939 tarihli arkeolojik kazılarda Orta Yenisey soylu tabakasına ait birçok kıymetli taşlarla bezenmiş altın sürahiler, çiçek desenli süslemeler, altın ve gümüş tabaklar bulunmuştur. Bizans elçisi Theeophylact Simocatta (III, 6) Türklerin Perslerden haraç aldıkları altınlarla yaptıkları yataklardan, sandalyelerden, kupalardan, koltuklardan, at süslerinden ve zırhlardan bahseder.

7. yüzyılda Tong-Yabgu'nun otağına ziyarette bulunup seyahatnamesinde Türk Kağanını tasvir eden Hiuan-tsang:"Kağan yeşil satenden bir manto giymekte olup saçlarını olduğu gibi gösteriyordu; sadece alnının çevresini on ayak boyunda ipek bir şerit ile sarmış ucunu da arkadan sarkıtmıştı. Çevresinde sırmalı ipek kumaştan mantolar giymiş ve örgülü saçlı iki yüz kadar subay bulunuyordu. Birliklerin geri kalanı develer veya atlar üzerine bindirilmiş, kürk, ince yün dokuma giyinmiş ve uzun mızraklar, bayraklar ve düz yaylar taşıyan süvarilerden meydana gelmişti."Sui Shu'da Türk soylu kıyafetleri diğerlerinden farklı olarak "soldan ilikli" biçiminde kaydedilmiştir. Biruni Tārīkh al-Hind adlı eserinde Türk askeri kıyafetini "O Türkler'e benzeyerek üzerinde kaftan, başında kalpak, ayağına çizme giymiş ve silahla kuşanmıştı." şeklinde tasvir ediyor.

Notlar

Kaynakça

Orta Asya tarihi
Türk tarihi

Ön Türkler


xCyclobotrya , hibridni rod papratnica smješten u porodicu Dryopteridaceae, dio potporodice  Polybotryoideae. Postoje dvije vrste iz  Brazila.

Formula: Cyclodium x Polybotrya.

Notovrste
 ×Cyclobotrya ×amalgamata Schwartsb. & Canestraro, Ceara
 ×Cyclobotrya ×telespirensis Engels & Canestraro, Mato Grosso

Izvori

Polybotryoideae

×Cyclobotrya


Malcolm Eric Trudgen (1951) es un botánico australiano. Realizó expediciones botánicos para el Herbario Nacional de Nueva Gales del Sur entre 1974 a 1988.

Algunas publicaciones

Libros
 . 2001. The vegetation and flora the bushland on the Elliott's property 'West Kingia', Shire of Serpentine-Jarrahadale, with an assessment of conservation value. Editor Bushcare, 37 pp.
 -----------------------------------. 1999. A flora and vegetation survey of Lots 46 and 47 Maralla Road and Lexia Avenue, Ellenbrook. Editor M.E Trudgen & Assoc. 278 pp.
 -----------------------------------. 1996a. An assessment of the conservation values of the remnant vegetation in the City of Wanneroo with recommendations for appropriate reserves for the City. Editor The City of Wanneroo, 137 pp.
 -----------------------------------,  1996b. A flora and vegetation survey of the coastal strip between Jurien Bay and the Hill River. Editor Alan Tingay & Assoc. 92 pp.
 -----------------------------------, . 1995a. A survey of remnant vegetation in the City of Gosnells west of the Darling Scarp: prepared for the City of Gosnells. Editor	The City, 285 pp.
 -----------------------------------, ---------------------------. 1995b. Flora of the Shark Bay World Heritage Area and its environs. Editor Dept. of Conservation and Land Management [distributor], 114 pp.
 -----------------------------------, . 1993. East Wanneroo natural resources mapping study, flora and vegetation. Editor Bowman Bishaw Gorham, 234 pp.
 -----------------------------------. 1992. A botanical survey of Signal Hill, City of Belmont. Editor M.E. Trudgen, 42 pp.
 -----------------------------------. 1991. A flora and vegetation survey of the coast of the city of Mandurah. Editor Dept. of Planning and Urban Development, 74 pp. ISBN 0730932486
 -----------------------------------. 1988. A flora and vegetation survey of the coast of the Shire of Mandurah. Editor State Planning Commission, 84 pp.
 -----------------------------------. 1984. The Leschenault Peninsula: a flora and vegetation survey with an analysis of its conservation value and appropriate uses. Nº 157 de Bulletin (Western Australia. Dept. of Conservation and Environment). Edición ilustrada de Dept. of Conservation & Environment, 40 pp. ISBN 0724468188

Eponimia
 (Mimosaceae) Acacia trudgeniana Maslin
 (Myrtaceae) Micromyrtus trudgenii Rye
 (Stylidiaceae) Stylidium trudgenii Lowrie & Kenneally

Referencias

Botánicos de Australia
Escritores en inglés
Horticultores de Australia

Malcolm Eric Trudgen


Immenstedt er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Mitteldithmarschen i den centrale del af Kreis Dithmarschen. Kreis Dithmarschen ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Vejbyen Immenstedt ligger nord for Albersdorf i retning mod Tellingstedt ved en gren af den gamle oksevej (i dag Landesstraße 149) som i dag er en del af . Tidligere var her et udstrakt hedelandskab - Immenstedter Loh.

Nabokommuner
Nabokommuner er (med uret fra nord) kommunerne Tellingstedt, Süderdorf, Osterrade, Bunsoh, Schrum og Welmbüttel (alle i Kreis Dithmarschen).

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Dithmarschen

Immenstedt (Dithmarschen)


Çankaya Üniversitesi, Sıtkı Alp Eğitim Vakfı tarafından 9 Temmuz 1997 tarih ve 4282 sayılı yasa ile kurulmuştur. İlk öğrencilerini aynı yıl 1997-1998 akademik yılı için kabul etmiştir. Balgat ve Eskişehir Yolu 29. km'de olmak üzere iki kampüsü bulunmaktadır. Üniversitenin Merkez kampüsünün alanı, 70.000 metrekaresi kapalı alan olmak üzere toplamda yaklaşık 440.000 metrekaredir. Dünya standartlarında kaliteli yükseköğretim hedefini esas alan Çankaya Üniversitesinde eğitim dili Hukuk Fakültesi, Adalet Meslek Yüksekokulu, Halkla İlişkiler ve Reklamcılık Bölümü hariç İngilizcedir. Çankaya Üniversitesinde, 5 fakülte, 23 bölüm, 3 programlı 2 meslek yüksekokulu ile iki enstitüde lisans ve lisansüstü eğitim verilmektedir.

Üniversiteye kabul
Her yıl Yükseköğretim Kurumları Sınavı ile yüzlerce öğrenci Çankaya Üniversitesine kayıt olmaktadır. 2011 yılında yaklaşık 700 öğrenci Çankaya Üniversitesinde eğitim görmeye hak kazanmıştır. 2012 itibarıyla hem yeni bölümlerin açılması, hem mevcut bölümlerin kapasitesinin artırılması, hem de yeni yüksek lisans ve doktora bölümlerinin açılmasıyla beraber bu sayının 1.000'i aşması beklenmektedir. Çankaya Üniversite her yıl kabul ettiği öğrencilere çeşitli burs olanakları sağlamaktadır. Yükseköğretim Kurumları Sınavı ile burslu bir şekilde yerleştirildiğinizde burs hiçbir koşulda kesilmemektedir.  Üniversitenin burs yönetmeliğindeki açıklamasına göre "Eğitim-öğretim kalitesini yükseltmek, başarılı öğrencileri özendirmek ve yükseköğretimde fırsat eşitliği sağlamak" amacıyla çeşitli burslar verilmektedir. Gençlik Ve Spor Bakanlığı Sporcu Bursu, sporda başarı bursu, üstün başarı bursu, bilim bursu ve akademik başarı bursu bunlardan bazılarıdır.

Üniversitenin Hukuk Fakültesi, Adalet Meslek Yüksekokulu ile Halkla İlişkiler ve Reklamcılık Bölümü hariç eğitim dili İngilizce olmasında dolayı, bu bölümler dışındaki tüm öğrenciler dönem başında İngilizce Yeterlilik Sınavı'na girmek zorundadırlar ya da İngilizce bildiğini kanıtlayan uluslararası bir sınav (TOEFL, FCE) sonuç belgesi sunmalıdırlar. Yeterlilik sınavında başarılı olan öğrenciler bölüme, başarısız olan öğrenciler ise Hazırlık Eğitimi Birimine devam ederler. Yeterlilik sınavları sene içerisinde çeşitli tarihlerde yapılır. Hazırlık okulundan mezun olabilmek için kabul edilen İngilizce seviyesi upper-intermediate'tir.

Yüksek lisans ve doktora öğrencilerinin kabul uygulamalarında genel şartlar benzer olmasına rağmen özel şartlar bölümden bölüme değişmektedir. Yüksek lisans ve doktora öğrencilerinin kabul işlemleriyle enstitüler ilgilenmektedir.

Kampüsler

Balgat kampüsü
Fen bilimleri ve Sosyal Bilimler enstitüsü burada bulunmaktadır. Yüksek lisans programları bu kampüste yürütülmektedir.

Merkez kampüs
Merkez kampüsü, üniversitenin Balgat yerleşkesinin ihtiyaçları karşılayamaması üzerine Eskişehir Yolu 29. km'ye inşa edilen bir yerleşkedir. 22 Ekim 2007'de dönemin Meclis başkanı Köksal Toptan tarafından temelleri atılan kampüs 2011 yılında açılmıştır. Üniversitenin Merkez kampüs iki parselden oluşmaktadır. 15.232 metrekare olan birinci parsele üniversite personeli için 36 adet lojman yapılması planlanmakta olup 18 dairelik kısmı tamamlanmıştır. Kampüsün esas kısmı olan ikinci parsel ise yaklaşık 442.909 metrekare olup üzerine eğitim-öğretim yapıları, fakülteler, kafeteryalar ve diğer yapılar yapılmıştır. Merkez kampüsünün toplam kapalı alanı net 36.148 metrekare, brüt 70.000 metrekaredir. Ayrıca kampüsün yaklaşık 330.000 metrekaresi ağaçlandırılmıştır. Kızılay Karanfil Sokak'ta olan hazırlık sınıfı, Balgat kampüsünde olan birçok bölüm ve fakülte 2011'de Merkez kampüse taşınmıştır. Merkez kampüsün karşısında Turkuaz Vadisi bulunmaktadır. Mimarlık Fakültesi ve Hukuk Fakültesi dışındaki tüm bölümler ve fakülteler bu kampüstedir.

Merkez kampüs, Arkitera Mimarlık Merkezi tarafından 2011'in en başarılı mimari eserleri arasında seçildi.

Ayrıca, merkez kampüste, 170 kişi kapasiteli yurt, amfi tiyatro ve spor kompleksi bulunuyor.

Akademik birimler
Çankaya Üniversitesi; 5 fakülte, 2 meslek yüksekokulu ve bunlara bağlı 23 bölümü bulunmaktadır. Ayrıca 7 araştırma ve uygulama merkezi, 2 enstitü ve hazırlık okulu bulunmaktadır. Hukuk Fakültesi, Mimarlık Fakültesi, Enstitüler ve Çankaya Üniversitesi Spor Kulübüne ait birçok spor kompleksi Balgat kampüsünde, diğer bütün bölüm ve kompleksler Merkez kampüsündedir. Aşağıdaki belirtilen kapalı alan verileri sadece Merkez kampüsüne ait kapalı alan verisidir, Balgat kampüsü dahil değildir.

Fakülteler

Fen-Edebiyat Fakültesi

Fen-Edebiyat Fakültesi binası 3.394 metrekare kapalı alandan oluşmaktadır. Fakültede aşağıdaki bölümler bulunmaktadır.
İngiliz Dili ve Edebiyatı
Matematik-Bilgisayar
İngilizce Mütercim Tercümanlık
Psikoloji

Dekan: Prof. Dr. Buket Akkoyunlu

Hukuk Fakültesi

Hukuk Fakültesi binası 1.539 metrekare kapalı alandan oluşmaktadır. Bu fakültenin kapalı alanının diğer fakültelere göre az olmasının sebebi ortak kullanım alanındaki amfilerin kullanılmasının planlanmış olmasıdır.
Dekan: Prof. Dr. Cemal OĞUZ

Adalet Meslek Yüksekokulu

Adalet

Müdür: Doç. Dr. Elvan KEÇELİOĞLU

İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi

İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi binası 3.593 metrekare kapalı alana sahiptir. Fakültede aşağıdaki bölümler bulunmaktadır.
Bankacılık ve Finans Bölümü
İktisat
İşletme
Siyaset Bilimi ve Uluslararası İlişkiler
Uluslararası Ticaret ve Finansman
Halkla İlişkiler Ve Reklamcılık
Yönetim Bilişim Sistemleri
Dekan: Prof. Dr. Nadir ÖCAL

Mimarlık Fakültesi

Mimarlık Fakültesi, 3 Ağustos 2012 tarihinde Mühendislik Mimarlık Fakültesi'nin Mimarlık ve Mühendislik diye ayrılması sonucu kurulmuştur. Balgat kampüsünde faaliyet göstermektedir.
İç Mimarlık
Mimarlık
Şehir ve Bölge Planlama
Dekan: Prof. Dr. Zehra Gediz URAK

Mühendislik Fakültesi

Mühendislik Fakültesi 3 bloktan oluşmaktadır. 3 Ağustos 2012 tarihinde Mühendislik ve Mimarlık Fakültesi'nin birbirinden ayrılması sonucu kurulmuştur. Birinci blok 4.826 metrekare, ikinci blok 2.398 metrekare ve 3. blok 3.544 metrekaredir. Toplam kapalı alan ise 10.768 metrekaredir. Fakültede aşağıdaki bölümler bulunmaktadır. Merkez kampüste faaliyetlerini sürdürmektedir.
Bilgisayar Mühendisliği
Elektrik-Elektronik Mühendisliği
Elektronik ve Haberleşme Mühendisliği
Endüstri Mühendisliği
İnşaat Mühendisliği
Makine Mühendisliği
Malzeme Bilimi ve Mühendisliği
Mekatronik Mühendisliği
Yazılım Mühendisliği
Dekan: Prof. Dr. Sıtkı Kemal İDER

Meslek Yüksekokulu

Bankacılık ve Sigortacılık
Dış Ticaret
Müdür: Dr. Öğr. Üyesi Bülent ÖZSAÇMACI

İngilizce Dil Koordinatörlüğü
Koordinatör: Nuray Grove

İngilizce Hazırlık Sınıfı Birimi iki bloktan oluşmaktadır. İki blokun toplam kapalı alanı 3.608 metrekare olup toplamda 26 adet derslik ve 3 adet bilgisayar laboratuvarı içermektedir.
Sorumlusu: Bülent İnal

Sorumlusu: Nuray Grove

Enstitüler
Çankaya Üniversitesi bünyesinde Fen Bilimleri Enstitüsü ve Sosyal Bilimler Enstitüsü olmak üzere toplamda 2 enstitü bulunmaktadır.

Fen Bilimleri Enstitüsü

Fen Bilimleri Enstitüsü, üniversite ile beraber 1997 yılında kurulmuştur. Enstitüde; Bilgisayar Mühendisliği, Bilgi Teknolojileri,  Elektrik ve Elektronik Mühendisliği, Endüstri Mühendisliği, Elektronik ve Haberleşme Mühendisliği, İnşaat Mühendisliği, Matematik-Bilgisayar, Bilgi teknolojileri, İç Mimarlık, İş Sağlığı ve İş Güvenliği, Kentsel Tasarım ve Dönüşüm, Makine Mühendisliği, Matematik, Mekatronik Mühendisliği,  Mikro ve Nano Teknoloji, Mimarlık, Veri Analitiği, Yapım Teknolojileri, alanlarında yüksek lisans programları mevcuttur. Ayrıca enstitüde Bilgisayar Bilimleri ve Mühendisliği, Mimarlık, Elektronik ve Haberleşme Mühendisliği, Şehir ve Bölge Planlama, Makine Mühendisliği, Tasarım alanında doktora yapılabilmektedir. Enstitünün müdürü Doç. Dr. Ziya ESEN'dir.

Sosyal Bilimler Enstitüsü

Sosyal Bilimler Enstitüsü, üniversite ile beraber 1997 yılında kurulmuştur. Enstitüde; İşletme Yönetimi  (MBA), İnsan Kaynakları Yönetimi, Pazarlama ve Marka Yönetimi, Kamu Hukuku, Özel Hukuk, Psikoloji, İngiliz Edebiyatı ve Kültür İncelemeleri, Finansal Ekonomi, Siyaset Bilimi, Uluslararası Ticaret ve Finansman, Uluslararası Ticaret ve Lojistiği alanlarında yüksek lisans programları mevcuttur. Ayrıca enstitüde İşletme (Türkçe), İngiliz Edebiyatı ve Kültür İncelemeleri, Özel Hukuk (Türkçe), Kamu Hukuku (Türkçe) alanında doktora yapılabilmektedir. Enstitünün müdürü Prof. Dr. Mehmet YAZICI'dır.

Araştırma ve Uygulama Merkezleri

Çankaya Üniversitesinde 7 araştırma-uygulama merkezi bulunmaktadır.

 Alternatif Uyuşmazlık Çözüm Yolları Uygulama ve Araştırma Merkezi
Atatürk İlkeleri ve İnkılap Tarihi Araştırma ve Uygulama Merkezi
Hukuk Araştırma Danışma ve Uygulama Merkezi
Kadın Çalışmaları Uygulama ve Araştırma Merkezi
Kent, Bölge, Çevre Uygulama ve Araştırma Merkezi
Sürekli Eğitim Danışmanlık Araştırma Ve Uygulama Merkezi (SEDAM)
Teknoloji Transfer Ofisi
Ön Kuluçka BeeVenture Kuluçka Merkezi

Öğrenci toplulukları
Çankaya Üniversitesinde 70'ten fazla öğrenci topluluğu faaliyet göstermektedir. Öğrenci toplulukları, üniversite tarafından desteklenen ve öğrenciler tarafından yönetilen, ilgili alanda etkinlik, seminer ve çeşitli gösteriler düzenleyen topluluklardır.

Amatör Film ve Fotoğrafçılık Topluluğu
Amatör Yazarlar Topluluğu
ACM Çankaya Topluluğu (Association for Computing Machinery)
Atatürk İlkeleri, Tarih, Araştırma ve Kültür Topluluğu
Bankacılık ve Finans Topluluğu
Bilgisayar Mühendisliği Topluluğu
Bilimkurgu ve Fantezi Topluluğu
Bilim, Sanat ve Teknoloji Topluluğu
Bisiklet Topluluğu
Çankaya Alive Topluluğu
Capoeira Topluluğu
Çankaya Çeviri Topluluğu
Çankaya Elektronik Sporlar Topluluğu
Çankaya Genç Girişimciler Topluluğu
Çankaya İnsansız Araç Topluluğu
Çankayalı Fenerbahçeliler Topluluğu
Dans Topluluğu
Dil ve Edebiyat Topluluğu
Ekonomi Topluluğu
Elektrik ve Elektronik Mühendisliği Topluluğu
Endüstri Mühendisliği Topluluğu
Engelsiz Çankaya Topluluğu
Etik ve Sosyal Sorumluluk Topluluğu
Future Tech Topluluğu
Genç Kızılay Topluluğu
Genç TEMA Topluluğu
Genç Yeşilay Topluluğu
Google Developer Student Topluluğu
Gri Sanatlar Topluluğu
Halk Dansları Topluluğu
HaySev (Hayvanseverler) Topluluğu
Hukuk ve Edebiyat Topluluğu
Hukukta Gelişim ve Kariyer Topluluğu
İç Mimarlık Topluluğu
İletişim Topluluğu
ISS Topluluğu (Information Security Society)
İngiliz Edebiyatı ve Kültür Çalışmaları Topluluğu
IEEE Topluluğu (Institute of Electrical and Electronics Engineers)
ISN Çankaya Topluluğu (International Student Network)
IACES Çankaya LC Topluluğu (International Association of Civil *Engineering Students)
Kampçılık ve Doğa Sporları Topluluğu
Kent Çalışmaları Topluluğu
Kişisel Gelişim ve Kariyer Topluluğu
Kişisel Verilerin Korunması Topluluğu
Kültür Sanat Topluluğu
Makine Topluluğu
Matematik Topluluğu
Mekatronik Topluluğu
Mimarlık ve Tasarım Topluluğu
Motosiklet Topluluğu
Mölkky Spor Topluluğu
Münazara Topluluğu
Müzik Topluluğu
Oyun Yazılımı ve Geliştirme Topluluğu
Perspektif Topluluğu
Psikoloji Topluluğu
Radyo ve Yayın Topluluğu
Satranç Topluluğu
Siyaset ve Uluslararası İlişkiler Topluluğu
SON Topluluğu (Startup, Organization and Network)
SOYDAT Topluluğu (Sosyal Yardımlaşma ve Dayanışma)
Sualtı Topluluğu
Sürdürülebilir Kalkınma Topluluğu
Tiyatro Topluluğu
Toplumsal Cinsiyet ve Kadın Çalışmaları Topluluğu
Toplumsal Dayanışma Topluluğu
Toplumsal Duyarlılık ve Ombudsmanlık Topluluğu
Türk Müziği Topluluğu
Türk Tarih Platformu Topluluğu
ultrAslan UNI Çankaya Topluluğu
Uluslararası Strateji ve Araştırma Topluluğu
Uluslararası Ticaret Topluluğu
UNIBJK Çankaya Topluluğu
Uzak Doğu Dilleri ve Kültürleri Topluluğu
Yapay Zeka ve Robotik Topluluğu

 İletişim Topluluğu
 İnşaat Topluluğu
 İşletme ve Ekonomi Topluluğu
 İş ve Kariyer Kulübü
 Kayak Dağcılık ve Snowboard Topluluğu
 Kişisel Gelişim Topluluğu
 Kültür ve Sanat Topluluğu
 Liderlik ve Kariyer Topluluğu (LiVKa)
 Makine Mühendisliği Topluluğu
 Malzeme Bilimi ve Nanoteknoloji Topluluğu
 Mekatronik Topluluğu
 Münazara Topluluğu
 Müzik Topluluğu
 Organizasyon Topluluğu
 Satranç Topluluğu
 Siyaset ve Diplomasi Topluluğu
 FutureTECH Topluluğu
 Tiyatro Topluluğu
 Toplumsal Dayanışma Topluluğu
 Türk Japon Topluluğu
 Türk Tarih Platformu Topluluğu
 Uluslararası Ticaret Topluluğu
 Türk Sanat Müziği Korosu
 Uygulamalı Matematik ve Bilgisayar Bilimi Topluluğu (AMCS)
 Yapay Zeka ve Robotik Topluluğu

Çankaya Üniversitesi Spor Kulübü

25 Nisan 1986 tarihinde ilk kez Arıspor olarak kurulmuş daha sonra ismi Çankaya Üniversitesi Spor Kulübü olarak değiştirilmiştir. Balgat kampüsündeki spor tesislerinde faaliyetlerini sürdürmektedir. Kadın Basketbol Takımı, daha önce uzun yıllar mücadele Kadınlar Basketbol Süper Ligi'nden 2009-2010 sezonunda Türkiye Kadın Basketbol 2. Ligi'ne düşmüş ancak 2010-2011 sezonunda yeniden çıkmaya hak kazanmıştır. 2012-2019 yılları arasında  Türkiye Kadınlar Basketbol Liginde mücadele eden takım, 2018-2019 sezonunda 1. sırada bitirerek  Kadınlar Basketbol Süper Ligi'ne tekrar yükselmiştir. 2019- 2020 sezonunda takım, Türkiye Kadınlar Basketbol Süper Ligini 3. sırada tamamlamıştır.2013'te Split,Hırvatistan'da gerçekleştirilen 12.Avrupa Üniversitelerarası Basketbol Şampiyonası'nda ilk kez katılan Çankaya Üniversitesi Bayan Basketbol Takımı 7. olmuştur. 28 Temmuz – 9 Ağustos 2014 tarihleri arasında Hollanda'nın Rotterdam şehrinde gerçekleşen Avrupa Üniversite Oyunlarında takım 4. olmuştur.

Dış ilişkileri
Çankaya Üniversitesi Dış İlişkiler ve Erasmus Müdürlüğü, temelde Üniversitenin uluslararasılaşma sürecine katkı sağlamak ve öğrencilerimizin rekabet edilebilirliğini arttırmak amacıyla, 2003 yılından beri Hayat Boyu Öğrenme Programı (Life Long Learning) kapsamındaki Erasmus programında faaliyet göstermektedir. Çankaya Üniversitesi, 2007 yılından beri Avrupa Birliği Eğitim ve Gençlik Programları kapsamında gönderen ve ev sahibi kuruluş olarak aktif rol almaktadır. Dış İlişkiler Ofisi 2007-2013 döneminde uygulanan Avrupa Birliği programlarının birleştirilmesi sonucunda, 2014-2020 dönemi için ERASMUS+ (PLUS) adını alan programın da yürütücüsü konumundadır. Buna ek olarak uluslararası işbirlikleri ve bu kapsamdaki öğrenci değişim programlarının yürütülmesi de Ofis sorumluluğundadır.

Radyo Çankaya

2010 yılında yayın hayatına başlamıştır. Radyo Çankaya, yayınlarını internet üzerinden yapmaktadır. Çalışanlarının tamamı Çankaya Üniversitesi öğrencilerinden oluşan gönüllü üyelerdir. Günün 24 saati yayın yapılmakta ve bazı saatler sunucu DJ'lerin belirledikleri programlar yayınlanmaktadır.

Başlıca bilinen programları
 Bozuk Fermuar
 Music Express

Kaynakça

Dış bağlantılar

Instagram'da Çankaya Üniversitesi

1997'de kurulan üniversiteler
Kafkasya Üniversiteler Birliği
Ankara'daki vakıf üniversiteleri
1997'de Türkiye'de kurulan oluşumlar
Etimesgut'taki yapılar
Yukarıyurtçu, Etimesgut

Çankaya Üniversitesi


Hygophoraceae (Johannes Paulus Lotsy, 1907) este o familie de ciuperci cu global aproximativ peste 100 de specii și variații (în Europa mai puține), împărțite în 26 de genuri, preponderent din cele numite Hygrocybe și Hygrophorus (multe altele conțin doar o singură specie), făcând parte din divizia Basidiomycota în Regnul Fungi și ordinul  Agaricales. Acest gen include nu numai specii comestibile de mare popularitate ca Gomphidius glutinosus, ci de asemenea câteva soiuri necomestibile, fiind micorizante, atunci deseori în asociație de mușchi sau saprofite . Specii otrăvitoare, nu sunt cunoscute. În România, Basarabia și Bucovina de Nord se dezvoltă, ca și în toate alte țările Europei, în păduri (și montane) de conifere și/sau de foioase, dar, de asemenea, prin câmpii si pajiști, începând în  mai până toamna târziu, în noiembrie, înainte de primul ger, depinde de soi. Tip de gen este Hygrophorus.

Istoric
Specia a fost descrisă pentru prima dată de micologul olandez Johannes Paulus Lotsy în volumul 1 al operei sale Vorträge über botanische Stammesgeschichte: Algen und Pilze din 1907. Acest taxon este valabil până în prezent (2019). Alte încercări de redenumire nu au fost făcute.

Apartenența sau ne-apartenența unor genuri precum alipirea altora la această familie sunt discutate între micologi mult și divergent.  Nu sunt prelucrate sau revizuite în acest articol.

Descriere
 Pălăria: are un diametru între 2 și 10 cm, este fragilă și ceroasă, higrofană (proprietatea unor ciuperci, de ași schimba culoarea, atunci când absorb sau pierd apă), inițial semisferică, la maturitate convexă, în formă de cupolă și în sfârșit aplatizată cu marginile neregulat ondulate și uneori crăpate, uneori cu gurgui. Cuticula este de obicei lipicioasă până vâscoasă, netedă sau păroasă, cu un strat exterior de hife aranjate radial, fiind foarte des colorată viu cu pigmenți caroteni. Nu reacționează după apăsare sau leziune.
 Lamelele: sunt spațiate, destul de groase și bulboase, inegale, cu lameluțe intercalate, lat aderate la picior, cu muchii nedințate, fiind ori de culoarea pălăriei ori mai deschise.
 Sporii: variază în mărime, sunt globuloși până lunguieț-elipsoidali, netezi, cu pereți subțiri, hialini (translucizi) și neamiloidozi (nu se decolorează cu reactivi de iod). Basidiile sunt alungite și filamentoase, în formă de măciucă, cu 2-4 sterigme. Cistoidele (celule de obicei izbitoare și sterile care pot apărea între basidii și himen, stratul fructifer) nu există.
 Piciorul: ușor detașabil de pălărie are o lungime medie de 6 cm și o grosime de până la 1,5 cm, este cărnos la cartilaginos, neted sau fibros, uneori cu un văl, cilindric, dar nu rar ceva compresat, adesea îndoit și gol pe dinăuntru. Coloritul seamănă celui al pălăriei, nu rar spre bază mai deschis. Nu se colorează prin rupere.
 Carnea: care nu se colorează în contact cu aerul după o secțiune este subțire până cărnoasă, mereu ceroasă și friabilă, slab apoasă, cu miros și gust imperceptibil.

Genuri
Micologul american D. Jean Lodge și colegii săi au definit 26 de genuri în această familie în anul 2004:

Genuri în imagini (selecție)

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Flore mycologique d'Europe", vol. 1: "Les Hygrophores", Editura Association d'ecologie et de mycologie, Lille 1990, p. 99
 Bruno Cetto: " I funghi dal vero", volumele 1-7
 Ernst Gäumann: "Vergleichende Morphologie der Pilze", Editura Gustav Fischer, Jena 1926
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983.

Legături externe

Micoriză
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
Specii descrise în 1907

Hygrophoraceae


La Cinésphère (anglais: Cinesphere) est la première salle de cinéma IMAX permanente au monde, située sur le terrain de la  à Toronto, Ontario, Canada. Construit en 1971, c'est aussi toujours le plus grand cinéma IMAX en Ontario. En 2014, la province désigne la Cinésphère comme une structure revêtant une valeur patrimoniale sur le plan culturel, avec le reste de la Place de l'Ontario.

La Cinésphère est une structure à  de 35 mètres (115 pieds) de large, semblable à un dôme géodésique, avec un rayon extérieur de 62 pieds (18,9 m) et un rayon intérieur de 56 pieds (17,1 m), soutenu par de l'acier préfabriqué et tubes en alliage d'aluminium. Son écran mesure 80 pieds (24 m) de largeur sur 60 pieds (18 m) de hauteur. Eberhard Zeidler, qui a également conçu les Pods de la Place de l'Ontario, a conçu la Cinésphère.

Lors de son lancement, la Cinésphère présente deux films de commande : le film IMAX de Graeme Ferguson  et Seasons in the Mind, un film non IMAX sur l'Est de l'Ontario.

Références

Liens externes

Édifice construit en 1971
Bâtiment d'Eberhard Zeidler
Salle de cinéma à Toronto
Dôme géodésique
IMAX

Cinésphère


Kneževa palača, odnosno komunalna palača, bivša građevina u gradu Hvaru. Od nje su ostali danas ostatci, koji su dio kulturno-povijesne cjeline Hvara, zaštićenog kulturnog dobra.

Palača je bila rezidencijalni kompleks na glavnom gradskom trgu, najvećem u Dalmaciji. Sagrađena je uz gradsku ložu, na lokaciji koja je bila važna i u predmletačkim vremenima. Ovdje je još u starom vijeku postojala villa ili rezidencijalna zgrada, vjerojatno nekog ondašnjeg vladara. Kneževa palača je podignuta u mletačko doba, kad je imala i najveću ulogu i kada su knezovi i providuri ključne osobe, a svaki je ostavio trag u Hvaru. S romaničkom kulom sa satom (Lerojem) činila je sklop i bili su u sustavu obrambenih zidina grada. Osmanlije su ju spalili prigodom napada na Hvar kolovoza 1571. godine.

Knežev dvor odnosno Kneževu palaču činile su Gornja i Donja palača. Donja je bila gdje je danas ulaz u hotel. Područje oko palače krasili su brojni kameni kipovi lavova, simbola mletačke vlasti. Veći lav koji je danas u sklopu hotela najstariji je sačuvani u gradu Hvaru, a u Hvar ga je dao postaviti hvarski knez Francesco Giusti 1462. na t.zv. Gornju palaču Kneževog dvora. Izgledom više sliči na vola ili psa, što je posljedica činjenice da kipar nikad nije vidio lava uživo. Manji lav je u hotelu i isklesan je 1483. godine. Prije je bio na t.zv. Donjoj palači Kneževog dvora. Lav su isklesane vene na nogama i ljudske crte lica. Simboličan mu je raspored šapa i simbolizira mletačke kopnene i morske posjede: prednje šape su na kopnu (Stato da Terra) a zadnje na moru (Stato da Mar).

U središnjoj zgradi Kneževe palače bila je kapela Gospe Žalosne koja je imala zvonik. Dao ju je postaviti knez Pietro Semitecolo, koji je obnovio Kneževu palaču i mnoge hvarske važne zgrade i osnovao kazalište.

U dvorištu palače bio je bunar s monumentalnom krunom, jednom od najvećih najvećih kruna (172 cm promjera) u privatnim kućama. Kruna je dekorirana likom zaštitnika grada Hvara sv. Stjepana - pape i mučenika iz prvih stoljeća kršćanstva, te mletačkog simbola - krilatog lava sv. Marka s knjigom.

Poslije propasti Mletačke Republike uloga kneževa nestaje a s njima i palača gubi na važnosti. Palača je sve zapuštenija na kraju srušena na prijelazu 19. U 20.st., a na mjestu nje podignut je 1900. godine lječilišni hotel carice Elizabete (Kurhotel kaiserin Elisabeth). današnji hotel Palace, što je bila turistička politika gradskog načelnika Hvara Josipa Avelinija, koji je pretrpio žestoke kritike zbog rušenja ta povijesnoga upravnog središta Hvara.

Izvori

Povijest grada Hvara
Građevine u Hrvatskoj

Kneževa palača u Hvaru


Treo, ilk kez Handspring tarafından geliştirilen, artık Palm tarafından üretilen Palm OS ve Windows Mobile işletim sistemleri ile çalışan sürümleri bulunan akıllı telefon serisidir. Palm firması 5 Ocak 2006 tarihinde Windows Mobile kullanan ilk Treo modeli olan Treo700w'yu çıkarmıştır.

Palm OS işletim sistemi ile çalışması Treolar için hem avantaj hem de dezavantaj olabilmektedir. Treolar birçok akıllı telefondan daha fazla özellik sunmaktadır. Palm OS için üretilmiş yirmi beş binden fazla program bulunması da çok büyük bir avantajdır. Ancak, bazı eleştirmenler cihazın temel telefon özelliğini tam olarak yerine getiremediğini söylemektedir. Palm OS tabanlı son Treo modeli Mayıs 2006'da duyurulan Treo 700p'dir. Cihazın son modelinde de WiFi desteği bulunmamaktadır.

Windows Mobile işletim sistemi ile çalışan Treolar ise iş dünyasından bu işletim sistemi ile çalışan bir Treo'ya yönelik yoğun talebi karşılamak üzere tasarlanmıştır. İlk Windows Mobile Treo olan Treo 700w 240x240 dokunmatik ekrana, EVDO özelliğine ve Palm tarafından özel olarak geliştirilmiş programlara sahiptir.

Treo modelleri
Bugüne kadar piyasaya çıkmış Treo modelleri şunlardır:

PalmOS tabanlı olanlar: Treo 180, Treo 180g, Treo 270, Treo 300, Treo 600, Treo 650, Treo 680 ve Treo 700p. Treo 90 adında bir model daha bulunmasına rağmen bu model telefon özelliği içermiyordu. Treo 180g'de entegre tuş takımı yerine graffiti alanı bulunuyordu.

Windows Mobile tabanlı olanlar: Treo 700w.

Cep telefonları
Palm cep telefonları

Palm Treo


නටරාජ (සංස්කෘත: नटराज, "නර්තනයට අධිපති") යනු හින්දු දෙවි ශිව විශ්වීය නර්තන ශිල්පියා ලෙස නිරූපණය කිරීමයි. ඔහුගේ නර්තනය සංදර්භය මත පදනම්ව තාණ්ඩවම් හෝ නඩාන්ත ලෙස හැඳින්වේ. මෙම ඉරියව්ව සහ කලාකෘති පිළිබඳ අංශුමාද්භේද ආගම සහ උත්තරකාමික ආගම වැනි බොහෝ හින්දු ග්‍රන්ථවල සඳහන් වන අතර, මෙම නර්තන කැටයම් හෝ ප්‍රතිමා සියලු ප්‍රධාන ශෛවාගමික හින්දු දේවාලවල දක්නට ලැබේ.

මෙහි සම්භාව්‍ය නිරූපණය 6වන සියවස අවට එල්ලෝරා ලෙන් සහ බදාමි ලෙන් කැටයම්වල දක්නට ලැබේ. 10වන සියවස අවට, තමිල් නාඩුව තුළ එහි වඩාත් පරිණතම සහ ප්‍රකටම නිදසුන් චෝළ ලෝකඩ ප්‍රතිමාවලින් දැකගත හැක. විවිධ උසින් යුත් මෙම ප්‍රතිමා සාමාන්‍යයෙන් අඩි හතරට වඩා උසින් අඩු අතර වැඩි අවස්ථා ද හමුවේ. ඓතිහාසික කලා නිර්මාණ අතර නටරාජා කැටම් දකුණු ඉන්දියාවේ බොහෝ ප්‍රදේශ, අග්නිදිග ආසියාවේ බාලි හා කාම්බෝජය වැනි ප්‍රදේශවලින් සහ මධ්‍ය ආසියාවෙන් හමුවේ.

නර්තන සහ නාට්‍යමය කලාවන්ට අධිපති ලෙස ශිව දෙවියන් නිරූපණය කළ මෙම ප්‍රතිමා කලාව පිළිබඳ හින්දු ග්‍රන්ථවල සඳහන් ශෛලීන් සහ මිනුම් උපයෝගී කොටගෙන නිර්මාණය කරන ලදී. එමගින් දර්ශීයව ශිව එක් නාට්‍ය ශාස්ත්‍ර ඉරියව්වකින් යුතුව, සිය පසුපස වම් හස්තයේ අග්නිය දරාසිටින අතර, එහි ඉදිරි හස්තයෙන් ගජහස්ත හෙවත් දණ්ඩහස්ත මුද්‍රාවත්, නාගයකු එතී සිටින ඉදිරිපස දකුණු හස්තයේ අභය (බිය නොවීම) මුද්‍රාවත් නිරූපණය වේ. එය සූත්‍ර පාඨයක් කෙරෙහි යොමු කොට ඇත. පසුපස දකුණු හස්තයෙහි බොහෝවිට දමරු නම් උඩැක්කියක් වැනි සංගීත භාණ්ඩයක් දරාසිටිනු නිරූපිත ය. ඔහුගේ සිරුර, ඇඟිලි, වළලුකර, ගෙල, මුහුණ, හිස, කන් පෙති සහ වස්ත්‍රය විවිධ මෝස්තරවලින් අලංකාර කොට ඇති අතර, ඒවා ඓතිහාසික යුගය සහ ප්‍රදේශය අනුව වෙනස් විය හැක. ඔහු වටා ගිනි සිළු වළල්ලක් ඇති අතර, පද්ම පීඨයක් මත සිය වම් පාදය ඔසවාගෙන (කලාතුරකින් දකුණු පාදය ඔසවා සිටින අවස්ථා ද හමුවේ) සිටියි. සිය දකුණු පාදයෙන් වාමනයකු පාගාගෙන සමබරව සිටියි. මෙම වාමන රුව (අපස්මාර හෝ මූයලක) මගින් අවිද්‍යාව සංකේතවත් කෙරේ. මෙම උද්වේගී නර්තනයේ ඇති ගතික ස්වභාවය කැරකැවී ගිය කේශ කලාපයෙන් පෙනී යන අතර, එහි සිහින් කෙස් වැටි හිසට පිටුපසින් විජිනියක් මෙන් සැකසී ඇත. 12වන සියවසේ සිටම ඉන්දියානු විද්වතුන් විසින් නටරාජ රුවේ ලක්ෂණ විවිධ අයුරින් අර්ථ දක්වා ඇති අතර, එහි සංකේතාත්මක සහ දාර්ශනික අර්ථය එහි දී ඉදිරිපත් කොට ඇත.

ඉන්දියාවේ වඩාත් ප්‍රචලිත ප්‍රතිමා සංකේතයක් වන නටරාජ රුව ඇතැම් අවස්ථාවල දී ඉන්දීය සංස්කෘතියේ සංකේතයක් ලෙස ද භාවිතා වේ. එපමණක් නොව එය හින්දු කලාවේ අග්‍රගන්‍ය නිර්මාණයක් ලෙස ද සැලකේ.

ගැලරිය

ආශ්‍රේයයන්

වැඩිදුර කියවීමට

බාහිර සබැඳි
 ශිවගේ නර්තනය: දකුණු සහ අග්නිදිග ආසියාවේ ප්‍රතිමා ශිල්පය සහ නර්තන සම්ප්‍රදාය, ඇලසැන්ඩ්‍රා අයියර් (2000), කලාව තුළ සංගීතය
 ශිව නටරාජා ප්‍රතිමා ශිල්පය , ෆ්‍රියර් සැක්ලර් ගැලරිය, ස්මිත්සෝනියානු
 නටරාජ: ඉන්දියාවේ අග්නි චක්‍රය, ස්ටීවන් පයින් (1994)
 චිදම්බරේස්වරර් නටරාජා දේවාලය
 නටරාජා පින්තූර එකතුව

ශිවගේ ස්වරූප
හින්දු නර්තන සම්ප්‍රදායයන්
දෙමළ දෙවිවරු
ඉන්දියානු කලාව
ඉන්දියානු ප්‍රතිමා කලාව
හින්දු ප්‍රතිමා ශිල්පය
හින්දු දෙවිවරු

නටරාජ


André Morell (20 de agosto de 1909 – 28 de noviembre de 1978) fue un actor teatral, cinematográfico y televisivo británico, activo en las décadas de 1930 a 1970. Sus papeles más conocidos fueron los de Profesor Bernard Quatermass en el serial televisivo de la BBC Quatermass and the Pit (1958 - 59), y el de John H. Watson en la versión que Hammer Productions rodó de El sabueso de los Baskerville (1959). También intervino en las películas ganadoras de Premios Oscar El puente sobre el río Kwai (1957) y Ben-Hur (1959), así como en varias cintas de horror de la Hammer rodadas en los años sesenta y en el aplaudido drama histórico de Independent Television (ITV) The Caesars (1968).

Biografía

Inicios
Su verdadero nombre era Cecil André Mesritz, y nació en Londres, Inglaterra, siendo sus padres André y Rosa Mesritz. Antes de dedicarse a la actuación de modo profesional, se preparó para poder trabajar como mecánico de automóvil, actividad que compatibilizaba con el teatro para aficionados. En 1934 se hizo actor profesional, inicialmente utilizando el nombre artístico de André Mesritz, que cambió por André Morell en 1936, adoptando el último nombre de manera legal en 1938.

En 1938 entró en la compañía teatral Old Vic, actuando en varias de las producciones de alto nivel de la misma, bien representadas en su teatro local, bien en giras nacionales e internacionales. Fue Horacio en Hamlet, con Alec Guinness en el papel del título, y Alonso en la producción que John Gielgud hizo de La tempestad. También encarnó a Mercutio en Romeo y Julieta, obra puesta en escena por la Old Vic en Streatham en 1939, con Robert Donat en el papel de Romeo. Éste fue el papel que Morell consideraba el favorite de su carrera, y gracias al cual recibió elogiosas críticas de The Times.

Hacia el final de la década de 1930 empezó a actuar en el cine, debutando en la gran pantalla con 13 Men and a Gun en 1938. Trabajó con frecuencia en las primeras producciones dramáticas del joven servicio televisivo de la BBC, haciendo papeles como el de Mr Wickham en Orgullo y prejuicio (1938) y Le Bret en Cyrano de Bergerac (1938). El estallido de la Segunda Guerra Mundial interrumpió su carrera interpretativa, y se alistó en el Regimiento Royal Welch Fusiliers en 1940, sirviendo con dicha unidad hasta 1946, época en la que había obtenido el empleo de mayor.

Principales papeles cinematográficos y televisivos
Morell volvió al teatro tras finalizar la contienda, incluyendo otro período en la Old Vic en la temporada 1951 - 52. Fueron muy elogiadas sus actuaciones en El rey Lear y en la producción que Tyrone Guthrie hizo de la pieza Timón de Atenas, y en la cual Morell tenía el papel del título.

Sin embargo, cada vez conseguía más primeros papeles televisivos, y en 1953 fue elegido por el director de televisión Rudolph Cartier para trabajar en una obra titulada It Is Midnight, Dr Schweitzer. Cartier quedó impresionado por la actuación de Morell en la obra, y le ofreció el primer papel en una serie de ciencia ficción que estaba preparando con el escritor Nigel Kneale, y titulada The Quatermass Experiment. Aunque el guion no se había completado, Morell consideró aceptar el papel, pero finalmente decidió declinar la oferta. El papel fue para su compañero de reparto en It Is Midnight, Dr Schweitzer, Reginald Tate.

Al año siguiente trabajó en otra producción de Cartier y Kneale, interpretando a O'Brien en una versión televisiva de la novela de George Orwell 1984, con Peter Cushing como Winston Smith. Esta producción, aunque exitosa, fue controvertida y motivó muchos comentarios y debate.

De la fructífera colaboración con Cartier y Kneale surgió una nueva oportunidad, cuatro años más tarde, de interpretar al Profesor Bernard Quatermass en la serie Quatermass and the Pit, aunque en esta ocasión otro actor, Alec Clunes, ya había rechazado el papel. Esta vez Morell aceptó, consiguiendo la que algunos críticos consideran como definitiva interpretación del personaje. Además, el mismo Morell reconocía que este personaje le había hecho una figura reconocida para el público.

Al tiempo que en la televisión, Morell consiguió varios notables papeles cinematográficos a finales de la década de 1950. Así, actuó en dos cintas ganadoras del Oscar a la mejor película: El puente sobre el río Kwai (1957), en el papel del Coronel Green, y Ben-Hur (1959), encarnando a Sextus. También en 1959 fue el famoso personaje de Arthur Conan Doyle Doctor John H. Watson, de nuevo junto a Peter Cushing, que en esa ocasión interpretaba a Sherlock Holmes en la versión de Hammer Productions de The Hound of the Baskervilles. Ésta fue la primera adaptación de Sherlock Holmes rodada en color. Morell era particularmente entusiasta con su Watson, ya que se acercaba más al originalmente descrito en las historias de Conan Doyle, y alejado del inútil estereotipo establecido por las interpretaciones que Nigel Bruce había hecho del personaje. Por ese motivo, su interpretación es altamente valorada por los miembros de la sociedad americana Baker Street Irregulars, y por la Sherlock Holmes Society inglesa.

En 1960 Morell fue Brack en una producción de la obra de Henrik Ibsen Hedda Gabler, llevada a escena en el Teatro Oxford Playhouse. Trabajando con él se encontraba la actriz Joan Greenwood. Los dos intérpretes se enamoraron, viajaron en secreto a Jamaica, y se casaron en la isla. El matrimonio se mantuvo unido hasta el momento del fallecimiento del actor.

Últimos años de carrera
Tras su actuación en el film de la Hammer The Camp on Blood Island en 1957 y en The Hound of the Baskervilles al año siguiente, en la década de 1960 Morell trabajó en varios de los famosos títulos de horror de Hammer Productions. Entre los mismos figuran Shadow of the Cat (1960), She (1964, de nuevo con Peter Cushing) y su secuela Vengeance of She (1967), el primer papel en The Plague of the Zombies (1965), y The Mummy's Shroud (1966). También trabajó con Cushing en la cinta de la Hammer Cash on Demand, haciendo el mismo papel que interpretó junto a Richard Warner en la original obra televisiva, The Gold Inside.

En 1967 Hammer produjo un largometraje, Quatermass and the Pit, adaptación de la serie televisiva, y ofreció a Morell la oportunidad de encarnar de nuevo al profesor Quatermass. Morell declinó la oferta, pues no deseaba repetir el mismo papel en la misma historia que él ya había interpretado con éxito para la televisión.

Morell siguió trabajando con éxito en televisión, con papeles como artista invitado en episodios de series como Los vengadores (1963 y 1965), Danger Man (1965), Doctor Who ("The Massacre of St Bartholomew's Eve" 1966), The Saint (1965)  y The Caesars (1968), con el destacado personaje del emperador romano Tiberio.

En 1969 fue nombrado vicepresidente de Equity, el sindicato de actores británico, siendo su presidente entre 1973 y 1974. En ese período se vio involucrado en una disputa en la cual Equity amenazó con expulsar a Laurence Olivier del sindicato a causa de las declaraciones efectuadas a un periódico en las cuales hablaba de la posibilidad de formar un sindicato disidente.

A pesar de su trabajo sindical, Morell continuo son su actividad interpretativa. Así, actuó en la aclamada película de Stanley Kubrick Barry Lyndon (1975), en el papel de un noble amigo del personaje principal. Su último trabajo televisivo tuvo lugar en un episodio de la serie de Independent Television (ITV) The Professionals en 1978, el año de su fallecimiento. Ese mismo año se estrenó la versión en animación de El Señor de los Anillos, en la cual dio voz a Elrond. Sin embargo, su último trabajo cinematográfico no pudo verse hasta un año después de su muerte, en el film The First Great Train Robbery, en el cual encarnaba a un juez.

André Morell falleció en Londres en 1978, a causa de un cancer de pulmón. Tenía 69 años de edad. Tuvo un hijo, Jason Morell, también actor, con títulos en su haber como los filmes Su majestad Mrs. Brown (1997) y Wilde (1997).

Filmografía

 Three Silent Men (1940)
 Unpublished Story (1942)
 Against the Wind (1948)
 Madeleine (1950)
 Stage Fright (Pánico en la escena) (1950)
 So Long at the Fair (Extraño suceso) (1950)
 Trio (El torbellino de la vida) (1950)
 Seven Days to Noon (Ultimatum) (1950)
 The Clouded Yellow (Trágica obsesión) (1950)
 Flesh & Blood (1951)
 High Treason (Alta Traición) (1951)
 The Tall Headlines (1952)
 Stolen Face (1952)
 Su majestad de los mares del Sur (1954)
 The Black Knight (El Caballero Negro) (1954)
 Three Cases of Murder (1955)
 Summertime (1955)
 The Secret (1955)
 The Man Who Never Was (El hombre que nunca existió) (1956)
 The Black Tent (1956)
 The Baby and the Battleship (El bebé y el acorazado) (1956)
 Zarak (1956)
 Interpol (1957)
 El puente sobre el río Kwai (1957)

 Paris Holiday (1958)
 The Camp on Blood Island (1958)
 El sabueso de los Baskerville (1959)
 Ben-Hur (1959)
 The Giant Behemoth (1959)
 Cone of Silence (1960)
 Shadow of the Cat (1961)
 Cash on Demand (1961)
 Woman of Straw (La mujer de paja) (1964)
 The Moon-Spinners (1964)
 She (La diosa de fuego) (1965)
 The Plague of the Zombies (1966)
 Judith (La venus de la ira) (1966)
 The Wrong Box (1966)
 The Mummy's Shroud (1967)
 Dark of the Sun (Último tren a Katanga) (1968)
 The Vengeance of She (1968)
 Julius Caesar (1970), como Cicerón
 El estrangulador de Rillington Place (1971)
 Pope Joan (1972)
 Barry Lyndon (1975)
 El mensaje (1976)
 El Señor de los Anillos (1978)
 The First Great Train Robbery (1978)

Referencias

 Cite book | last=Murray| first=Andy | title=Into the Unknown: The Fantastic Life of Nigel Kneale |format=paperback|year=2006 | location=London|publisher=Headpress | isbn=1-900486-50-4 | pages=192 pages
 Cite book|title=The Quatermass Collection — Viewing Notes|last=Pixley|first=Andrew|year=2005|location=London|publisher=BBC Worldwide|id= BBCDVD1478|pages=48 pages
 Rigby, Jonathan (1996). Andre Morell: Best of British. Visual Imagination, London: Shivers issue 28. ISSN 0965-8238.

Enlaces externos

 Biografía de André Morell en Quatermass.org.uk - Nigel Kneale & Quatermass Appreciation Site

Actores de cine de Inglaterra
Actores de televisión de Inglaterra
Nacidos en Londres
Fallecidos en Londres

André Morell


Karolina Bielawska (née le 11 avril 1999) est une mannequin polonaise, présentatrice de télévision, militante sociale, philanthrope et reine de beauté qui a été couronnée Miss Monde 2022. Elle est devenue la deuxième tenante du titre de Pologne, la première étant Aneta Kręglicka qui a remporté le concours en 1989.

Biographie

Karolina Bielawska est née le  à Łódź en Pologne, et elle a été élevée par ses parents. Karolina Bielawska a toujours voulu devenir un modèle populaire, elle a donc bien étudié et travaillé dur pour devenir un modèle populaire et ses parents ont toujours soutenu sa carrière. Karolina est étudiante en commerce avec un baccalauréat en gestion et elle étudie pour sa maîtrise.

Carrière
Karolina Bielawska a commencé sa carrière de mannequin à l'âge de 14 ans, lorsqu'elle a participé au concours Elite Model Look et a remporté la deuxième place.

Concours de beauté
Le , Karolina Bielawska a représenté Łódź à Miss Pologne 2019 et a affronté 19 autres candidats à l'hôtel Narvil Conference and Spa à Serock, dans le comté de Legionowo, dans la voïvodie de Mazovie, en Pologne. Elle a remporté le titre, ce qui en fait la candidate polonaise à Miss Monde 2020. En raison de la nouvelle pandémie de coronavirus (COVID-19), Miss Monde 2020 a été annulée. Elle a conservé le titre de Miss Monde Pologne 2021.

En , Karolina Bielawska a représenté la Pologne à Miss Monde 2021 et a affronté 96 autres candidates à San Juan à Porto Rico. Elle a été sélectionnée parmi le Top 40.

Le , Karolina Bielawska a affronté les 39 autres demi-finalistes lors de la finale de Miss Monde 2021 au Coliseo José Miguel Agrelot de San Juan à Porto Rico, et a remporté le titre de Miss Monde.

Durant son règne, Bielawska a battu tous les records précédents après avoir visité plus de pays, collecté plus de fonds et soutenu plus de projets humanitaires  que toutes les précédentes Miss Monde.

Références

Naissance en avril 1999
Naissance à Łódź
Gagnante de Miss Monde
Gagnante de Miss Pologne
Participante à Miss Monde 2021

Karolina Bielawska


Edward Hyde,  comte de Clarendon ( - ), titré vicomte Cornbury entre 1674 et 1709, est un aristocrate anglais et homme politique. Mieux connu sous son titre noble de Lord Cornbury, il est propulsé au premier plan de la politique anglaise lorsqu'il fait défection avec une partie de son armée, au roi catholique Jacques II, pour soutenir le nouveau prétendant protestant, Guillaume III d'Orange. Ces actions font partie du début de la Glorieuse Révolution de 1688. Le choix de Cornbury de soutenir sa cousine Anne au lieu de William après la rébellion lui coûte sa commission militaire. Cependant, le soutien de Cornbury au règne du roi William lui vaut finalement le poste de gouverneur des provinces de New York et du New Jersey entre 1701 et 1708.

En tant que gouverneur haut-tory, sa mission principale est de protéger les colonies pendant la guerre de Succession d'Espagne (connue dans les Amériques sous le nom de guerre de la reine Anne ou la  guerre française et indienne ; 1701-1714). Son administration empêche avec succès les incursions françaises dans les colonies du milieu. Cependant, il s'embourbe dans les nombreux conflits de factions de la région et accumule de puissants ennemis politiques tels que Lewis Morris, qui devient gouverneur du New Jersey en 1738.

En 1708, la lassitude de la guerre entraîne un changement dans la tendance politique en Grande-Bretagne. Le gouverneur Cornbury est rappelé des colonies, mais est peu après installé comme membre du conseil privé de la reine Anne. La fortune de Lord Cornbury change à nouveau lorsque George  est couronné roi de Grande-Bretagne le  août 1714. En disgrâce, Lord Cornbury meurt à Chelsea, Londres, le 31 mars 1723.

La conduite de Lord Cornbury en tant que gouverneur est généralement restée dans les mémoires comme scandaleuse. Il est accusé par ses ennemis politiques d'être un travesti, un débauché moral et sauvagement corrompu.

Jeunesse
Edward Hyde, est le seul enfant de Henry Hyde (2e comte de Clarendon) (1638-1709) et Theodosia Capell (1640-1662), fille d'Arthur Capel (1er baron Capel), et sœur d'Arthur Capell. Theodosia donne naissance à Edward onze mois après le mariage. Trois mois seulement après la naissance d'Edouard, en mars 1662, sa mère Theodosia meurt de la variole.

La famille Hyde a des liens étroits avec la monarchie : le grand-père d'Edward, également nommé Edward, est le  comte de Clarendon (1609-1674). Il est né roturier mais devient un conseiller important du roi Charles  (après 1641) et de Charles II (après 1651). Il est surtout connu pour avoir négocié la restauration de la monarchie anglaise en 1660 à travers une série de dispositions connues sous le nom de code Clarendon. La même année, Charles II regagne le trône, la fille de Clarendon, Anne Hyde (1637-1671), épouse le frère cadet et héritier du nouveau roi, James, duc d'York. Pendant ce temps, le fils aîné de Clarendon, Henry, s'allie avec les Capell de Hadham, l'une des familles les plus riches d'Angleterre. La tante d'Edward, Anne, la duchesse d'York est la mère de deux reines anglaises, Mary II et Anne.

À 13 ans, Edward s'inscrit à Christ Church, Oxford le 23 janvier 1675. À peine un an plus tôt, il a hérité du titre de vicomte Cornbury lorsque son père devient  comte de Clarendon. Il étudie ensuite à l'Académie de Calvin à Genève.

Service militaire
Après l'obtention de son diplôme, Lord Cornbury rejoint le Royal Regiment of Dragoons sous le commandement de John Churchill, le futur duc de Marlborough. Il devient lieutenant-colonel en 1683. Il est stationné à Vienne, en Autriche, au début de 1685, protégeant la ville de l'Empire ottoman . Cornbury prend de l'importance plus tard cette année-là, en raison d'une lutte pour le trône déclenchée par la mort du roi Charles II le 6 février 1685. Jacques II est l'héritier légitime, mais il est un fervent catholique. Son neveu, James Scott (1er duc de Monmouth), est illégitime mais protestant. Le 11 juin 1685, Monmouth débarque en Angleterre dans l'espoir de recueillir le soutien populaire pour sa prétention au trône, déclenchant la rébellion de Monmouth .

En réponse, le roi Jacques II nomme John Churchill commandant en second des armées royalistes, tandis que Lord Cornbury est promu au commandement des Royal Dragoons. La rébellion est rapidement écrasée, les Royal Dragoons jouant un rôle de premier plan. En récompense de ses services, Cornbury reçoit un siège au Parlement loyal de 1685 . Il continue à se distinguer et est député du Wiltshire jusqu'en 1695 et de Christchurch de 1695 à 1701. Il obtient le poste de maître du cheval du roi de Danemark en 1685 .

Glorieuse Révolution
Cornbury joue un rôle crucial dans la Glorious Rebellion, devenant le premier officier anglais à faire défection pour l'envahisseur Guillaume III d'Orange. La rébellion commence le 18 juin 1688, lorsque d'éminents nobles anglais (les « Immortal Seven ») envoient une lettre à Guillaume III d'Orange demandant son intervention dans la politique anglaise du côté protestant. En réponse, William arrive à Brixham, dans le sud-ouest de l'Angleterre, le 5 novembre avec plus de 450 navires, 15 000 à 18 000 hommes et 3 660 cavaliers. Les Cornbury's Dragoons sont la première unité royaliste à entrer en contact avec la force d'invasion - sans s'engager. Une petite escarmouche a lieu à Sherborne le 20 novembre, mais peu de temps après, Lord Cornbury fait défection aux côtés de William, emmenant plusieurs de ses dragons avec lui. Quatre jours plus tard, le 24 novembre, le mentor de Cornbury, Lord Churchill, change également de camp. Bien qu'un nombre relativement faible d'hommes de Cornbury aient fait défection avec lui, les comptes vont d'un minimum de 27 à un maximum de 100, l'effet des actions de Cornbury et Churchill est dévastateur pour le moral des loyalistes, et des rumeurs se répandent selon lesquelles l'intégralité de leurs régiments a fait défection avec eux. Son père désespère d'entendre que son fils est un rebelle, mais il finit par aider à négocier entre James et William.

Fin décembre, James a démantelé son armée et s'enfuit en France. James parti, le Parlement débat pour savoir si William régnerait en tant que roi à part entière ou en tant qu'époux de la reine Mary. Lord Cornbury plaide pour placer sa cousine Anne après Mary, en contournant William. En fin de compte, le Parlement favorise William, qui considère le soutien de Cornbury à Anne comme déloyal, et renie son vœu sur le champ de bataille qu'il n'oublierait jamais le service de Cornbury. Il punit Cornbury en le licenciant de son régiment le 17 juillet 1689, et de son poste cérémoniel de maître de cheval en mai 1690.

Post-révolution
Cornbury se retrouve, lui et sa famille, sans revenu et de plus en plus endetté. En tant que noble, il ne peut pas simplement obtenir un emploi, il aurait besoin de trouver un revenu par des moyens royaux ou politiques. Il a du mal à s'en sortir de 1690 à 1698. Cependant, il continue à siéger au Parlement et son soutien politique à William porte ses fruits de plusieurs manières. En 1698, William accepte de payer 10 £ par semaine à Cornbury, allégeant ainsi ses charges financières. Au printemps 1701, William récompense le soutien et le service continus de Cornbury et le nomme gouverneur de New York.

William est décédé avant que Cornbury ne devienne gouverneur et la couronne va à la sœur cadette de la reine Mary II, Anne. Le soutien de Cornbury pour le trône dans la Glorieuse Révolution, combiné au fait d'être son cousin germain, aide Cornbury. Anne continue à soutenir Cornbury et le récompense généreusement à son retour du poste de gouverneur.

Gouverneur de New York et du New Jersey

Lord Cornbury arrive à New York le 3 mai 1702, pour commencer son mandat de gouverneur et est gracieusement accueilli par l'aristocratie locale. Hyde assume le poste de gouverneur au milieu de la guerre de la reine Anne, qui menace les colonies. Lorsque Lord Cornbury est nommé gouverneur, il est également nommé « capitaine général de toutes les forces maritimes et terrestres » pour toutes les colonies au nord de la Virginie. À son arrivée, le nouveau gouverneur inspecte l'anneau de forts défensifs de la colonie et les trouvent dans un état de délabrement total, le fort défensif clé d'Albany étant essentiellement inutilisable.

En août 1703, la province nouvellement formée de New Jersey est ajoutée aux responsabilités de Cornbury par la reine Anne .

Le gouverneur limoge immédiatement le colonel Wolfgang William Römer, l'ingénieur impérial chargé de l'entretien des forts. Il assume alors la supervision directe d'un vaste projet de construction d'une grande forteresse entourée de remparts en pierre (plus tard nommée Fort Frederick). En août 1702, le gouverneur Cornbury visite le site avec des représentants des cinq nations iroquoises.

L'invasion par la mer est l'autre menace pour New York. Les abords du port de New York sont fortifiés par un Fort William Henry reconstruit sur la pointe de l'île de Manhattan, en plus d'une ligne de forts et de palissades sur les deux rives de la rivière Hudson jusqu'à l'East River. Un parapet à canon borde les berges de l'île. Certains des canons ont été réquisitionnés sur des navires dans le port. Les craintes d'une attaque par la mer se réalisent le 26 juillet 1706, lorsque le brick français de 16 canons Queen Anne apparait soudainement au large de Sandy Hook à l'entrée du port. Les rumeurs se propagent rapidement selon lesquelles 10 autres navires sont en route depuis les caps de Virginie.

La panique qui en résulte est amplifiée par le fait que les fortifications du goulet de Verrazano sont encore incomplètes . La population locale se précipite sur le site et creuse rapidement des remblais défensifs. Le navire français s'éloigne sans attaquer, et la flotte qui approche s'avère être constituée de 10 navires qui ont été capturés aux Français. En 1703, l'Assemblée de New York charge le maire William Peartree. Cependant, le blâme est rapidement déplacé vers le gouverneur Cornbury, avec des accusations de détournement de fonds. L'accusation incite l'Assemblée de New York à couper le financement du gouverneur et à gérer directement le budget colonial . Aucune incursion française ou indigène dans la colonie de New York n'a lieu tout au long de la guerre de 11 ans .

Questions religieuses et politiques
Malgré une minorité anglicane, le gouverneur Cornbury est déterminé à faire de l'Église d'Angleterre la religion d'État dans les colonies. Il est choqué de découvrir que des fonds publics ont été utilisés pour construire et entretenir une église presbytérienne dans le village de Jamaïque à Long Island. Le 4 juillet 1704, l'église, le presbytère et les bâtiments associés sont confisqués pour être utilisés par l'église anglicane.

Le scandale religieux le plus notoire de Cornbury implique le révérend  (1658-1708), le « père du presbytérianisme américain ». Au cours de 1683-1706, le ministre établit les premières congrégations presbytériennes en Amérique, principalement dans le Maryland, la Virginie et la Pennsylvanie. De passage à New York en janvier 1707, le révérend Makemie dirige un culte dans une maison privée. Pendant le service, il effectue un baptême d'enfant. Ce faisant, il viole plusieurs lois anglaises interdisant la pratique des religions « dissidentes ».

C'est une époque de tension accrue : les Actes d'Union (1706 & 1707) viennent d'unir l'Angleterre et l'Écosse sous un même gouvernement. La plupart des Écossais désapprouvent avec véhémence le changement, les presbytériens en particulier. Des rumeurs circulent au sujet de groupes dissidents complotant la subversion, l'émeute ou la révolution. De hauts conservateurs comme Cornbury se rallient au cri de « l' Église en danger » – la menace supposée posée par les whigs et les non-conformistes. Le gouverneur Cornbury arrête le ministre en visite pour avoir prêché sans licence. Sept semaines plus tard, Makemie est jugé par la Cour suprême de New York et acquitté.

Au cours de cette période, Cornbury se trouve en désaccord avec Lewis Morris (1671-1746), alors membre du Conseil provincial du New Jersey et futur rival de Cornbury. Cornbury répond en suspendant Morris de la chambre haute en septembre 1704. Morris s'excuse auprès du gouverneur et est réintégré, mais en décembre 1704, Cornbury le suspend à nouveau.

Pendant ce temps, l'Église anglicane prospère. Trinity Church, la première église de New York, ouvre ses portes au culte le 3 mars 1698. En 1705, le gouverneur Cornbury et Lewis Morris - malgré l'animosité entre les deux - s'arrangent pour ajouter 215 acres des propriétés de Morris, connues sous le nom de Queen's Farm, aux propriétés de l'église Trinity . Le site est destiné à un nouveau collège, qui est finalement fondé en 1754 sous le nom de King's College. Le  mai 1784, le nom est changé pour Columbia University .

La première rue de New York est pavée, avec des trottoirs installés en 1648 par Anneke Lockermans Van Cortland, alors que la ville est encore New Amsterdam. Au cours de la seconde moitié du mandat de Cornbury, les rues et les trottoirs sont pavés dans la zone autour de l'église Trinity, des seaux à incendie sont placés dans toute la ville et un nouveau service d'incendie est créé avec deux crochets et huit échelles.

Fin de carrière
En décembre 1708, il est assigné à résidence par le shérif de New York pour dettes impayées. Depuis 1705, les assemblées de New York et du New Jersey refusent d'affecter des fonds pour le salaire du gouverneur et le soutien de la garnison coloniale. Tous deux sont contraints de survivre grâce à des fonds empruntés, ce qui conduit Cornbury à accumuler des dettes importantes. En conséquence, l'ex-gouverneur est toujours en ville pour accueillir son successeur, John Lovelace, baron de Hurley (arrivé le 18 décembre 1708). Malheureusement, le nouveau gouverneur meurt cinq mois plus tard. L'administration de la colonie incombe alors à Richard Ingoldsby, qui a été lieutenant-gouverneur et fervent partisan de Cornbury. Ainsi, la politique coloniale reste inchangée. Les colons continuent à demander l'intervention de Cornbury dans les affaires locales pendant au moins une autre décennie. Après une série de gouverneurs par intérim, le général Robert Hunter arrive en 1710 pour occuper le poste de façon permanente. Il sert jusqu'en 1720.

La fortune de Cornbury bascule peu de temps après son rappel en tant que gouverneur. La mort de son père l'élève à la pairie, et avec elle, l'immunité parlementaire contre les actions civiles, le sauvant ainsi de la prison pour dettes (31 octobre 1709). À son retour en Angleterre, la reine lui accorde une pension et un logement à Somerset House, l'un des palais royaux. Il rejoint le ministère Harley en tant que premier commissaire de l'amirauté en décembre 1711.

Bien que membre du cabinet de Harley, Cornbury sort indemne de la série de scandales qui secouent la direction des conservateurs au cours de cette période : son ancien mentor, le duc de Marlborough est démis de ses fonctions de capitaine général (29 décembre 1711), accusé de corruption et de détournement de fonds. Plusieurs « hauts conservateurs » sont impliqués dans le soulèvement jacobite (catholique) de 1715, qui soutient Jacques François Stuart comme successeur de la reine défunte. Et enfin, il n'est pas lié à la faillite de la Compagnie de la mer du Sud, qui cause la ruine et la faillite de nombreux aristocrates et fonctionnaires en 1720-1721.

Émissaire spécial à Hanovre et mort
Au milieu des troubles politiques, la reine Anne envoie Cornbury en remplacement de l'émissaire de Harley à son successeur, George, électeur de Hanovre (1660-1727 ; roi 1714-1727). De son arrivée jusqu'à la mort de la reine en août 1714, Cornbury dîne et passe ses soirées avec la famille royale. « Monseigneur Clarendon est très apprécié à la Cour », écrit son secrétaire, John Gay.

Une fois que le roi George  ait accédé au trône britannique après la succession de Hanovre, son animosité envers les conservateurs devient apparente et Cornbury perd son poste d'émissaire. Cornbury continue à être actif à la Chambre des lords jusqu'à environ 1720. Il meurt le 31 mars 1723 à Chelsea, Londres, sa mort reçoit peu d'attention. Il est inhumé dans la chapelle Henri VII de l'abbaye de Westminster, dans la crypte de la famille Hyde .

Famille
Lord Cornbury s'enfuit avec Katherine O'Brien, la  baronne Clifton le 10 juillet 1685. Elle est la fille de Henry O'Brien (Lord Ibrackan),  comte de Thomond. Lady Cornbury est décédée à l'âge de 33 ans à New York le 11 août 1706 et est enterrée à Trinity Church, New York .

 Catherine Hyde. Morte jeune.
 Marie Hyde (-1697)
 Edward Hyde, vicomte Cornbury et  baron Clifton (1691–février 1713), décédé célibataire à l'âge de 22 ans en raison de la fièvre.
 Theodosia Hyde,  baronne Clifton (9 novembre 1695 – 30 juillet 1722) Mariée en août 1713 à John Bligh,  comte de Darnley (1687-1728). Décédée d'une septicémie à l'âge de 26 ans peu après la naissance de son  enfant.

Références

Sources
 Bonomi, Patricia (1998). Le scandale Lord Cornbury : la politique de la réputation en Amérique britannique . Presse de l'Université de Caroline du Nord.
 Stand, Mary L (1859). Histoire de la ville de New York de sa plus ancienne colonie à l'heure actuelle . New York : Clark & Meeker, en particulier. Chapitre IX. Disponible sur : https://archive.org/details/historycitynewy03bootgoog
 Cody, Edward J. (1982). Les gouverneurs du New Jersey 1664-1974 . Edité par Paul A. Stellham et Michael J. Birkner. Trenton, NJ : La Commission. Pages 36-39.
 Pierre, Guillaume L (1892). Chapter II: The Administration of Lord Cornbury, 1702-1708 (pages 55-92), dans The Memorial History of the City of New York, Vol II, ed James Wilson; New York : New York History Company disponible sur : http://www.columbia.edu/cu/lweb/digital/collections/cul/texts/ldpd_6202415_002/index.html
 Reynolds, Cuyler Ed (1906). Chroniques d'Albany : Une histoire de la ville arrangée chronologiquement du règlement le plus tôt au temps présent, Albany : Lyon Co Printers. [archive.org/details/albanychronicles01reyn]

Liens externes

Colonel britannique
Étudiant de Christ Church (Oxford)
Histoire des LGBT aux États-Unis
Décès en mars 1723
Naissance en novembre 1661
Personnalité inhumée à l'abbaye de Westminster
Gouverneur colonial du New Jersey
Décès à 61 ans
Comte de Clarendon

Edward Hyde (3e comte de Clarendon)


An Sporobolus elatior in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Marie Bosser. An Sporobolus elatior in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus elatior


Clarbec () is a commune in the Calvados department in the Normandy region in northwestern France.

Population

International relations
Clarbec is twinned with Veitshöchheim, Germany since 1995.

See also
Communes of the Calvados department

References

Communes of Calvados (department)
Calvados communes articles needing translation from French Wikipedia

Clarbec


Jean-Jacques Vidal est un violoniste et chef d'orchestre français né le  à Sorèze et mort le  à Paris.

Biographie
Jean-Jacques Vidal naît le  à Sorèze dans le Tarn.

Il commence l'apprentissage de la musique à l'école royale militaire de Sorèze, où il est élève de 1796 à 1803. Son père est professeur de musique vocale et basse dans l'établissement tarnais.

Il entre ensuite au Conservatoire de Paris, où il est élève de Rodolphe Kreutzer en violon, de Charles-Simon Catel en harmonie et de François-Joseph Gossec en composition. Au sein du Conservatoire, il obtient un  de violon en 1808 puis un  de contrepoint et fugue en 1809.

Candidat au Prix de Rome en 1809, Vidal est lauréat d'un deuxième second grand prix avec sa cantate Agar dans le désert sur un texte d'Étienne de Jouy.

En 1815, il intègre comme premier violon l'orchestre de la Chambre du roi et en 1816 celui de l'Opéra de Paris. Le 7 octobre 1831, il épouse à Paris Émilie Carré d'Haronville. De 1831 à 1833, il est aussi chef d'orchestre au Théâtre-Italien, puis, entre 1836 et 1841, violoniste et chef à l'Athénée musical.

Jean-Jacques Vidal se produit également comme musicien chambriste, notamment comme second violon de Pierre Baillot.

Il est dédicataire du Quintetto pour deux violons, alto, violoncelle et basse, , de George Onslow.

Vidal meurt à Paris le  en son domicile du  rue de Provence.

Références

Liens externes

Naissance en mars 1789
Naissance à Sorèze
Élève de l'abbaye-école de Sorèze
Élève du Conservatoire national supérieur de musique et de danse de Paris
Violoniste français
Chef d'orchestre français
Orchestre de l'Opéra national de Paris
Décès dans le 9e arrondissement de Paris
Décès en juin 1867
Décès à 78 ans

Jean-Jacques Vidal (musicien)