Le château d'Elvaston est une demeure seigneuriale située à Elvaston, dans le Derbyshire, en Angleterre. Le château néo-gothique et le parc environnant sont gérés et détenus par le Derbyshire County Council connus sous le nom de Elvaston Castle Country Park.

La pièce maîtresse du domaine est le château d'Elvaston classé Grade II *. Le château a été négligé et a besoin de restauration. En raison de son état, le bâtiment n'est pas ouvert au public et, depuis 2008, il est inscrit au registre des bâtiments à risque . Le conseil du comté de Derbyshire estime que le château et le domaine nécessitent des investissements importants à la fois pour la restauration et pour soutenir son entretien à plus long terme. En 2017, The Elvaston Castle and Gardens Trust est créé pour gérer le domaine une fois ces travaux, déjà en cours, terminés.

Histoire
Jusqu'au , le domaine appartient au Prieuré de Shelford. Après la dissolution des monastères, la Couronne vend le prieuré et ses domaines en 1538 à Sir Michael Stanhope de Rampton, Nottinghamshire. Sir John Stanhope (mort en 1611) accorde le domaine à son deuxième fils, également Sir John Stanhope (décédé en 1638), haut shérif du Derbyshire, en 1629.

Le manoir est construit pour ce dernier Sir John en 1633. Cette maison de style élisabéthain est repensée et agrandie dans un grand style néo-gothique par James Wyatt au début du  pour Charles Stanhope (3e comte de Harrington) . Wyatt construit une nouvelle aile, une nouvelle grande salle et la plupart des intérieurs du château, mais est décédé avant la fin des travaux . Ses plans sont réalisés par Robert Walker entre 1815 et 1829 .

D'autres modifications sont apportées en 1836 par l'architecte  ; ce travail porte sur la façade sud de style élisabéthain qui est remodelée pour correspondre au reste du château maintenant de style gothique .

Pendant la Seconde Guerre mondiale, la maison est transformée en école de formation des enseignants après l'évacuation du collège d'origine de Derby . Le collège quitte la maison en 1947, après quoi elle reste pratiquement vide pendant les deux décennies suivantes jusqu'à sa vente, amorçant un déclin constant qui se poursuit à ce jour .

Les jardins

Le  comte approche Capability Brown pour remodeler les terrains du château. Il refuse la proposition en raison de la planéité du domaine, qu'il décrit comme n'ayant «aucune capacité» . En 1830, Charles Stanhope (4e comte de Harrington) charge le paysagiste William Barron de redessiner les jardins . Le quatrième comte fait scandale en épousant une actrice 17 ans sa cadette : Maria Foote . Maria et Charles sont décrits comme "inséparables et amoureux"; le comte voulait que les jardins soient une "oasis privée et isolée d'une grande beauté" pour lui-même et l'amour de sa vie . Barron passe les 20 années suivantes à travailler sur les jardins ; il apporte des arbres adultes à l'aide d'une machine de plantation d'arbres qu'il a conçue (dont un exemple est exposé aux Jardins botaniques royaux de Kew) pour essayer de donner une gratification instantanée au comte .

Le quatrième comte et sa comtesse apprécient leur jardin pour l'isolement romantique qu'il leur offre, mais après la mort de leur fils unique âgé de 4 ans, le couple s'isole au château, ne partant jamais et interdisant à quiconque d'entrer dans le parc. (Certaines sources affirment que c'est le comte qui a provoqué l'isolement et interdit à sa femme de partir) . Après la mort du quatrième comte en 1851, son frère, Leicester Stanhope (5e comte de Harrington), ouvre les jardins au public. Ils sont renommés comme "un paradis gothique" et sont classés Grade II .

Le domaine contient plus de 50 structures, dont des écuries, des chenils, un jardin clos, une ferme familiale, plusieurs chalets, des guérites, une glacière et un hangar à bateaux . Les jardins sont classés Grade II * sur le registre des parcs et jardins historiques.

Parc
À la suite du Countryside Act de 1968, le domaine est vendu en 1969 par William Stanhope (11e comte de Harrington) au Derbyshire County Council . Le conseil ouvre le domaine au public en 1970 et l'exploite depuis lors, sous le nom d'Elvaston Castle Country Park . En 1969, Elvaston est également utilisé comme lieu de tournage pour l'adaptation cinématographique de Ken Russell du roman de DH Lawrence Women in Love .

Aujourd'hui

La détérioration du château et du domaine qui commence après la Seconde Guerre mondiale se poursuit jusque dans les années 1970. Bien que des travaux de restauration aient été effectués et que les jardins et le parc aient été remis en bon état, les frais de fonctionnement sont importants. Avec la diminution des fonds publics disponibles et des priorités ailleurs en 1990, le château est considéré comme dangereux et fermé aux visiteurs. En 2000, le conseil estime que les coûts de fonctionnement du parc national sont de 500 000 £ par an et qu'ils font face à un arriéré de travaux de restauration qui coûterait 3 000 000 £.

En 2006, le Derbyshire County Council commande un rapport, qui estime que le château et le domaine nécessitent au moins 6,1 millions de livres sterling de travaux et de matériaux pour les réparations essentielles. Alors que les partenaires de développement sont intéressés par le château, une combinaison d'opposition publique et de difficulté à créer un plan qui permettrait d'atteindre un équilibre approprié de développement et d'accès fait échouer ces plans.

En 2013, le conseil du comté demande l'aide du National Trust pour créer une vision future du domaine. Cela conduit, en 2015, le conseil de comté à recruter un comité de développement de projets pour l'aider à façonner l'avenir du domaine en tant qu'entreprise caritative, à développer davantage le plan directeur et à explorer les options pour un avenir durable. Cela conduit à la formation d'un conseil d'administration totalement indépendant en 2017 - The Elvaston Castle and Gardens Trust - et au début d'une nouvelle ère pour le domaine.

Références

Liens externes

Monument classé de Grade II dans le Derbyshire

Elvaston Castle


Basım sektöründe kullanılan makine ve cihazlar farklı renkleri tanımlayabilmektedir. Örneğin monitörün gösterebileceği renk sayısı basılabilecek renk sayısından fazladır. Aynı zamanda cihazların renkleri oluşturma biçimleri de birbirinden farklıdır. Kameralar, tarayıcılar ve monitör RGB prensibiyle görüntü oluştururken, yazıcılar ve baskı makineleri CMYK prensibiyle görüntü oluştururlar. Renklerin bir cihazdan diğerine tanımlaması yapılırken değerlerinin değişmemesi gerekir.
Sistem içerisinde çalışma tüm cihaz ve makinelerin birbirine uyumlu hale getirilerek, aynı renkleri tanımlaması ve aynı renk değerini değiştirmeksizin taşınmasını renk yönetim sistemi (Color Management) ile yaparız.

Renk yönetim sistemiyle bütün makine cihazların belirlenen standartlarda çalıştırılması ve bu doğrultuda kalibrasyonunun yapılması esastır.
Daha geniş bir renk evrenine sahip olan monitör bize baskıda basamayacağımız renkleri gösterecek ve bizi beklediğimizden farklı baskı sonuçları karşılayacaktır. O halde monitörümüz basabileceğimiz renkleri göstermelidir. Basamayacağımız renkleri çeşitli yöntemlerle monitörden çıkarmak gerekmektedir. Renk yönetimi bu işi yapar. Ancak bunu yaparken yalnız baskı makinesi ile monitörü değil, prova cihazlarını da kalibre eder.
Böylelikle ekranda görülen rengin, aynı değerlerde provası alınır. Alınan prova ve monitördeki renk değerlerinde baskı sonuçları alınır. Ve renk değerleri bir makineden diğerine geçerken değişmez.

Renk yönetim sistemi için gerekli standartları ICC (International Color Consortium) denilen bir kurum belirlemektedir. Bu kurumu basım ve bilişim sektörünün önemli firmaları bir araya gelerek oluşturmuşlardır.
ICC profili ise cihazın kendi renk skalası (evreni, gamutu) dışında kalan renkleri tanımlaması ve en uygun biçimde oluşturması için kullanılır. Böylelikle geniş bir evrene sahip olan bir görüntü dar bir evrende en doğru şekilde tanımlanmaktadır. Renk yönetim sisteminin en doğru şekilde uygulanması için kullanıcılar kendi üretim şartlarına uygun ICC profilini oluşturmalıdırlar.

Renk yönetimi rengin olduğu her sektörde geçerlidir ve renk bilgisinin taşınması açısından önemlidir. Sisteme uygulamaya bağlı olarak kameralar, projeksiyon cihazları gibi cihazlar eklenebilir.

Matbaacılık

Renk yönetimi


Darvel (lokal: Dervel) ist eine Kleinstadt in East Ayrshire, Schottland. Sie befindet sich an der A71 am Ostende des Irvine Valleys. Motto der Stadt ist "Non sibi sed cunctis" (Nicht für sich, sondern für alle).

Söhne und Töchter der Stadt
 Alex Smith (1876–1954), Fußballspieler
 Sir Alexander Fleming (1881–1955), geboren auf der Lochfield-Farm, Entdecker des Penicillins

Weblinks

 Darvel bei undiscovered scotland

Ort in East Ayrshire
Namensgeber für einen Marskrater

Darvel


William Henry Draper Jr. (10 de agosto de 1894 - 26 de dezembro de 1974) foi um oficial do exército estadunidense, banqueiro e diplomata.

Infância e educação
William Henry Draper Jr. nasceu em 10 de agosto de 1894 em Harlem, Nova Iorque.  Seus pais eram Mary Emma Draper (1872–1960) e William Henry Draper (1859–1929). Draper recebeu um bacharelado e mestrado em economia na New York University.

Carreira
Draper juntou-se ao Exército dos Estados Unidos logo após terminar a faculdade e serviu durante a Primeira Guerra Mundial como major na infantaria. Após a guerra, ele chegou a chefe da 77ª divisão de 1936 a 1940.

A partir de 1919, trabalhou em vários bancos em Nova Iorque. Em 1937, foi nomeado vice-presidente da Dillon Read. A Dillon Read promoveu títulos da União Soviética após seu reconhecimento pelo governo dos EUA em 1933. Ela também subscreveu milhões de dólares em títulos alemães nas décadas de 1920 e 1930.

A convite de George Marshall, mudou-se para Washington, D.C., para servir no Comitê Consultivo do Presidente e foi promovido a coronel em 1940. No início da Segunda Guerra Mundial, ele assumiu o comando da 136ª Infantaria, 33ª Divisão, da Guarda Nacional.

No final da guerra, foi promovido a general de brigada e foi enviado para Berlim para servir como chefe da Divisão de Economia, no Conselho de Controle Aliado, de 1945 a 1947. Ele se opôs ao Plano Morgenthau, que foi projetado para impedir o ressurgimento do poder econômico e militar alemão, desindustrializando-o e transformando-o em um país pastoril. Em vez disso, apoiou fortemente medidas para acelerar a recuperação econômica da Alemanha. Houve algumas críticas a ele pelo militar James Stewart Martin por deixar alguns ex-nazistas em suas posições na indústria, em particular Alexander Kreuter.

Após uma promoção a major-general, Draper foi convidado pelo novo Secretário de Guerra Kenneth C. Royall para se tornar seu subsecretário. Com a transição do Departamento de Guerra para o Departamento do Exército, Draper tornou-se o primeiro subsecretário do Exército de 18 de setembro de 1947 a 28 de fevereiro de 1949. Draper serviu como administrador da Long Island Rail Road de 1950 a 1951. Ele serviu como o primeiro embaixador dos EUA na OTAN em Paris.

Em 7 de agosto de 1948, Draper, então subsecretário de Guerra, solicitou que William L. Marbury Jr. voasse para Genebra, Suíça, e passasse um mês lá para ajudar os EUA a negociar o Acordo Geral sobre Tarifas e Comércio (GATT). Marbury era um amigo próximo de Alger Hiss. O pedido de Draper veio dias depois que Whittaker Chambers incluiu o nome de Hiss entre os de espiões do governo. Como efeito, impediu Marbury de ajudar em meio ao depoimento de Hiss em agosto e setembro, quando Hiss estava considerando um processo por difamação contra Chambers após declarações feitas em 27 de agosto na transmissão de Meet the Press da NBC Radio.

Depois de se aposentar do serviço público, ele viajou para Cidade do México para servir como presidente da Companhia Mexicana de Luz e Energia. Retornando aos EUA em 1959, ele formou a primeira empresa de capital de risco da Costa Oeste, Draper Gaither.

Em 1967, se aposentou da Draper Gaither, mudou-se para Washington, D.C. e ingressou na Combustion Engineering em Nova Iorque como presidente, aposentando-se alguns anos depois para integrar a Comissão de População das Nações Unidas, servindo de 1969 a 1971. Ele também cofundou o Comitê de Crise Populacional em 1965.

Vida pessoal
Em 7 de setembro de 1918, Draper casou-se com Katherine Louise Baum, filha de George Baum de Yonkers, Nova Iorque. Antes de sua morte em 1942, eles eram pais de três filhos:

 Dorothy Draper (1920–2017), graduada na Universidade DePauw que se casou com o tenente James R. Wagner. Após a morte dele, ela se juntou ao WAVES e mais tarde se casou com Phillips Hawkins em 1947.
 Katherine Louise Draper (1922–2021), também graduada na Universidade DePauw que se casou com George Dow Haimbaugh Jr. em 1960.
 William Henry Draper III (1928), um empresário.

Em 12 de março de 1949, casou-se com Eunice Barzynski, filha de Joseph E. Barzynski. Draper morreu em 26 de dezembro de 1974 de um ataque cardíaco em Nápoles, Flórida. Após um funeral em Fort Myer, ele foi enterrado no Cemitério Nacional de Arlington.

Ligações externas
Entrevista com o General William H. Draper Jr..
Revista Time Topside Teammates 28 de janeiro de 1952
Generais da Segunda Guerra Mundial

William Henry Draper Jr.


Biserica reformată din Strugureni este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul satului Strugureni, comuna Chiochiș. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 33104.05.

Ansamblul este format din două monumente:
 Biserica reformată ()
 Turn clopotniță din lemn ()

Localitatea
Strugureni, mai demult Vereșhaza, Verihaza (în , în dialectul săsesc Rûtkirich, în ) este un sat în comuna Chiochiș din județul Bistrița-Năsăud, Transilvania, România. Satul este atestat documentar în anul 1373, sub numele Veresegyhaz, ca sat maghiar.

Biserica
Biserica a fost construită în secolul al XII-lea, în stil romanic, însă doar o mică parte din biserica inițială s-a păstrat până în zilele noastre, ea fiind reconstruită în stil gotic în secolul al XV-lea. Locuitorii satului erau inițial catolici, dar în timpul reformei protestante au trecut la Unitarianism. În anul 1594 satul devenise centrul unitarienilor din Transilvania de Nord, însă principele György Rákóczi a obligat locuitorii să treacă la Biserica Reformată. În 1694, satul a fost distrus complet în timpul invaziei mongole, doar biserica rămânând intactă. Biserica a suferit renovări majore doar de două ori, în 1772 și 1884.

Biserica nu are turn, dar clopotnița de lemn alăturată, monument istoric, datează probabil din anul 1664 și era amplasată inițial în centrul satului.

Note

Vezi și
 Strugureni, Bistrița-Năsăud

Legături externe
 Fișă monument
 Monumente istorice din România-Fișă și localizare de monument

Imagini din exterior

Monumente istorice din județul Bistrița-Năsăud
Biserici reformate din România
Biserici din județul Bistrița-Năsăud
Biserici din secolul al XV-lea din România

Biserica reformată din Strugureni


Burkina Fasos fodboldlandshold repræsenterer Burkina Faso i fodboldturneringer og kontrolleres af Burkina Fasos fodboldforbund.

Noter

Fodboldlandshold i Afrika

Burkina Fasos fodboldlandshold


كوري جيبس  لاعب كرة قدم أمريكي يلعب في الدوري الإمريكي مع نادي كولورادو رابيدز.

انتقالات اللاعب
 2004-2005 نادي فيينورد روتردام
 2005-2006 انتقل من نادي فيينورد روتردام إلى ناديأدو دين هاغ
 2006-2008 انتقل من نادي أدو دين هاغ إلى نادي تشارلتون أثليتيك
 2008-الآن انتقل من ناديتشارلتون أثليتيك إلى نادي كولورادو رابيدز.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أفارقة أمريكيون في القرن 20
أفارقة أمريكيون في القرن 21
خريجو جامعة براون
رجال أمريكيون أفارقة في القرن 20
رجال أمريكيون أفارقة في القرن 21
رياضيون أمريكيون أفارقة في القرن 21
رياضيون أمريكيون مغتربون في ألمانيا
رياضيون أمريكيون مغتربون في هولندا
رياضيون من فورت لاودردال (فلوريدا)
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الألماني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الأمريكي لكرة القدم
لاعبو الدوري الأمريكي لكرة القدم الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو أدو دين هاغ
لاعبو تشارلتون أثليتيك
لاعبو سانت باولي
لاعبو شيكاغو فاير
لاعبو فاينورد
لاعبو كأس القارات 2003
لاعبو كأس الكونكاكاف الذهبية 2003
لاعبو كرة قدم أفارقة أمريكيون
لاعبو كرة قدم أمريكيون
لاعبو كرة قدم أمريكيون مغتربون
لاعبو كرة قدم أمريكيون مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم رجالية أمريكيون
لاعبو كرة قدم رجالية أمريكيون أفارقة
لاعبو كرة قدم رجالية أمريكيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في هولندا
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في هولندا
لاعبو كرة قدم من فلوريدا
لاعبو كرة قدم من مقاطعة بروارد (فلوريدا)
لاعبو كولورادو رابيدز
لاعبو منتخب الولايات المتحدة لكرة القدم
لاعبو منتخب الولايات المتحدة لكرة القدم للرجال تحت 20 سنة
لاعبو نادي دالاس
لاعبو نيو إنجلاند ريفولوشن
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1980
مواليد في فورت لاودردال

كوري جيبس


O NEEM Camp era uma pequena instalação de pesquisa no manto de gelo do norte da Groenlândia, usada como base para a perfuração de núcleos de gelo. Localizava-se cerca de 313 km a leste da costa mais próxima, Peabody Bay no norte da Groenlândia, 275 km a noroeste do histórico acampamento North Ice, e 484 km a leste-nordeste de Siorapaluk, o assentamento mais próximo. Havia uma barraca pesada para acomodação dos pesquisadores durante o verão. O acesso era por skiway (pista de neve).

A sigla NEEM significa North Greenland Eemian Ice Drilling.

Estações de pesquisa na Gronelândia

NEEM Camp


An Zygopetalum pabstii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Antonio Luiz Vieira Toscano. An Zygopetalum pabstii in nahilalakip ha genus nga Zygopetalum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zygopetalum

Zygopetalum pabstii


Jo Ann Greer (* 3. April 1927 in Atlantic City; † 24. Mai 2001 in Los Angeles) war eine US-amerikanische Sängerin.

Leben
Greer heiratete in den 1940er Jahren den Swing- und Boogie-Woogie-Pianisten und Bandleader Freddie Slack (1910–1965), was ihr Verbindungen zur Filmbranche in Hollywood verschaffte. Erste Bandauftritte hatte sie mit Sonny Burke. Bekannt wurde sie als Sängerin in der Bigband von Ray Anthony, mit dem sie die Hits Wild Horses und 1953 The Hokey-Pokey hatte. Im selben Jahr wechselte sie zu Les Brown, bei dem sie bis Anfang der 1990er Jahre blieb und zahlreiche Single-Aufnahmen machte. Sie veröffentlichte allerdings nie ein Album unter eigenem Namen.

Sie war auch Ghost-Sängerin (Dubber) für Hollywood-Stars wie Rita Hayworth (in Affäre in Trinidad, Fegefeuer, wo sie den oscarnominierten Song Blue Pacific Blues für Rita Hayworth sang,  und Pal Joey), Gloria Grahame (in Naked Alibi), Carole Mathews (in Meet Me at the Fair), Charlotte Austin (in Rainbow 'Round My Shoulder), Esther Williams (in Jupiter's Darling), June Allyson (in The Opposite Sex), Kim Novak (in Five Against the House), May Wynn (in The Caine Mutiny) und Susan Kohner (in Imitation of Life).

Diese Erfahrungen verarbeitete sie ab 1991 in einer populären Kabarett-Show mit zwei anderen ehemaligen Ghost-Sängerinnen (Annette Warren, India Adams), Voices - Hollywood's Secret Singing Stars.

Nach ihrer Ehe mit Slack war sie noch zweimal verheiratet, beide Male mit Trompetern: Stan Stout aus dem Les Brown Orchester und Mickey McMahan aus dem Lawrence Welk Orchester, mit dem sie zwei Kinder hatte.

1956 siegte sie im Leser-Poll der Zeitschrift Down Beat in der Rubrik Band-Sängerin.

Weblinks

Sänger
US-Amerikaner
Geboren 1927
Gestorben 2001
Frau

Jo Ann Greer


Ophelia Lucy Lovibond (Hammersmith, Londres, 19 de febrero de 1986) es una actriz inglesa.

Primeros años
Ophelia Lovibond creció en Shepherd's Bush, Londres, en una familia monoparental. Su madre trabajaba como psicóloga colegiada en la prisión de Wormwood Scrubs. Tiene un hermano y una hermana. Lovibond asistió a Latymer Upper School con una beca. También asistió a la compañía de teatro Young Blood, un club de teatro juvenil, en Hammersmith. Se graduó en la Universidad de Sussex con una licenciatura en Literatura Inglesa en 2008.

Trayectoria profesional
En 2009 interpretó el papel de Marie en la película que narra la juventud de John Lennon, Nowhere Boy,  mientras que al año siguiente, en 2010, participó en las películas London Boulevard, donde interpretó a Penny, y el thriller Chatroom, como Charlotte. Fue el personaje principal, Shannon, en la película 184.108.40.206, estrenada en 2010.

En 2011 participa en la película Mr. Popper's Penguins, como la secretaria del protagonista, interpretado por Jim Carrey. En 2013 realiza un cameo en la película Thor: The Dark World, como Carina, la asistente de El Coleccionista, interpretado por Benicio del Toro. Al año siguiente, en 2014, repitió su papel como Carina en Guardianes de la Galaxia. En 2015 participa en un papel secundario en la película Man Up, protagonizada por Simon Pegg y Lake Bell.

Filmografía

Cine

Televisión

Enlaces externos

Referencias

Nacidos en Londres
Actrices de cine de Inglaterra
Actrices de televisión de Inglaterra
Actrices de Inglaterra
Actrices infantiles de Inglaterra

Ophelia Lovibond


Çetin Altan (n. 22 iunie 1927, Istanbul - 22 octombrie 2015) a fost un scriitor și publicist turc. El a fost între anii 1965 și 1969,  reprezentant al partidului Türkiye Ișçi Partisi, Partidul muncii din Turcia, membru al Parlamentului turc.

In zona literară , Çetin Altan este faimos ca un columnist și narator politic.

Fiii lui Altan, Ahmet Altan, jurnalist, și Mehmet Altan, profesor de economie, au fost arestati, în 2016, după tentativa de lovitură de stat.

Premii
 1973: Orhan-Kemal Premiul Pentru Literatură

Opere (selecție)
 Büyük Gözaltı, 1972.
 Bir Avuç Gökyüzü, 1974.
 Viski, 1975.
 Küçük Bahçe, 1978.

Note

Nașteri în 1927
Decese în 2015
Oameni din Istanbul
Scriitori turci

Çetin Altan


South Manitou Island ist eine Insel im Michigansee, etwa 26 km westlich von Leland in Michigan.

Die Insel gehört zum Leelanau County und ist Teil des Sleeping Bear Dunes National Lakeshore.
Die unbewohnte Insel hat eine Fläche von 21,44 km² und kann mit einer Fähre von Leland aus erreicht werden. Die größere North Manitou Island liegt nördlich der Insel.

South Manitou Island diente im 19. und 20. Jahrhundert vielen Handelsschiffen als Zwischenstopp auf deren Fahrtroute von Chicago zu den Straits of Mackinac.
Der Leuchtturm South Manitou Island Light, welcher zwischen 1871 und 1958 in Betrieb war, markiert den besten Naturhafen auf dieser Strecke. Der Leuchtturm ist noch in gutem Zustand. Nach Restaurierungsarbeiten ist der Leuchtturm in den Sommermonaten wieder in Betrieb.

Das Inselklima begünstigte den Anbau von Roggen, Bohnen und Erbsen.
Letztendlich war die Insel aber zu abgelegen, um die geernteten Früchte auf den Markt zu bringen.
South Manitou Island ist heute unbewohnt, und die meisten Wohngebäude von damals sind verfallen.

Im Jahre 1901 errichtete der United States Life-Saving Service (USLSS) eine Station auf der Insel. Der USLSS ging 1915 in der United States Coast Guard auf.
Die Station dient heute als Rangerstation und ist nicht öffentlich zugänglich.

Die Insel misst knapp 5 km auf 5 km.
Am Westufer der Insel befinden sich die Sanddünen auf einem höheren Niveau.

Florence Lake ist der einzige See auf der Insel.
Es gibt ein Wegenetz und Campingmöglichkeiten.
Geführte Touren in "open-air vehicles" sind möglich.
Ansonsten bewegen sich die Besucher auf der Insel zu Fuß.

Der östliche Teil der Insel wird von einer großen runden Bucht dominiert.
Diese Bucht ist bis kurz vor dem Strand tief.
Sie bietet immer wieder Schiffen Schutz vor schwerem Wetter und Sturm.

Im Südwesten von South Manitou Island befindet sich eine Gruppe Thujas, welche zu den ältesten und größten der Welt zählen.
Der größte weist einen Umfang von 5,5 m auf, und sein Alter wird auf über 500 Jahre geschätzt.

Die Manitou-Inseln sind von über 50 bekannten Schiffswracks umgeben.

Weblinks
 Manitou Island Transit
 South Manitou Island
 North Manitou Island
 North Manitou Island
 South Manitou Island

Seeinsel
Michigansee
Insel (Michigan)
Insel (Nordamerika)
Leelanau County

South Manitou Island


Margareta je bila engleska kraljica i nominalno francuska kraljica kao supruga kralja Henrika VI. od 1445. do 1461.godine te ponovno od 1470. do 1471. Rođena u vojvodini Lorraine u kući Valois-Anjou, Margareta je bila druga najstarija kći Renéa, napuljskog kralja i Izabele, vojvotkinje od Lorraine.

Bila je jedna od glavnih figura u nizu građanskih ratova poznatih pod nazivom Ratovi ruža i ponekad je osobno vodila postrojbe Lancastera. Neki od njezinih suvremenika, poput vojvode od Suffolka, pohvalili su "Njezinu hrabru hrabrost i neustrašivi duh". A Edward Hall opisuje njezinu osobnost: "Ova je žena isticala sve druge, ljepotom i naklonošću, duhovitošću i politikom, a bila je i želudac i hrabrost, sličnija muškarcu, nego ženi."Zahvaljujući čestim psihičkim napadajima svoga supruga, Margareta je vladala kraljevstvom umjesto njega. Ona je bila ta koja je u svibnju 1455. godine pozvala na Veliko vijeće koje je isključilo Yorkove na čelu s Rikardom od Yorka, 3. vojvodom od Yorka, i to je dalo povod za građanski sukob koji je trajao više od 30 godina. Desetkovao je staro englesko plemstvo te odnosilo tisuće ljudskih života, uključujući njezina sina jedinca Eduarda od Westminstera, princa od Walesa, u bitci kod Tewkesburyja 1471. godine.
Margaretu su pobjednički Yorkovi uzeli u zarobljeništvo nakon lancastrskog poraza kod Tewkesburyja. 1475. godine otkupio ju je njezin rođak, francuski kralj Luj XI. Otišla je živjeti u Francusku kao siromašna rodbina francuskog kralja gdje je dočekala smrt u dobi od 52 godine.

Brak s Henrikom VI.

Margareta se 23. travnja 1445. udala za engleskog kralja Henrika VI. u opatiji Titchfield u Hampshireu. Ona je imala petnaest, a on dvadeset i tri godine. Tada ju je engleskom kraljicom 30. svibnja 1445. u Westminsterskoj opatiji okrunio John Stafford, nadbiskup Canterburyja. Vjenčanje i njezin prijevoz bili su vrlo skupi, a neki su ih povjesničari procijenili na više od 5000 funti.

Ubrzo nakon krunidbe, Rene Anžuvinski započeo je pregovore s engleskom krunom, pokušavajući razmijeniti doživotni savez i dvadesetgodišnje primirje u zamjenu za ustupanje teritorija Mainea. Glasine da je ustupak Mainea bio dio Margaretine bračne nagodbe, iako lažne, kružile su i ponavljale je kroničari. Margareta se, zajedno s Henrikom, blisko dopisivala s Karlom VIII. Oko sporazuma, pokušavajući djelovati kao posrednik.

Gubitak Mainea, koji se smatrao izdajom, bio je duboko nepopularan u engleskoj javnosti koja je već bila sklona nepovjerenju u Margaretu zbog njezinog francuskog podrijetla. Krivica je bačena na Williama de la Polea, koji je vodio pregovore. Zbog toga je stradala reputacija Margaretinog braka, premda ni sama nije otvoreno optužena za gubitak.

U ranim godinama braka, prije Henrikove bolesti, Margaret i Henrik proveli su značajan dio svog vremena zajedno. Dijelili su interes za obrazovanje i kulturu. 30. ožujka 1448. godine dobila je dozvolu za osnivanje Queens' Collegea u Cambridgeu.

Prije 1453. godine, malo je dokaza o javnim političkim naporima s njezine strane. Većina njezinih preživjelih pisama napisana je tijekom tog razdoblja, a većina se odnosi na zagovaranja, posredovanje i intervencije u stvarima u vezi s kojima je od nje traženo, kao što su dogovaranje brakova, povratak nepravomoćno oduzete imovine i zbirka milostinja. To su bili očekivani i važni dijelovi uloge plemkinje ili kraljice. Neki su bili uspješni, a drugi su smatrani dobronamjernima ili nepromišljenima; jednom je prilikom preporučila muškarca po imenu Alexander Manning da glumi vratara u Newgateu; nedugo nakon toga, pustio je zatvorenike u znak protesta zbog njegovog otkaza zbog nemara, a zatim je i sam zatvoren.

Rođenje sina
Henrik, kojeg su više zanimale religija i učenje nego vojna pitanja, nije bio uspješan kralj. Vladao je samo nekoliko mjeseci i njegovim su postupcima upravljali zaštitnici, magnati koji su zapravo bili regenti. Kad se oženio s Margaretom, njegovo je mentalno stanje već bilo nestabilno i do rođenja njihova jedinca, Eduarda od Westminstera, princa od Walesa (rođen 13. listopada 1453.), pretrpio je potpuni slom.

Elizabeta Woodville, kasnije engleska kraljica kao supruga suparnika Margaretina supruga, kralja Eduarda IV., navodno je Margareti Anžuvinskoj služila kao djeveruša. Međutim, dokazi su preoskudni da bi povjesničarima omogućili da to s apsolutnom sigurnošću utvrde: nekoliko je žena na Margaretinom dvoru nosilo ime Elizabeta.

Početak građanskog rata

Početci napetosti
Nakon što se povukla iz Londona da živi u raskošnom Greenwichu, Margareta se posvetila odgoju svog mladog sina te nije pokazivala nikakve političke ambicije niti zanimanje. Njezin interes se probudio u trenutku kada je Rikarda, vojvodu od Yorka, doživjela kao prijetnju njenom mužu, Henriku VI. Naime, Rikarda se imenovalo kao lorda zaštitnika tijekom još jedne epizode mentalne nestabilnosti i nesposobnosti od 1453. do 1454. godine. Vojvoda je bio vjerodostojni podnositelj zahtjeva za englesko prijestolje, a do kraja njegovog mandata kao zaštitnik okupio se velik broj moćnih velikaša, plemića i rođaka koji su Rikarda bili spremni podržati u tom naumu. RIkard je bio moćan, a Henrikovi savjetnici pokvareni, a sam kralj Henrik sve labilniji. Margareta nije uživala ni najmanju popularnost u Engleskoj, ali bila je galantno usredotočena na očuvanju prijestolja i krune za svog sina.

Neprijateljstvo prema Yorku
Špekulira se da je izvor konačnog pada dinastije Lancaster upravo Margaretino nepromišljeno neprijateljstvo prema dinastiji York i prekomjerno popuštanje nepopularnim saveznicima, a ne ambicije samih Yorkovih. Međutim, Margareta je bila moćna sila na planu politike u Engleskoj, a kralj Henrik samo marijoneta.

Moguće je da je njezino neprijateljstvo prema Yorkovima tek dvije godine kasnije, 1455. godine, nakon Prve bitke kod St. Albansa, kada ga je Margareta shvatila kao izazov kraljevoj vlasti. Taj se zaključak temelji na proučavanju Margaretinih darova koje bi poklanjala: obrazac biranih darova pokazuje da je Margareta početkom 1450-ih godina jednako favorizirala Rikarda i Edmunda Beauforta. Dakle, nema čvrstih dokaza da je njezino neprijateljstvo prema Yorkovima počelo tijekom Rikardove službe kao zaštitnik.

Preminuli povjesničar, Paul Murray Kendall, uvjeren je da su Margaretini saveznici, Edmund Beaufort i William de la Pole (tadašnji grof od Suffolka) uspjeli kraljicu uvjeriti da je za njezinu nepopularnost kriv Rikard, kao jedan od najpouzdanijih savjetnika njezinog supruga. Također, navodili su ju da povjeruje da je postao premoćan da bi mu se moglo vjerovati. Margareta nije samo uvjerila muža da ga oslobodi funkcije guvernera u Francuskoj, već ga je dala poslati u Irsku. No, na putu do Irske je poslala atentatora na Rikarda, jednom je zabilježeno to u 1449., a drugi put u 1450. godini.

Tajna predaja Mainea 1448. (odgovornost Beauforta i de la Polea) a potom i katastrofalni gubitak Normandije 1449. godine, rezultiralo je neredima na kraljevskom dvoru: izazvalo je pobune i opoziv velikaša te smaknuće Margaretinih dva najjača saveznika. U međuvremenu je Rikard uživao sve veću popularnost među narodom Engleske. Sigurno se vratio iz Irske 1450. godine, suočio se s Henrikom te je ponovno bio primljen na dvor kao pouzdan savjetnik.

Ubrzo nakon toga, Henrik je pristao sazvati parlament radi rješavanja zahtjeva za reformu. Kada se Parlament sastao, zahtjevi za Margaretu nisu mogli biti manje prihvatljivi: Edmund Beaufort (Somerset) i Suffolk ne samo da su bili optuženi zbog kriminalnog lošeg upravljanja francuskim poslovima i rušenja pravde, već je optužen kao zločin protiv Suffolka (sada vojvode) da je kralja antagonizirao protiv vojvode od Yorka. Nadalje, izneseni zahtjevi za reformom uključivali su da vojvoda od Yorka bude priznat za prvog kraljevog vijećnika, a predsjedavajući puka, možda s više žara nego mudrosti, čak je predložio da Rikard, vojvoda od Yorka, bude priznat kao nasljednik prijestolja. U roku od nekoliko mjeseci, međutim, Margareta je povratila kontrolu nad Henrikom: Parlament je raspušten, neoprezni govornik bačen u zatvor, a Rikard od Yorka zasad se povukao u Wales.

Spaljivanje grada Sandwicha
Godine 1457. kraljevstvo je ponovno ogorčeno kada je otkriveno da se Pierre de Brézé, moćni francuski general i Margaretin pristaša, iskrcao na englesku obalu i spalio grad Sandwich. Kao vođa francuske vojske od 4.000 ljudi iz Honfleura, težio je iskoristiti nerede u Engleskoj. Gradonačelnik John Drury ubijen je u ovoj zasjedi. Nakon toga postala je ustaljena tradicija, koja je preživjela do danas, da gradonačelnik Sandwicha nosi crnu halju oplakujući ovo nečisto djelo. Margareta je, u suradnji s de Brézéom, postala predmetom groznih glasina i vulgarnih balada. Ogorčenje javnosti bilo je toliko visoko da je Margareta, izrazito nevoljko, bila prisiljena dati rođaku vojvode od Yorka Richarda Nevillea, 16. grofa od Warwicka, nalog da tri godine čuva more. Već je bio na mjestu kapetana Calaisa.

Vođa Lancasterove frakcije
Netrpeljivosti između suparničkih frakcija Yorkovih i Lancasterovih ubrzo su se razvila u oružani sukob. U svibnju 1455. godine, nešto više od pet mjeseci nakon što se Henrik VI. oporavio od napada mentalne bolesti i kada je prestalo zaštitništvo Rikarda od Yorka, Margareta je sazvala Veliko vijeće iz kojeg su pobornici Yorkovih bili isključeni. Vijeće je zatražilo skup aristrokrata u Leicesteru kako bi zaštitili kralja "od njegovih neprijatelja". York je očito bio spreman za sukob i ubrzo je marširao na jug u susret lancastrijskoj vojsci koja je marširala na sjever. Pobornici Lancasterovih su pretrpjeli teški poraz u Prvoj bitci kod St. Albansa 22. svibnja 1455. Edmund Beaufort (Somerset), grof Northumberland i Lord Clifford su ubijeni, Wiltshire je pobjegao s bojnog polja, a kralja Henrika zarobio je pobjednički vojvoda od Yorka. U ožujku 1458. godine, zajedno sa suprugom i vodećim plemićima zaraćenih frakcija, sudjelovala je u povorci Dana ljubavi u Londonu.

Godine 1459. netrpeljivosti su se nastavile u bitci kod Blore Heath, gdje je James Tuchet, 5. barun Audley, poražen od Yorkove vojske pod vodstvom Richarda Nevillea, 5. grofa od Salisburyja, oca Richarda Nevilla 16. grofa od Warwicka (kasnije poznati kao postavljač kraljeva).

Značaj u Ratovima dviju ruža
Dok je Margaret pokušavala prikupiti daljnju potporu za Lancasterove u Škotskoj, njezin glavni zapovjednik, Henry Beaufort, 3. vojvoda od Somerseta, izvojevao joj je veliku pobjedu u bitci kod Wakefielda 30. prosinca 1460. porazivši kombinirane vojske vojvode od Yorka i grofa od Salisburyja. Obojici su odrubljene glave, a glave su im bile izložene na vratima grada Yorka. Kako je Margaret bila u Škotskoj u vrijeme bitke, bilo je nemoguće da je izdala naredbe za njihovo pogubljenje, unatoč popularnom vjerovanju da je suprotno. Sljedeća je bila Druga bitka kod St. Albansa (u kojoj je ona bila prisutna) 17. veljače 1461. godine. U ovoj je bitci pobijedila jorkističke snage Richarda Nevillea, 16. grofa od Warwicka, i ponovno zarobila svog supruga. Nakon ove bitke naredila je smaknuće dvojice jorkističkih ratnih zarobljenika, Williama Bonvillea, 1. baruna Bonvillea, suparnika odanog Lancastriana, grofa od Devona i Sir Thomasa Kyriella. Oboje su čuvali kralja Henrika, zarobljenika Warwicka, kako bi ga držao podalje tijekom bitke. Kralj je dvojici vitezova obećao imunitet, ali Margareta je to zanemarila i naredila njihovo obezglavljivanje. Navodi se da je muškarcima sudila na čelu sa svojim sinom:

"Pošteni sine", navodno je pitala, "kojom će smrću umrijeti ti vitezovi?"

Princ Edward odgovorio je da bi im trebale biti odsječene glave, unatoč kraljevim molbama za milost.

Boravak u Francuskoj
Lancasterovsku vojsku je u bitci kod Towtona 29. ožujka 1461. pretukao sin pokojnog vojvode od Yorka, budući Eduard IV., koji je svrgnuo kralja Henrika i proglasio se kraljem. Margareta je bila odlučna vratiti krunu svom sinu i pobjegla je s njim u Wales te kasnije Škotsku. Nalazeći put do Francuske, stvorila je saveznika svog rođaka, francuskog kralja Luja XI. Na njegov je poticaj dopustila da joj pristupi Eduardov bivši pristaša, Richard Neville, grof od Warwicka, koji je raskrstio puteve sa svojim bivšim prijateljem kao rezultat Eduardova braka s Elizabetom Woodville te je ovim putem tražio osvetu zbog gubitka svog političkog utjecaja. Warwickova kći, Ana Neville, bila je udana za Margaretinog sina Eduarda, princa od Walesa, kako bi učvrstila savez, a Margareta je inzistirala da se Warwick vrati u Englesku kako bi se dokazao prije nego što je slijedila. Učinio je to, vrativši Henrika VI. nakratko na prijestolje 3. listopada 1470. godine.

Konačan poraz i smrt sina
Čim su Margareta, njezin sin Eduard i snaha Ana bili spremni slijediti Warwicka natrag u Englesku, situacija se ponovno okrenula u korist Yorka, a Anin otac je poražen i ubijen od kralja Eduarda IV. u bitci kod Barneta 14. travnja 1471. Margareta je bila prisiljena voditi vlastitu vojsku u bitci kod Tewkesburyja 4. svibnja 1471., u kojoj su lancasterovske snage poražene i njezin sedamnaestogodišnji sin Eduard od Westminstera ubijen. Okolnosti njegove smrti nikada nisu bile jasne; nije poznato je li ga u stvarnim borbama ubio ili ga je nakon bitke ubio Eduardov brat Đuro, vojvoda od Clarencea.

Tijekom prethodnih deset godina Margaret je stekla reputaciju agresije i bezobzirnosti, ali nakon tog poraza i smrti jedinog sina bila je potpuno slomljena duha. Nakon što ju je William Stanley na kraju bitke odveo u zarobljeništvo, Margareta je bila zatvorena po naredbi kralja Eduarda IV. Prvo su ju poslali u dvorac Wallingford, a potom prebacili u sigurniji Londonski Tower. Henrik VI. također je zatvoren u Toweru nakon Tewkesburyja i tamo je umro u noći 21. svibnja; uzrok njegove smrti nije poznat, iako se sumnjalo na ubojstvo (što bi u potpunosti osiguralo krunu za Eduarda i njegovo potomstvo). Godine 1472. godine smještena je pod skrbništvom svoje nekadašnje dvorske dame Alice Chaucer, vojvotkinjom od Suffolka, gdje je ostala sve dok je Luj XI. nije otkupio 1475. godine.

Smrt
Margareta je sedam godina živjela u Francuskoj kao kraljeva siromašna rođakinja. Ugostio ju je Francis de Vignolles, a umrla je, u siromaštvu, u svom dvorcu Dampierre-sur-Loire, blizu Anjoua, 25. kolovoza 1482. u dobi od 52 godine. Bila je pokopana pored svojih roditelja u katedrali u Angersu. Međutim, njezini ostatci su uklonjeni i rasuti tijekom pljačke katedrale u doba Francuske revolucije.

Engleski vladari
Francuski vladari
Kraljice

Margaret Anžuvinska


ඡවි කල්‍යාණය - සම
 කේෂ කල්‍යාණය - කෙස් කළඹ
 දන්ත කල්‍යාණය - දත් දෙපළ
 මාංශ කල්‍යාණය - මසින් පිරිපුන් ශරීරය
වයඃ කල්‍යාණය- වයස නොපෙනෙන ස්වභාවය

පංච කල්‍යාණ


Micul pelican este un film românesc din 1989 regizat de Artin Badea.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1989 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1989

Micul pelican


Dirk Meyer (* 7. Dezember 1957 in Kiel) ist ein deutscher Wirtschaftswissenschaftler. Er ist Professor an der Helmut-Schmidt-Universität in Hamburg.

Akademische Laufbahn
Meyer studierte Volkswirtschafts- und Betriebswirtschaftslehre an der Christian-Albrechts-Universität zu Kiel (CAU) und erhielt 1982 sein Diplom in Volkswirtschaftslehre und 1983 sein Diplom in Betriebswirtschaftslehre. Anschließend promovierte er 1987 über  Arbeitsmarktpolitische Interventionen in der Bundesrepublik Deutschland. Eine Analyse unter besonderer Beachtung dynamischer Effekte zum Doktor der Wirtschaftswissenschaften. 1992 folgte seine Habilitation mit der Arbeit Technischer Fortschritt im Gesundheitswesen. Eine Analyse der Anreizstrukturen aus ordnungstheoretischer Sicht.

Er war als Professor an den Universitäten in Bochum und Hamburg tätig und ist seit 1994 Professor für Volkswirtschaftslehre am Institut für Volkswirtschaftslehre der Helmut-Schmidt-Universität. Dort hat er einen Lehrstuhl für Ordnungsökonomik inne. Seine Forschungsgebiete umfassen die Ordnungs-, Wettbewerbs-, Arbeitsmarkt- und Sozialpolitik, die Innovationsforschung sowie die Europäische Integration.

Politische Positionen
Meyer war 2005 einer der Unterzeichner des Hamburger Appells, in dem insbesondere für eine streng stabilitätsorientierte Finanzpolitik der Bundesregierung geworben wurde. Er war einer der 68 Hauptzeichner der Wahlalternative 2013. Zudem war er ab 2013 –- ohne Parteimitglied zu sein – Mitglied im wissenschaftlichen Beirat der Partei Alternative für Deutschland, trat jedoch im Juli 2015 von dieser Funktion zurück.

Einer breiteren Öffentlichkeit wurde Meyer bekannt, als er sich für die vom ehemaligen BDI-Präsidenten Hans-Olaf Henkel in die Diskussion gebrachte Forderung der Einführung eines Nord-Euros und Süd-Euros einsetzte. Seit 2012 plädiert er für ein Euro-Parallelwährungssystem, das den Mitgliedstaaten die Möglichkeit zu nationalen Währungen eröffnet. Die Euro-Rettungspolitik lehnt Meyer als ökonomisch schädlich, rechtlich problematisch und politisch nicht zielführend ab. Er verfasste dazu mehrere wirtschaftswissenschaftliche Aufsätze.

Im Mai 2018 initiierte er mit Thomas Mayer, Gunther Schnabl und Roland Vaubel den Aufruf Der Euro darf nicht in die Haftungsunion führen!. Dieser wurde von über hundert Ökonomen unterstützt.

Meyer ist Autor der Wochenzeitung "Junge Freiheit".

Schriften (Auswahl)
 Arbeitsmarktpolitische Interventionen in der Bundesrepublik Deutschland. Eine Analyse unter besonderer Beachtung dynamischer Effekte (= Europäische Hochschulschriften / 5). Lang, Frankfurt am Main 1988, ISBN 3820403280. (zugl. Dissertation)
 Technischer Fortschritt im Gesundheitswesen. Eine Analyse der Anreizstrukturen aus ordnungstheoretischer Sicht (= Schriften zur angewandten Wirtschaftsforschung, Band 61). Mohr, Tübingen 1993, ISBN 3-16-146107-X. (zugl. Habilitation)
 Wettbewerbliche Neuorientierung der Freien Wohlfahrtspflege (= Volkswirtschaftliche Schriften, Nr. 486). Duncker & Humblot, Berlin 1999, ISBN 3-428-09615-0.
 Für mehr Wettbewerb im stationären Altenhilfesektor. Handlungsbedarf aufgrund Kapazitätsprognose 2050 (= Schriften der Gesellschaft für Sozialen Fortschritt, Band 24). Duncker & Humblot, Berlin 2003, ISBN 3-428-11104-4.
 Euro-Krise. Austritt als Lösung? (= Wirtschaft aktuell) Lit, Berlin 2012, ISBN 978-3-643-11775-5.
 hrsg.: Die Zukunft der Währungsunion. Chancen und Risiken des Euros (= Wirtschaft aktuell). Lit, Berlin 2012, ISBN 978-3-643-11918-6.

Weblinks

 Dirk Meyer auf der Website der Helmut-Schmidt-Universität

Einzelnachweise

Ökonom (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Helmut-Schmidt-Universität/Universität der Bundeswehr Hamburg)
Hochschullehrer (Ruhr-Universität Bochum)
Hochschullehrer (Universität Hamburg)
Deutscher
Geboren 1957
Mann

Dirk Meyer (Ökonom)


Fjeldmurmeldyr (latin: Marmota baibacina) er en art af murmeldyr, som findes i Xinjiang-provinsen i Kina, i Kazakhstan, Kirgisistan, Mongoliet samt Altaj- og Tian Shan-bjergene i Sibirien. Artens udbredelsesområde overlapper området, hvor det sibiriske murmeldyr lever i de sydlige Altaj-bjerge.

Der findes tre underarter af fjeldmurmeldyret:
 M.b. baibacina
 M.b. centralis
 M.b. kastschenkoi

Eksterne henvisninger

IUCN Rødliste - ikke truede arter
Murmeldyr

Fjeldmurmeldyr


Les valeurs familiales sont un ensemble de conceptions sur la famille entretenues dans la société qui influencent le choix des objectifs familiaux, des modes d'organisation de la vie et des interactions au sein d'une famille.

Au premier abord, avoir des valeurs familiales démontre d'après Anne Bourgeois et Jacques Légaré,  la possession d'un certain attachement envers ce qui fonde la famille : selon eux, les enfants et la vie en couple.

Les valeurs familiales font ainsi souvent référence à ce qui se passe au niveau des couples : cohabitation, mariages, ruptures, parentalité...

Néanmoins, Bourgeois et Légaré remarquent qu'elles peuvent aussi être étendues à tout ce qui a trait à l'exercice des liens familiaux, comme les solidarités intergénérationnelles. Ils expliquent que le sentiment d'obligation ou de devoir envers les ascendants et descendants peut en effet relever des valeurs familiales.

Les valeurs familiales sont généralement associées au modèle de la famille nucléaire composé d'un père soutien de famille par son travail, d'une mère assumant le rôle de femme au foyer et de leurs enfants biologiques soumis à l'autorité parentale jusqu'à leur émancipation ou leur majorité civile, qui se produit généralement lorsqu'ils vont former leur propre noyau familial. Toutefois, dans la plupart des cultures et des époques, la famille nucléaire apparaît comme une forme relativement récente de l'institution familiale par rapport à la famille élargie.

Les valeurs familiales en politique

Usages idéologiques de la notion
La revendication des valeurs familiales fut au cœur de la Gleichschaltung en Allemagne sous le Troisième Reich, réduisant le rôle des femmes allemandes aux trois k (Kinder, Küche, Kirche), qui signifie « [faire] des enfants, [faire] la cuisine et [aller à] l'église». Le ministre de la Propagande, Joseph Goebbels, a quant à lui souligné que "le devoir d'une femme est d'être belle et de mettre des enfants au monde, et ce n'est pas aussi vulgaire et démodé qu'on le croit parfois. La femelle s'embellit pour son compagnon et couve ses œufs pour lui". Les nazis adoptèrent ce point de vue des valeurs familiales car ils considéraient que la libération des mœurs sexuelles et la baisse de la natalité et du nombre de mariages sous la République de Weimar étaient un symptôme manifeste de décadence.

Aux États-Unis, la notion de valeurs familiales a été utilisée par les conservateurs sociaux pour exprimer leur opposition à l'avortement, au féminisme, à la pornographie, à l'éducation sexuelle complète, au divorce, à l'homosexualité, au mariage homosexuel, au partenariat civil, au sécularisme et à l'athéisme. Les groupes conservateurs américains ont réussi à promouvoir ces politiques en Afrique depuis le début des années 2000, en les décrivant comme des valeurs familiales africaines. Des approches similaires se retrouvent dans d'autres pays, dans ce qui est présenté par l'Église catholique romaine comme une défense de «la vie et de la famille» et une opposition à ce qui a été dénommé «idéologie du genre».

Familialisme

Le familialisme est le dénomination donnée à l'idéologie politique qui privilégie ce concept de la famille et ses valeurs, qui donne la priorité aux besoins de la famille sur ceux des individus et qui préconise un "système d'aide sociale" dans lequel ce sont les familles, et non l'État (État-providence), qui assument la responsabilité de la prise en charge de leurs membres.

Références

Annexes

Articles connexes
 Appel à la tradition
 Hétéronormativité
 Loyauté
 Piété filiale
 Storgê

Lexique politique
Famille
Conservatisme social

Valeurs familiales


Gérard Albert Mourou ()  un cercetător francez, pionier în domeniul electrotehnicii și laserilor, laureat al Premiului Nobel pentru Fizică 2018.

În 2019 a fost ales membru de onoare al Academiei Române.

Note

Nașteri în 1944
Fizicieni francezi
Francezi în viață
Laureați ai Premiului Nobel pentru Fizică
Laureați francezi ai Premiului Nobel
Membri de onoare din străinătate ai Academiei Române

Gérard Mourou


Mit første kys er en kortfilm instrueret af Poul Berg, der har skrevet manuskript med af Jesper Troelstrup.

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2003
Kortfilm fra Danmark

Mit første kys


Charles Bernard Renouvier (født 1. januar 1815 i Montpellier, død 1. september 1903 i Prades, departementet Pyrénées-Orientales) var en fransk filosof.

Renouvier studerede først matematik, deltog i det politiske liv, men trak sig tilbage derfra efter Napoleon III's statskup 1851. Renouvier vil give et filosofisk system, i det væsentlige bygget på Kant; i modsætning til den tyske nykriticisme betegner dog den franske kriticisme en fuldstændig omarbejdelse af Kant i idealistisk retning. Ud fra modsigelsen i Kants begreb Ding and sich forkaster Renouvier dette, alt må være forestillinger, og heraf følger atter, at det uendelige, da det ikke kan forestilles, ikke kan være andet end det blot ubestemte. Han forkaster derfor antiteserne i Kants antinomier, der hævder uendeligheden i tid og rum, og som Dühring opstiller han endelighedens eller det bestemte antals lov (loi de la finité). Verden er nok større end vor opfattelse, men ikke uendelig stor; i kraft af relativitetsloven skal det uendelige være det selvmodsigende, og tanken må derfor standse ved en eller flere, første årsager. I nøje sammenhæng med endelighedens lov hævder Renouvier i sin naturfilosofi diskontinuitetens lov (loi de l'intermittence); sammenhængen er kun tilsyneladende og indeholder i virkeligheden en selvmodsigelse, konsekvensen bliver for Renouvier hvert enkelt øjeblik en skabelse fra ny af. Ved opstillingen af denne lov står han i modsætning til Leibniz, hvem han ellers på afgørende punkter staar nærmere end Kant, idet han betragter naturen som en trinrække af monader, fra de laveste, atomerne, til de højeste, de bevidste væsener.

I kraft af diskontinuitetens lov forkaster Renouvier egentlig årsagsloven, forbindelsen mellem monaderne opfatter han derfor som en præstabileret harmoni og hævder i sammenhæng hermed i sin etik viljens fuldstændige frihed (ambiguité). Hans etik er stærkt påvirket af Kants og ligeledes hans religionsfilosofi, dog hævder han, også i kraft af endelighedens lov, at Gud ikke kan være evig. Renouvier antager en præeksistens og et syndefald og optager her romantikkens idé om "den gyldne tid" og den derpå følgende dekadence. Skønt systemet kaldes "fænomenalisme" og med forkastelsen af alt, der ligger ud over erfaringens grænse, vil stå al metafysik fjernt, bør det dog ikke betragtes som en virkelig fortsættelse af Kant, men snarere som en romantisk reaktion mod positivismen; grundsynspunkterne står, trods en ydre lighed, kriticismen fjernt, og deres anvendelse på de specielle områder er ofte fantastisk. Af Renouviers værker må fremhæves: Essais de critique générale (1854, 2. omarbejdede udgave 1876), La science de la morale (1869), Esquisse d'une classification systématique (1885), Philosophie analytique de l'histoire (1896), Nouvelle monadologie (1899), Les dilemmes de la métaphysique pure (1901), Le personalisme (1902).

Kilder

Filosoffer fra Frankrig
Franskmænd i 1800-tallet

Charles Renouvier


Teufik Velagić (Blagaj, 28. siječnja 1925.), bosanskohercegovački muslimanski političar

Životopis
Rođen u Blagaju 28. siječnja. Pogrešno piše u knjigama da je rođen 15. veljače. U rodnom mjestu završio je mekteb i osnovnu školu. U Mostaru je pohađao realnu gimnaziju. Upisao je Nuvab, Islamski teološki fakultet, čime je izbjegao mobilizaciju u domobrane 1944. godine. Kao student Nuvaba dočekao je nove vlasti, premda tad fakultet nije djelovao. Ipak je mobiliziran u vojsku 1947. godine. Upisao je studij agronomije u Zagrebu. 15. travnja 1949. uhićen je u Zagrebu, po povratku s namaza, kao pripadnik organizacije Mladi muslimani i smješten u zatvor na Savskoj cesti, poslije premješten u Đorđićevu. Nakon dva-tri dana s drugim iz skupine svezan je sproveden u Sarajevo u središnji zatvor. U trenutku uhićenja završio je tri semestra. Imao je sreću za razliku od kolega jer nije bio premlaćivan. Osuđen je prvo na petnaest godina, pa su kaznu smanjili za tri godine, i uvjetno je pušten nakon deset godina. Zatvorsku kaznu odradio je u Stocu u knjigovodstvu, pa u Zenici u KPD od kraja prosinca 1949. Četvrti semestar upisao je deset godina poslije uhićenja, kad je uvjetno pušten, i s uspjehom je u Zagrebu završio studij 1961. godine. Radio je kao akviziter knjiga i na Sajmu kao pomoćni radnik. Svoju davnu odluku iz 1950. o emigriranju ("kad je u knjigovodstvu na zidu visio zemljovid Jugoslavije") odlučio je ostvariti i na put u emigraciju se zaputio 29. lipnja 1962. godine. Izabrao je Maribor kao polazište za bijeg i u tome je uspio. Bio je u Švicarskoj, Njemačkoj pa u Austriji gdje se zadržao i ostao živjeti. Radio je kao građevinski radnik, pa u tvornici tekstila kod Beča. Većinu radnog staža proveo je u dobrotvornoj organizaciji za prihvat političkih izbjeglica koja je i njemu pomogla. Radio je u odjelu za izbjeglice Ekumenskog vijeća Crkava, čije je sjedište bila Geneva. Ta se organizacija također brinula i o muslimanima iz Jugoslavije i Bugarske. U Beču je ostao živjeti i nakon odlaska u mirovinu.

Izvori

Mladi Muslimani
Životopisi, Beč

Teufik Velagić


مدارس التربية الحديثة  مدرسة خاصة تقع في مدينة القاهرة بمصر، تخدم الصفوف من رياض الأطفال حتى المرحلة الثانوية تأسست عام 1997.

في 2001 تم تقسيم المدرسة إلى ثلاثة أقسام:
 القسم الوطني
 القسم البريطاني
 القسم الأمريكي

اللغات الإضافية
 اللغة الألمانية
 اللغة العربية
 اللغة الفرنسية

سن القبول لمرحلة الحضانة
قسم اللغات: 4 سنوات

القسم البريطاني: ثلاث سنوات وثمانية أشهر

القسم الأمريكي: ثلاث سنوات وستة أشهر

الشهادات الممنوحة
الدبلومة الأمريكية

الشهادة البريطانية -(IG)

ثانوية عامة مصرية

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

تأسيسات سنة 1997 في مصر
مدارس دولية في القاهرة الكبرى
مدارس دولية في مصر
مدارس في القاهرة الجديدة
هيئات تعليمية أسست في 1997

مدارس التربية الحديثة (مصر)


Cooperstown Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Cooperstown Township (Illinois)
 Cooperstown Township (North Dakota)

Cooperstown Township


Hiro Mizushima (jap. , Mizushima Hiro, wirklicher Name: , Saitō Tomohiro; * 13. April 1984 in Tokio) ist ein japanischer Schauspieler, Autor und Model.

Er erschien in einer Reihe von japanischen TV-Dramen, darunter Mei-chan no Shitsuji, Hanazakari no Kimitachi e und Zettai Kareshi. Er ist außerdem sehr bekannt als Protagonist in der Action-Serie Kamen Rider Kabuto.

Leben

Am 22. Februar 2009 heiratete er die japanische Popsängerin Ayaka. Beide haben zwei Kinder.

Filmografie

Fernsehserien (Doramas)
 Tokyo DOGS als Kudo Maruo (Fuji TV, 2009)
 MR. BRAIN als Hayashida Toranosuke (TBS, 2009)
 Zettai Kareshi SP als Asamoto Soshi (Fuji TV, 2009)
 Mei-chan no Shitsuji als Shibata Rihito (Fuji TV, 2009)
 Hanazakari no Kimitachi e SP als Nanba Minami (Fuji TV, 2008)
 Room of King als Mori Jiro (Fuji TV, 2008)
 Zettai Kareshi als Asamoto Soshi (Fuji TV, 2008)
 Churaumi Kara no Nengajo als Miyashita Kota (Fuji TV, 2007)
 Gout Temps Nouveau Drama Special (Fuji TV, 2007)
 Hanazakari no Kimitachi e als Nanba Minami (Fuji TV, 2007)
 Watashitachi no Kyokasho als Yahata Daisuke (Fuji TV, 2007)
 Kanojo to no Tadashii Asobikata als Fujiki Kyouji (TV Asahi, 2007)
 Kamen Rider Kabuto als Tendou Souji (TV Asahi, 2006)
 Pink no Idenshi als Ikushima Mizuki (TV Tokyo, 2005)
 Brother Beat als Yoshi (TBS, 2005)
 Ame to Yume no Ato ni (TV Asahi, 2005, ep7)
 Gokusen 2 als Misawa Hiro (NTV, 2005)

Spielfilme
 Black Butler – Ein Teufel von einem Butler (2014)
 Beck (2010)
 Drop (2009)
 GS Wonderland (2008)
 100 Scene no Koi (2007)
 Kamen Rider Kabuto: God Speed Love (2006)
 Lovely Complex (2006)
 Hatsu Kare (2006)

Auszeichnungen
 33rd Japan Academy Prize (2010): Neuling des Jahres für Drop
 Elan D'or Award (2010): Neuling des Jahres

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Pseudonym
Japaner
Geboren 1984
Mann

Hiro Mizushima


العدان، منطقة من مناطق محافظة مبارك الكبير في الكويت. العدان تعني الرمل الناعم، وسميت المنطقة بهذا الاسم نسبة إلى بر وبحر العدان الذي كان يمتد على الحدود الجنوبية للكويت حتى رأس تنورة.

المراجع

أماكن مأهولة في الكويت
مدن الكويت
مناطق محافظة مبارك الكبير

العدان


Yayla veya plato, yüksek yerlerdeki derin akarsu vadileriyle yarılmış, deniz yüzeyinden yüksekte kalan, düz arazi şeklidir. Yükseklikleri beş yüz metreden birkaç bin metreye kadar çıkabilir. Örneğin Türkiye'deki Erzurum-Kars Yaylası'nın yüksekliği 2.000 metre civarında (1.800 m) olmasına rağmen Orta Asya'da bulunan Pamir Yaylası'nın yüksekliği 4.000 m civarındadır.

Fiziki coğrafyada yayla
Dünyada en geniş ve yüksek plato Tibet Platosu'dur. Dünyanın çatısı (roof of the world) olarak isimlendirilir. Tibet Platosu 2 milyon km karelik bir alanı kapsar (Fransa veya Teksas'ın dört kat büyüklüğündedir) ve deniz seviyesinden ortalama yüksekliği yaklaşık 16.400 ayak (feet) (5.000 mt) dir. Yükseklikleri 26.248 ayak(feet) (8.000 mt) den daha fazla olan 14 dağ ve yükseklikleri 22.967 ayak (feet) (7.000 mt) dan daha fazla olan yüzlerce dağ içermektedir. Yarlung Zangbo nehri plato içinde karşıdan karşıya akmakta ve Dünya'da en derin kanyon olan Yarlung Zangbo Grand Canyon unu kesmektedir. Plato jeolijik aktivitelerini günümüzde hala sürdürmekte ve her yıl ortalama olarak 0,04 inç (0,1 santimetre) yükseklik kazanmaktadır.

Yaylayı parçalayarak bir ağ gibi saran akarsu vadileri arasında kalan düz veya az eğimli yayla parçaları, vadilerin derinleşerek ve yayılarak genişlemesiyle daralır ve yayla dağlık-tepelik bir şekil alır.

Türleri
Yaylaların meydana gelişleri değişik şekillerde olur. Bunlar volkanik yaylalar, karstik yaylalar, tabaka düzlüğü yaylaları ve aşınım yaylaları olmak üzere dört başlığa ayrılır.

Volkanik/Lav platolar
Yer kabuğundaki çatlaklardan çıkan lavlar yeryüzünde kalın bir tabaka oluşturur. Bu kalın tabakanın akarsulardan dolayı aşınmasıyla oluşan lav tabanlı platoya volkanik plato denir. Volkanik platolar eski zamanlarda aktif olan ancak şu anda sönmüş olan yanardağların çevrelerinde çokça görünür. Tarımsal açıdan verimli topraklardır. Bu tip yaylalara Kuzey Amerika'da rastlanır. Türkiye'deki en yüksek platolar bu türe aittir. Ardahan, Kars, Erzurum platoları örnek olabilir.

Karstik platolar
Alçı taşı, kaya tuzu veya kireç taşı gibi kolay eriyen kayaçların olduğu bölgelerde yeryüzündeki sular bu alanların düzleşmesine sebep olur, sonrasında ise akarsular bu bölgeleri aşındırarak karstik platoları oluşturur. Türkiye'de Akdeniz Bölgesi'nde sıkça görülür. Taşeli Platosu ve Teke Platosu örnekleridir. Bölgeler tarımsal olarak verimsizdir ve yerleşim genelde tercih edilmez.

Tabaka düzlüğü/Yatay duruşlu platolar
Tabaka düzlüğü platoları diğer platolara göre daha yüksekte ve daha sert yapıdaki bölgelerin akarsudan dolayı aşınarak oluşan platolardır. Türkiye'deki örnekleri Cihanbeyli Platosu, Haymana Platosu, Bozok Platosu, Obruk Platosu, Uzunyayla Platosu (İç Anadolu Bölgesi) ve Gaziantep Platoları (Güneydoğu Anadolu)'dır.

Aşınım/Aşındırma platoları
Buzul, sel, rüzgar ve akarsu gibi dış faktörlerin yere uyguladığı baskıdan dolayı oluşan şekil tektonik olaylarla karşılaştıktan sonra alçalmaya ya da yükselmeye başlar. Sonrasında yükselen bölgelerde akarsulardan dolayı aşınarak oluşan eğimli şekle aşınım platoları denir. Türkiye'deki örneklerine Perşembe Platosu (Karadeniz Bölgesi), Çatalca-Kocaeli Platosu (Marmara Bölgesi) verilebilir.

Beşeri coğrafyada yayla

Yayla, yerleşim şekli adı olarak da kullanılır. Yazın hayvan otlatmak için çıkılan dağlık ve ormanlık bölgelerdeki yüksek, düz, otluk yerlere yayla dendiği gibi; dinlenme, tatil yapma gayesiyle çıkılan yüksek yerlere, hatta şehir gibi yerleşim yerlerindeki yüksek kısımlarda bulunan mahallelere bile yayla adı verilir. Şehir ve köylere göre daha serin ve yağışlı olan bu tip yaylalar hayvancılığın gelişmesinde büyük fayda sağladığı gibi, bu yerlerde yaşayan ahaliye ekonomik destek de sağlar.

Yaylacılık göçebe yaşam tarzına benzese de bazı yönleriyle ayrılır. Yaylacı kışlak ve yaylak arasında yaz ve kış ritmik göç eder. Göçebeler ise otlak arama amacıyla sürekli göç halindedir. Yaylacının köy veya kasabada kalıcı bir meskeni bulunurken, göçerlerin çoğunlukla kalıcı konutları yoktur.

Yaylaların dinlenme, turizm gayesiyle kullanılan ve mahalle niteliğinde olanları turizm tatil köyleri haline gelmekte hatta geçici yerleşim yeri olmaktan çıkıp daimi yerleşim yerleri olmaktadır. Yaylalar, ağıl işlevleri olan göçebe hayvancılığın yerine son yıllarda rekreasyonel amaçlarla kullanılmaya başlanmıştır.

Yaylalar kuruluş yerlerine göre üç gruba ayrılır:
 Yol üzeri yaylaları
 Dağ yamaçları veya yüksek dağ düzlüklerine kurulan yaylalar
 Dağ eteklerine kurulan yaylalar

Yaylalar gelen nüfus açısından dört gruba ayrılırlar:
 Göçebelerin kullandığı yaylalar
 Ova köylerinin kullandığı yaylalar
 Ova ve şehir nüfusunun birlikte kullandığı yaylalar
 Dağ köylerinin ekonomik nedenlerle kullandığı yakın yaylalar

Etimoloji
Yayla terimi eski Türkçe, Azeri ve Çağatay lehçelerinde bulunan yay (yaz), yaylamak (yazı geçirmek) sözcükleriyle bağlantılıdır. Yaylamak terimi zamanla, yaylag ve yaylak haline dönüşmüş, k sesinin düşmesiyle yayla halini almıştır. Yaylacılık Anadoluya Orta Asya'dan Türk göçleriyle gelmiştir. Orhun Yazıtlarında yaylag terimi geçmektedir.

Kaynakça

Dış kuvvetlerin etkisiyle oluşmuş yerşekilleri
Yerleşim birimi türleri

Yayla


Vomit live er en eksperimentalfilm instrueret af Knud Vesterskov efter manuskript af Knud Vesterskov, Jens Tang.

Handling
Ha ha. I puke on video.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1991

Eksperimentalfilm fra Danmark

Vomit live


Ovlov é uma banda estadunidense de rock formada em Newtown, Connecticut.

Carreira
Ovlov foi formado em 2009 com o lançamento de um extended play (EP) intitulado Crazy Motorcycle Jump. Eles seguiram com outro EP em 2011 intitulado What's So Great About The City. Em 2013, a banda lançou seu primeiro álbum de estúdio através da Exploding in Sound, intitulado Am. Em agosto de 2014, Ovlov lançou um split com a banda Little Big League. Dois meses depois, a banda lançou um split com Krill, LVL UP, e Radiator Hospital. Em 2018, Ovlov lançou seu segundo álbum de estúdio, Tru. Eles lançaram seu terceiro álbum de estúdio, Buds, em 2021.

Discografia
Álbuns de estúdio
Am (2013)
Tru (2018)
Buds (2021)

EPs
Crazy Motorcycle Jump (2009)
What's So Great About the City (2011)

Splits
Ovlov/Little Big League (2014)
Ovlov/Radiator Hospital/Krill/LVL UP (2014)

Bandas de Connecticut
Bandas de rock dos Estados Unidos
Bandas formadas em 2009

Ovlov


Deneysel film, sinema tarihçilerinin çoğu tarafından sinemada o ana kadar kullanılmamış konuları, ilginç ve değişik tekniklerle ele alarak yapılan ve sinema sanatçılarına yeni ufuklar açmayı hedefleyen film türü olarak tanımlanmaktadır. Ayrıca deneysel filmleri "avant-garde", "öncü", "bağımsız", "underground", "yeraltı sineması" gibi sıfatlarla da tanımlamak mümkündür.

Deneysel filmlerde ticari filmlerde olmayan, ama kendi açılarından karakteristik olan bazı uygulamalar vardır, bunlar;
 Hikâye belli bir zaman ve mantık sırasına göre ilerlemeyebilir.
 Net olmayan görüntüler, abartılı oyunculuklar, asenkronize biçimde kaydedilmiş sesler gibi teknik sıradışıklar deneysel filmlerde bulunabilir.
 Deneysel filmlerin en önemli özelliği parasız sanatçılar tarafından, tamamen bağımsız sanat üretmek amacıyla çekilmek olduğu için deneysel filmlerde aklınıza gelen (hatta gelemeyen) her türlü konu işlenebilir. Bir deneysel sinemacının en önemli özelliği dışarıdan veya içeriden   8 sansürü baştan reddetmiş olmasıdır.

Bazı önemli deneysel filmler ve yönetmenleri
 Entr'acte (Rene Clair - 1924)
 Çapraz Senfoni (Viking Eggeling, 1924)
 Endülüs Köpeği (Luis Bunuel, 1929)
 Usher'ların Evinin Çöküşü (James Sibley Watson ve Melville Weber, 1928)
 Öğlesonrasının Ağları (Maya Deren, 1943)
 Komşular (Norman McLaren, 1952) (Kısa film Oscar'ı alan tek deneysel film)
 Film (Bruce Connor, 1958)
 Dog Star Man (Stan Brakhage, 1961-1964)
 Scorpio Rising (Kenneth Anger, 1963)
 Uyku (film)Uyku (Andy Warhol, 1963)
 New York'un Tüm Vermeerleri (Jon Jost, 1990)

Kaynakça

Sinema akımları
Sinema tarihi

Deneysel film


Sorø Gamle Kirkegård er en kirkegård, der ligger ved Sorø Akademi i Sorø på Midtsjælland. Den har eksisteret siden middelalderen og er blandt de ældste kirkegårde i Danmark, som fortsat er i brug.

Historie
Kirkegården blev etableret i forbindelse med anlæggelsen af Sorø Kloster i den anden halvdel af 1100-tallet. I 1800-tallet blev den udvidet til omtrent fire gange den oprindelige størrelse. Den blev renoveret i perioden 1940-1944.

Kendte personer begravet på Sorø Gamle Kirkegård
 Thøger Binneballe (1818–1900), arkitekt der var aktiv i Norge
 Jacob Hornemann Bredsdorff (1799–1841), matematiker, videnskabsmand og lingvistiker
 Bartholomæus Hoff (1840–1912), rektor
 Bernhard Severin Ingemann
 Lucie Ingemann
 Carl Emil Kiellerup
 Frederik Marcus lensgreve Knuth, Danmarks 1. udenrigsminister
 Frederik Martin
 Christian Molbech
 Carl Mundt
 Siegfred Neuhaus (1879–1955), maler
 Hans Palludan Rasmussen
 Anna Sarauw
 Andreas Schytte
 Christian Ludvig Stemann
 Poul Hagerup Tregder
 Hans Ussing
 Henrik Ussing
 Palle Wodschow

Referencer

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Sorø Kommune
Gamle Kirkegård
Kirkegårde i Danmark

Sorø Gamle Kirkegård


El Stadionul Emil Alexandrescu es un estadio multiusos de la ciudad de Iaşi, Rumania. El estadio tiene una capacidad para 11.390 espectadores sentados y sirve, principalmente, para la práctica del fútbol. En el estadio disputa actualmente sus partidos como local el CSMS Iaşi, aunque en el pasado también lo hizo el ya extinto FC Politehnica Iaşi durante 50 años.

El nombre del estadio se debe al exjugador del Politehnica Iaşi y alcalde de la ciudad, Emil Alexandrescu, fallecido en 1991. El estadio tenía una capacidad original de 12 500 espectadores, pero tras la remodelación de 2004 y la instalación de asientos de plástico, el aforo se ha visto reducido a 11 390 espectadores. En 2010 el estadio acogió la final de la Copa de Rumania entre el FC Vaslui y el CFR Cluj, ganada por este último en los penaltis.

Véase también
 Anexo:Estadios de fútbol de Rumanía

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Estadios de fútbol de Rumania
Estadios de fútbol inaugurados en 1960

Estadio Emil Alexandrescu


Gheorghe Gîrleanu () este un arhitect din Timișoara, care a proiectat în a doua jumătate a secolului al XX-lea o serie de clădiri înalte din Timișoara. În perioada 1976–1995 a proiectat și o serie de biserici.

Studii
Născut la Telenești, în Basarabia (astăzi Republica Moldova), Gheorghe Gîrleanu s-a mutat împreună cu părinții săi în România, întâi la Iași, iar apoi la Timișoara. Aici a urmat Liceul Constantin Diaconovici Loga. După absolvirea lui, între 1952–1959 a urmat la București cursurile Universității de Arhitectură și Urbanism Ion Mincu, devenind arhitect diplomat.

Activitate
După absolvire a fost repartizat, la cerere, la Timișoara, fiind încadrat la IPROTIM, unde a lucrat până la pensionare, în 1995. Aici a participat la proiectarea complexelor comerciale din Oravița și Anina. În calitate de șef de proiect a realizat numeroase blocuri de locuințe din Timișoara în zonele Calea Șagului, Steaua, Soarelui, Paciurea, Pârvan, Tipografilor, în Piața Mărăști, Piața Ionel I.C. Brătianu ("Punctele Cardinale"). A făcut parte din echipa arh. Aurel Sârbu care a proiectat blocurile cu opt etaje din Piața Victoriei și din echipa arh. Hans Fackelmann la proiectarea campusului Universității de Vest.

Căpătând experiență prin realizarea unui hotel la Lugoj și a Hotelului Central din Timișoara, a proiectat ca șef de proiect complexul Hotelului Continental din Timișoara. Realizat în 1971, în acel moment era cea mai înaltă clădire civilă din oraș (cu excepția Catedralei Metropolitane, care are circa 90,5 m înălțime). Tot el a proiectat noul corp cu care a fost extins între 1975–1978 Hotel Timișoara, fost Pension Central, ultima clădire proiectată de László Székely.

A conceput amenajarea ștrandului Tineretului, în epocă cel mai popular ștrand din Timișoara. Proiectarea s-a făcut în cadrul serviciului, nefiind plătit expres pentru proiect, iar ștrandul însuși a fost realizat prin munca voluntară a personalului fabricilor din oraș.

Între 1976–1995 a proiectat o serie de biserici, la Caransebeș, Cărpiniș, Deta, Gelu, Luncani, Peciu Nou și Tomești. A proiectat extinderea mănăstirii Timișeni de la Șag și ansamblul mănăstiresc Izvorul lui Miron, lângă Românești. De asemenea, a proiectat extinderea sediului Mitropoliei Banatului.

A proiectat sediul Romtensid și sediul poliției din Sânnicolau Mare

Stilul său este considerat modernist târziu (), specific perioadei sale.

În paralel cu activitatea de proiectant la IPROTIM, între 1880–1883 a fost cadru didactic asociat la Facultatea de Arhitectură a Universității Politehnica Timișoara.

Onoruri și premii
 Ordinul și Medalia Muncii
 Premiul Uniunii Arhitecților pentru complexul Hotelului Continental
 Premiul Uniunii Arhitecților (cu echipa de proiectare) pentru Universitatea de Vest

Note

Bibliografie
 Conf. univ. dr. arh. Gabriel Székely, Enciclopedia arhitecților din Banat 1700–1990: Studii și cercetări legate de etapele și stilurile arhitecturale reprezentative, Timișoara: Editura Eurostampa, 2018, ed. a II-a,

Nașteri în 1933
Oameni în viață
Absolvenți ai Universității de Arhitectură și Urbanism "Ion Mincu"
Arhitecți din secolul al XX-lea
Arhitecți moderniști
Arhitecți români
Decorați cu Ordinul Muncii
Modernism
Români basarabeni
Timișoreni

Gheorghe Gîrleanu (arhitect)


The Elder Things (also known as the Old Ones and Elder Ones) are fictional extraterrestrials in the Cthulhu Mythos. The beings first appeared in H. P. Lovecraft's novella, At the Mountains of Madness (published in 1936, but written in 1931), and later appeared, although not named, in the short story "The Dreams in the Witch-House" (1933). Additional references to the Elder Things appear in Lovecraft's short story "The Shadow Out of Time" (1936).

Description
Description of a partial headless body:

Six feet end to end, three and five-tenths feet central diameter, tapering to one foot at each end. Like a barrel with five bulging ridges in place of staves. Lateral breakages, as of thinnish stalks, are at equator in middle of these ridges. In furrows between ridges are curious growths—combs or wings that fold up and spread out like fans ... which gives almost seven-foot wing spread. Arrangement reminds one of certain monsters of primal myth, especially fabled Elder Things in the Necronomicon.
—H. P. Lovecraft, At the Mountains of Madness

In the Mythos canon, the Elder Things are the first extraterrestrial species to come to the Earth, colonizing the planet about one billion years ago. They stand roughly eight feet tall and have the appearance of a huge, oval-shaped barrel with starfish-like appendages at both ends. The top appendage is a head adorned with five eyes, five eating tubes, and a set of cilia for "seeing" without light. The bottom appendage was five-limbed and was used for walking and other forms of locomotion. The beings also had five leathery, fan-like retractable wings and five sets of branching tentacles that sprouted from their torsos. Both their tentacles and the slits housing their folded wings were spaced at regular intervals about their bodies.

Lovecraft described the Elder Things as vegetable-like or echinoderm-like in shape, having radial symmetry instead of the bilateral symmetry of bipeds. They also differ in that they have a five-lobed brain. The Elder Things exhibit vegetable and animal characteristics and reproduce via spores.  Academic John L. Steadman describes the ambiguity over their classification as contributing to their creepiness. They are carnivorous by preference and amphibious.

The Elder Things can withstand the pressures of the deepest ocean, interstellar travel, and can hibernate for vast epochs of time. Few die except by accident or violence. Nonetheless, unlike many of Lovecraft's fictional creations, the Elder Things are described as made of normal, terrestrial matter. Their society is alien, and their motivations are unfathomable to humans.  However, a human scientist in At the Mountains of Madness recognizes them as fellow scientists, not monsters. Their science was extremely advanced, and they are depicted as having potentially created life on Earth.  Their primary achievement is the creation of a servitor race, the shoggoths, upon which they become increasingly dependent.  Although they initially colonized the entirety of Earth, successive wars over millions of years with the Great Race of Yith, the Star-spawn of Cthulhu, the Mi-go, and a rebellion of the Shoggoths weakened them.  Radical climate change eventually forced them to abandon most of their great cities.  The final fate of the Elder Things is explicitly unclear, and the human scientists in the story openly speculate that hidden undersea cities may still survive in some places.

In "The Dreams in the Witch-House", the central character is sent through a dimensional portal to a planet in a triple star system located "between Hydra and Argo Navis", which is populated by Elder Things.

Notes

References

 Introduction by China Miéville.

Cthulhu Mythos species
Literary characters introduced in 1936
Fictional extraterrestrial characters
Fictional extraterrestrial life forms
Fictional species and races
Fictional endangered and extinct species
Fictional monsters

Elder Thing


8492 Kikuoka este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
8492 Kikuoka este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Geisei de Tsutomu Seki. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,53 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 14,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 8001-9000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1990
Centura de asteroizi

8492 Kikuoka


Die Kommunalwahlen in Finnland 2012 fanden am 28. Oktober 2012 statt.

Es wurden 9.674 Abgeordnete für die Stadt- und Gemeinderäte gewählt. Die neue Amtsperiode begann am 1. Januar 2013.

Ähnlich wie bei der Parlamentswahl im Frühjahr 2011 konnten auch diesmal die Basisfinnen die stärksten Gewinne einfahren, wenn auch nicht mehr im selben Umfang wie eineinhalb Jahre zuvor. Außerdem wurden sie hinter der Sammlungspartei, Sozialdemokraten und Zentrum nur vierte Kraft. Die drei erst genannten Parteien verloren gegenüber 2008 zwischen 1,4 und 1,7 Prozentpunkte, die weiteren größeren Parteien bis auf die Basisfinnen verloren leicht, die Schwedische Volkspartei stagnierte.

Absolut gesehen gewann die Zentrumspartei die meisten Sitze in den Gemeinde- und Stadträten, bedingt durch die Vorherrschaft auf dem Land und den unterschiedlichen Repräsentationsverhältnissen in der Stadt und auf dem Land.

Wahlergebnis

Hochburgen

Weblinks
 Informationen zur Kommunalwahl in Finnland vaalit.fi (englisch)

Einzelnachweise

Finnland
2012
Finnische Geschichte (21. Jahrhundert)

Kommunalwahlen in Finnland 2012


Os republicanos Rockefeller eram membros do Partido Republicano (GOP) nas décadas de 1930 a 1970 que mantinham visões moderadas a liberais sobre questões domésticas, semelhantes às de Nelson Rockefeller, governador de Nova York (1959–1973) e vice-presidente do Estados Unidos (1974–1977). Os republicanos Rockefeller eram mais comuns no Nordeste e nos estados industriais do Centro-Oeste, com seus maiores eleitores moderados a liberais, enquanto eram raros no Sul e no Oeste.

O termo refere-se a "[um] membro do Partido Republicano com opiniões semelhantes às de Nelson Rockefeller; um republicano moderado ou liberal". Geoffrey Kabaservice afirma que eles faziam parte de uma ideologia política separada, alinhando-se em certas questões e políticas com os liberais, enquanto em outros com conservadores e em muitos com nenhum dos dois. Luke Phillips também afirmou que os republicanos Rockefeller representam a continuação da tradição Whig da política americana.

O republicanismo Rockefeller foi descrito como a última fase do "Estabelecimento Oriental" do GOP que foi liderado pelo governador de Nova York Thomas E. Dewey. O poderoso papel do grupo no Partido Republicano foi fortemente atacado durante a campanha primária de 1964 entre Rockefeller e Barry Goldwater. Em um ponto antes das primárias da Califórnia, o agente político Stuart Spencer pediu a Rockefeller para "convocar aquele nexo lendário de dinheiro, influência e condescendência conhecido como o Estabelecimento Oriental". Rockefeller respondeu: "Você está olhando para isso, amigo, eu sou tudo o que resta".

Michael Lind afirma que a ascendência da ala fusionista mais conservadora do Partido Republicano, começando na década de 1960 com Goldwater e culminando na Revolução Reagan em 1980, impediu o estabelecimento de um conservadorismo disraeliano de uma nação nos Estados Unidos. A frase "Rockefeller Republican" foi usada em um sentido pejorativo pelos conservadores modernos, que a usam para ridicularizar aqueles no Partido Republicano percebidos como tendo visões muito liberais, especialmente nas principais questões sociais. Questões. O termo foi adotado principalmente devido ao apoio vocal de Nelson Rockefeller aos direitos civis e políticas de gastos pródigos. O historiador Justin P. Coffey afirmou que o liberalismo de Rockefeller é um mito, com o ex-vice-presidente Spiro Agnew apontando que a realidade era bem diferente, afirmando: "Muitas pessoas consideravam Rockefeller muito liberal e muito dovish em política externa, mas não o era. Ele era mais duro do que Nixon e muito mais hawkish sobre a missão da América no mundo."

Ao nível nacional, o último candidato significativo à presidência da ala liberal do partido foi John B. Anderson, que concorreu como independente em 1980 e obteve 6,6% dos votos populares. Localmente, especialmente no Nordeste, os titulares de cargos republicanos liberais continuaram a ganhar eleições, incluindo Bill Weld e Charlie Baker de Massachusetts, Phil Scott de Vermont e Larry Hogan de Maryland.

Posições políticas
Na política doméstica, os republicanos Rockefeller eram tipicamente de centro para centro-direita economicamente, no entanto, eles rejeitavam veementemente conservadores como Barry Goldwater e suas políticas econômicas de laissez faire enquanto mantinham crenças em políticas sociais que eram muitas vezes culturalmente liberais. Eles normalmente eram a favor de uma rede de segurança social e da continuação dos programas do New Deal, mas buscavam administrar esses programas com mais eficiência do que os democratas. Os republicanos Rockefeller se opunham ao socialismo e à propriedade do governo, e eram fortes defensores das grandes empresas e de Wall Street, embora apoiassem alguma regulamentação dos negócios; em vez de aumentar a regulamentação dos negócios, eles defendiam o desenvolvimento de uma relação mutuamente benéfica entre os interesses públicos e a iniciativa privada, traçando comparações e semelhanças com o dirigismo francês ou o estado desenvolvimentista japonês. Eles adotaram investimentos governamentais e privados em ambientalismo, saúde e educação superior como necessidades para uma sociedade melhor e crescimento econômico na tradição de Rockefeller. Eles eram fortes apoiadores de faculdades estaduais, escolas de comércio e universidades com mensalidades baixas e grandes orçamentos de pesquisa, e também favoreciam investimentos em infraestrutura, como projetos de rodovias.

Refletindo a tradição de resolução tecnocrática de problemas de Nelson Rockefeller, a maioria dos republicanos Rockefeller eram conhecidos por ter uma abordagem pragmática e interdisciplinar para resolução de problemas e governança, em simultâneo, em que defendiam um amplo consenso em vez de uma consolidação de apoio. Acolhendo também um maior papel público para engenheiros, médicos, cientistas, economistas e empresários sobre os políticos na elaboração de políticas e programas. Como resultado, muitos republicanos Rockefeller foram figuras importantes nos negócios, como o executivo automobilístico George W. Romney e o banqueiro de investimentos C. Douglas Dillon. Na política fiscal, favoreceram orçamentos equilibrados e não se opuseram a aumentar os impostos para alcançá-los. O senador de Connecticut, Prescott Bush, uma vez pediu ao Congresso que "aumentasse as receitas necessárias aprovando quaisquer níveis de tributação que fossem necessários".

Um elemento crítico foi o seu apoio aos sindicatos e, especialmente, aos trabalhadores da construção civil que apreciaram os pesados gastos em abaixo-estrutura. No que lhe concerne, os sindicatos deram a esse político apoio suficiente para superar o elemento rural antissindical no Partido Republicano. À medida que os sindicatos enfraqueceram após a década de 1970, o mesmo aconteceu com a necessidade de os republicanos cooperarem com eles. Essa transformação jogou nas mãos dos republicanos mais conservadores, que não queriam colaborar com os sindicatos e agora não precisavam mais fazê-lo para realizar eleições estaduais.

Na política externa, tendiam a ser hamiltonianos, defendendo políticas internacionalistas e realistas, apoiando as Nações Unidas e promovendo os interesses comerciais americanos no exterior. A maioria queria usar o poder americano em cooperação com aliados para lutar contra a disseminação do comunismo e ajudar os negócios americanos a se expandirem no exterior.

História
Thomas E. Dewey, governador de Nova York de 1943 a 1954 e candidato presidencial republicano em 1944 e 1948, foi o líder da ala moderada do Partido Republicano nos anos 1940 e início dos anos 1950, lutando contra os republicanos conservadores do Centro-Oeste liderados pelo senador Robert A. Taft de Ohio, conhecido como "Sr. Republicano". Com a ajuda de Dewey, o general Dwight D. Eisenhower derrotou Taft para a indicação presidencial de 1952 e se tornou o líder dos moderados. Eisenhower cunhou a frase "Republicanismo Moderno" para descrever sua visão moderada do republicanismo. Depois de Eisenhower, Nelson Rockefeller, governador de Nova York, emergiu como líder da ala moderada do Partido Republicano, concorrendo à presidência em 1960, 1964 e 1968. Os republicanos de Rockefeller sofreram uma derrota esmagadora em 1964, quando os conservadores conquistaram o controle do Partido Republicano e nomearam o senador Barry Goldwater, do Arizona, para presidente.

Avivamento no Nordeste
"Os republicanos do nordeste, liberais a moderados, já fizeram parte do cenário político tanto quanto os liberais de Massachusetts de hoje." Conforme a National Review, "No nível estadual, no entanto, uma espécie de republicanismo Rockefeller parece estar crescendo mais uma vez nos últimos anos" na Nova Inglaterra e no Nordeste.

Uso moderno
O termo "Rockefeller Republicano" tornou-se um tanto arcaico desde que Nelson Rockefeller morreu em 1979. O Atlantic se referiu à eleição dos republicanos do nordeste como sendo semelhante ao "republicanismo liberal ao estilo Rockefeller", embora o rótulo não seja necessariamente usado pelos próprios candidatos. O rótulo Rockefeller Republicano às vezes tem sido aplicado a políticos modernos, como Lincoln Chafee, de Rhode Island, que atuou como republicano no Senado, foi eleito governador desse estado como independente e mais tarde tornou-se democrata e buscou brevemente a presidência do partido em 2016. Nomeação. Alguns membros mais conservadores do Partido Republicano usam o rótulo de forma irônica, juntamente com outros rótulos como RINOs, ou seja, Republicans in Name Only, The Establishment, ou "Republicanos Acela", uma referência ao Acela Express correndo ao longo da costa leste.

Em 2019, Bill Weld anunciou que consideraria um desafio ao presidente Trump pela indicação republicana. Bill Weld foi descrito pelo The New York Times, em suas campanhas governamentais e presidenciais, como um republicano moderado. Ele foi comparado a Rockefeller. O governador Weld é descrito como fiscalmente conservador e socialmente liberal. Após declarar sua candidatura, Weld se descreveu como "a pessoa mais pró-escolha" concorrendo à presidência.

Titulares de cargos atuais

Governadores
 Chris Sununu, governador de New Hampshire
 Phil Scott, governador de Vermont.
 Charlie Baker, governador de Massachusetts.

Ex-funcionários

Vice-presidentes dos EUA
 Nelson Rockefeller

Senadores dos EUA
 Mark Andrews, (Dakota do Norte)
 Edward Brooke, (Massachusetts)
 Caso Clifford, (Nova Jersey)
 John Chafee, ex-governador de Rhode Island e senador dos Estados Unidos
 Jacob Javits, (Nova York)
 Jim Jeffords, (Vermont) (Republicano enquanto esteve no Congresso até 2001; Tornou-se independente em 2001)
 Olympia Snowe, (Maine)
 Arlen Specter, (Pensilvânia)
 John Warner, ex-secretário da Marinha e senador dos Estados Unidos da Virgínia
 Lowell Weicker, (Connecticut) (mudou de partido para A Connecticut Party, depois se tornou independente)

Representantes dos EUA
 Vincent Dellay, (New Jersey) (ex-republicano, democrata, depois independente)
 Florence Dwyer, (Nova Jersey)
 Millicent Fenwick, (Nova Jersey)
 Peter Frelinghuysen Jr., (Nova Jersey)
 Dean Gallo, (Nova Jersey)
 Harold Hollenbeck, (Nova Jersey)
 John Lindsay, (Nova York e prefeito da cidade de Nova York)
 Matthew Rinaldo, (Nova Jersey)
 Jim Saxton, (Nova Jersey)
 George Wallhauser, (Nova Jersey)
 William Windall, (Nova Jersey)

Governadores
 William Cahill, ex-governador de Nova Jersey
 Dan Evans, ex-governador de Washington
 Tom Kean, ex-governador de Nova Jersey
 Nelson Rockefeller, ex-governador de Nova York
 Bill Weld, ex-governador de Massachusetts (mudou de partido para libertário, mais tarde re-registrado como republicano)
 Lowell Weicker, ex-governador de Connecticut (ex-republicano e membro do Partido Connecticut)

Ver também

 Conservative Democrat (Blue Dogs)
 Country club Republican
 Factions in the Republican Party
 Libertarian Democrat
 New Democrats
 The New York Young Republican Club
 One-nation conservatism
 Red Tory
 Republican Main Street Partnership
 Republican In Name Only (RINO)
 New York Herald Tribune
 Ripon Society
 Roosevelt Republican
 South Park Republican

Notas informativas

Bibliografia

Leitura adicional

 Burns, James MacGregor. O impasse da democracia. Penhascos de Englewood, NJ: 1967.
 Joyner, Conrado. O Dilema Republicano: Conservadorismo ou Progressismo (1963).
 Kristol, Irving. "Conservadorismo americano 1945–1995". Interesse Público 94 (outono de 1995): 80–91.
 Perlstein, Rick. Before the Storm: Barry Goldwater and the Unmaking of the American Consensus (2001) pesquisa de texto, levantamento da política GOP na década de 1960.
 Reinhard, David W.A Direita Republicana desde 1945 (1983).
 Rae, Nicol. Declínio e queda dos republicanos liberais: 1952 até o presente. 1989.
 Reichley, A. James. Conservadores em uma era de mudanças: as administrações Nixon e Ford. 1981.
 Reiter, Howard. "Clivagens intrapartidárias nos Estados Unidos hoje". Western Political Quarterly 34 (1981): 287–300.
 Sherman, Janann. No Place for a Woman: A Life of Senator Margaret Chase Smith (2000).
 Smith, Richard Norton. On His: Terms: A Life of Nelson Rockefeller (2014), uma importante biografia acadêmica.
 Underwood, James F. e William J. Daniels. Governador Rockefeller em Nova York: The Apex of Pragmatic Liberalism nos Estados Unidos (1982).

Ligações externas
 Republican Main Street Partnership— grupo republicano interessado em construir um centro pragmático no GOP
 Republicanos progressistas
 "Os liberais obtêm a ação, os conservadores obtêm a retórica" — primeiro capítulo de Nixon: The Man Behind the Mask por Gary Allen

Ideologias políticas epônimas

Republicanos Rockefeller


Indiana Wants Me es una canción escrita y grabada originalmente por el cantante y compositor canadiense R. Dean Taylor en 1970. Fue editada por Rare Earth, una subsidiaria de Motown Redords y se convirtió en Top Ten en Estados Unidos y el Reino Unido.

La canción está escrita desde el punto de vista de alguien que ha asesinado a un hombre que insultó a su mujer,  además está perdiendo a su familia y se esconde de la policía de Indiana, que finalmente lo encuentra. Taylor escribió la canción después de ver la película Bonnie and Clyde. El disco fue producido por Taylor, y arreglado por él conjuntamente a David Van de Pitte. Fue lanzado por el sello Rare Earth, formado por Motown, en un intento de establecerse en el mercado de música rock. Los sonidos de sirena de la policía en el inicio de los registros fueron retirados de algunas copias suministradas a las emisoras de radio, después de las quejas de algunos conductores que al escuchar la canción, se habían retirado al arcén por error, pensando que los sonidos eran reales.
El sencillo se convirtió en el primer y mayor éxito de Taylor en Estados Unidos, alcanzando el número cinco en el Billboard Hot 100 a finales de 1970. En el Reino Unido alcanzó el número dos en el UK Singles Chart en la primavera de 1971.

Referencias

Sencillos de 1970

Indiana Wants Me


An Lepturus calcareus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Arthur Cope. An Lepturus calcareus in nahilalakip ha genus nga Lepturus, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepturus

Lepturus calcareus


Oskar Olausson (né le  à Stockholm en Suède) est un joueur suédois de hockey sur glace. Il évolue à la position d'ailier droit.

Biographie

Jeunesse
Olausson commence sa carrière junior avec le Tranås AIF en 2015-2016, dans leur contingent des moins de 16 ans. Il dispute deux saisons avec eux avant d'intégrer la formation du HV 71 en 2017-2018. Il va gravir les échelons en passant sa première année avec les moins de 16 ans, sa seconde avec les moins de 18 ans et la troisième avec les moins de 20 ans en 2019-2020.

En 2017-2018, il participe au TV-Pucken, un tournoi regroupant les meilleurs joueurs de moins de 15 ans par équipe régionale, il y représente Småland en inscrivant onze points.

En prévision du repêchage de 2021, la centrale de recrutement de la LNH le classe au treizième rang des espoirs européens chez les patineurs. Il est finalement sélectionné au  rang par l'Avalanche du Colorado.

Pour la saison 2021-2022, il décide de tenter sa chance en Amérique du Nord et s'engage avec les Colts de Barrie, équipe évoluant dans la LHO.

En club
Le , il dispute son premier match professionnel contre Rögle BK en SHL. Le , il inscrit son premier point face à IK Oskarshamn en délivrant une passe à Eric Martinsson. Le , il inscrit son premier but face à Luleå HF.

Fin janvier 2021, il est prêté au Södertälje SK et termine la saison dans cette équipe en Allsvenskan.

Au niveau international
Olausson représente la Suède au niveau international. Lors de la Coupe Hlinka-Gretzky en 2019, il remporte la médaille de bronze. À l'occasion du championnat du monde junior en 2021, il aide sa nation à finir à la  place et il dispute deux matchs au championnat du monde junior en 2022 avant que ces derniers ne soient annulés.

Statistiques
Pour les significations des abréviations, voir statistiques du hockey sur glace.

En club

| 2015-2016 || Tranås AIF U16 || U16 Division 1 || 1 || 0 || 0 || 0 || 0 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2016-2017 || Tranås AIF U16 || U16 Division 1 || 15 || 22 || 4 || 26 || 4 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2016-2017 || Tranås AIF J18 || J18 Division 1 || 4 || 0 || 0 || 0 || 0 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2017-2018 || HV 71 U16 || U16 Elit || 21 || 16 || 18 || 34 || 10 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2017-2018 || HV 71 J18 || J18 Elit || 8 || 0 || 0 || 0 || 0 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2017-2018 || HV 71 J18 || J18 Allsvenskan || 13 || 1 || 1 || 2 || 0 || 3 || 0 || 1 || 1 || 0
|-
| 2017-2018 || Småland || TV-Pucken || 11 || 7 || 4 || 11 || 0 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2018-2019 || HV 71 J18 || J18 Elit || 8 || 6 || 5 || 11 || 2 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2018-2019 || HV 71 J18 || J18 Allsvenskan || 11 || 11 || 3 || 14 || 0 || 3 || 1 || 1 || 2 || 0
|-
| 2018-2019 || HV 71 J20 || J20 Superelit || 11 || 1 || 3 || 4 || 2 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2019-2020 || HV 71 J18 || J18 Elit || 7 || 6 || 1 || 7 || 10 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2019-2020 || HV 71 J20 || J20 Superelit || 21 || 7 || 9 || 16 || 4 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2020-2021 || HV 71 J20 || J20 Nationell || 16 || 14 || 13 || 27 || 10 ||  ||  ||  ||  ||
|-
| 2020-2021 || HV 71 || SHL || 16 || 3 || 1 || 4 || 2 || 2 || 0 || 0 || 0 || 0
|-
| 2020-2021 || Södertälje SK || Allsvenskan || 11 || 3 || 3 || 6 || 0 || 2 || 0 || 0 || 0 || 0
|-
| 2021-2022 || Colts de Barrie || LHO ||22 ||12 ||13 ||25 ||8 ||-  ||-  ||-  ||-  ||-
|-
| 2021-2022 || Generals d'Oshawa || LHO ||33 ||14 ||10 ||24 ||10 ||6 ||1 ||1 ||2 ||6
|-
| 2021-2022 || Eagles du Colorado || LAH ||- ||- ||- ||- ||- ||4 ||0 ||2 ||2 ||0
|-
| 2022-2023 || Avalanche du Colorado || LNH ||1 ||0 ||0 ||0 ||0 ||- ||- ||- ||- ||-
|-
| 2022-2023 || Eagles du Colorado || LAH ||63 ||11 ||9 ||20 ||30 ||6 ||1 ||2 ||3 ||10

Au niveau international

|-
| 2018-2019 || align=left| U17 || align=left|Matchs Amicaux || 8 || 7 || 4 || 11 || 2 ||
|-
| 2019-2020 || align=left| Suède U18 || Coupe Hlinka-Gretzky || 5 || 1 || 0 || 1 || 2 ||
|-
| 2021 || align=left| Suède U20 || Championnat du monde junior || 4 || 0 || 0 || 0 || 0 ||  place
|-
| 2021-2022 || align=left| Suède U20 || align=left|Matchs Amicaux ||  ||
|-
| 2022 || align=left| Suède U20 || Championnat du monde junior || 2 || 1 || 1 || 2 || 0 || Compétition interrompue
|-

Transactions
Le , il est prêté par le HV 71 au Södertälje SK.

Le , il signe une prolongation de contrat avec le HV71.

Le , il signe son contrat d'entrée avec l'Avalanche du Colorado.

Le , il s'engage avec les Colts de Barrie.

Références

Naissance en novembre 2002
Naissance à Stockholm
Joueur suédois de hockey sur glace
Choix de premier tour au repêchage d'entrée dans la LNH
Choix de repêchage de l'Avalanche du Colorado
Attaquant de hockey sur glace
Joueur du HV 71
Joueur du Södertälje SK
Joueur des Colts de Barrie
Joueur des Generals d'Oshawa
Joueur des Eagles du Colorado
Joueur de l'Avalanche du Colorado

Oskar Olausson


Erdentempel je četvrti studijski album njemačkog folk metal sastava Equilibrium. Diskografska kuća Nuclear Blast objavila ga je 6. lipnja 2014. godine. Prvi je uradak grupe na kojem se pojavila pjesma na engleskom jeziku, pod imenom "The Unknown Episode". Posljednji je album kojem su svojim idejama pridonijeli osnivači te brat i sestra Andreas Völkl i Sandra Van Eldik, koji su odlučili napustiti skupinu prije nego što je bio objavljen; međutim, nisu ništa svirali na njemu, te je svaki instrument (osim bubnjeva) samostalno svirao i snimio sam René Berthiaume.

Popis pjesama

Osoblje

Equilibrium
René Berthiaume – gitara, bas-gitara, klavijature, prateći vokali, snimanje, miksanje, produkcija
Robert "Robse" Dahn – vokali
Tuval "Hati" Refaeli – bubnjevi
Dodatni glazbenici
Charly Dahn – vokali (na skladbi "Apokalypse")
André Rösch – vokali (na skladbi "Uns'rer Flöten Klang")

Ostalo osoblje
Seref-Alexander Badir – miksanje
Mika Jussila – mastering
Skadi van Terror – naslovnica

Izvori

Albumi iz 2014.
Njemački glazbeni albumi

Erdentempel


Cyrille Bolloré né le  à Neuilly-sur-Seine dans les Hauts-de-Seine, est un industriel et homme d'affaires. Il est le  fils du milliardaire Vincent Bolloré et il dirige depuis mars 2019 le Groupe Bolloré. Son père reste cependant très présent.

Biographie

Famille

Cyril Bolloré est le fils de Vincent Bolloré et de Sophie Fossorier.

Il a deux frères (Sébastien Bolloré, Yannick Bolloré) et une sœur (Marie Bolloré).

En avril 2017, il épouse Charlotte Belliard, mannequin.

Études
Comme ses frères et sa sœur, il fait ses études secondaires au lycée Saint-Jean-de-Passy, à Paris .

Il étudie ensuite à l'Université Paris-Dauphine, dont il est diplômé d'un Master of Science en management en 2006, et à l'Université de Westminster.

Activités professionnelles
Cyrille Bolloré commence sa carrière dans le fonds d'investissement Alpha Value Management, puis devient négociant en produit pétrolier à New York.

En 2007, il entre à Bolloré Energy dont il devient le directeur général en 2010.

En août 2012, il devient vice-président, administrateur délégué de Bolloré, puis directeur général délégué en juin 2013.

Il s'occupe ensuite de Bolloré Transport & Logistics. Il y développe l'activité de transitaire.

En septembre 2017, il est nommé vice-président et directeur général de Financière de l'Odet, la holding de tête du groupe Bolloré, dont son père est président.

En 2018, il remplace son père au conseil de surveillance de Vivendi, présidé par son frère Yannick.

Il est nommé président-directeur général du groupe Bolloré le  à la place de son père.

Vincent Bolloré a choisi Cyrille pour diriger le groupe, probablement parce qu'.

Distinction

  ()

Notes et références

Liens externes

Homme d'affaires français
Cyrille
Naissance en juillet 1985
Naissance à Neuilly-sur-Seine
Chevalier de l'ordre national du Mérite
Étudiant de l'université de Westminster

Cyrille Bolloré


OuLiPo (franc. Ouvroir de Littérature Potentielle - Radionica potencijalne književnosti). Skupina francuskih matematičara i književnika svoj je prvi sastanak održala 24. studenoga 1960. te se navedeni datum označuje danom utemeljenja skupine Oulipo. Temeljna misija oulipovaca istraživanje je potencijala književnosti, a njezini predstavnici su François Le Lionnais (utemeljitelj i član), Raymond Queneau (utemeljitelj i član), Jacques Roubaud, Italo Calvino, Georges Perec i brojni drugi. Eksperimentiranje s primjenama matematičkih modela i obrazaca u književnosti doprinijela je novim uvidima u mogućnosti oblikovanja tekstoava.

Vanjske poveznice

 http://oulipo.net - Službena stranica skupine Oulipo.
 https://www.mvinfo.hr/clanak/ivana-buljubasic-oulipovci-su-postavljanjem-ogranicenja-u-svom-knjizevnom-radu-otkrili-formulu-kojom-se-oslobadjaju-potencijali-kreativnosti - Razgovor s Ivanom Buljubašić Srb povodom njezine knjige Oulipo i književnost ograničenja

Izvori

Književnost

Oulipo


An Leiothrix rufula in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni A.St.-hil., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Wilhelm Willy Otto Eugen Ruhland. An Leiothrix rufula in nahilalakip ha genus nga Leiothrix, ngan familia nga Eriocaulaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 L. r. elatior
 L. r. rufula

Mga kasarigan

Leiothrix (Eriocaulaceae)

Leiothrix rufula


دائرة الطباشير القوقازية هي ثاني أهم مسرحيات برتولت بريشت بعد الأم شجاعة، وهي من نمط المسرح الملحمي الذي اعتمده بريخت. تقوم هذه المسرحية على عدد هائل من الشخصيات ليس لديها أبعاد نفسية إنما تشكل أفعالها غستوس يؤدي إلى معرفة مفولة المسرحية (الأمثولة) التي يطرحها بريخت علنا على لسان المغني في النهاية. أما من حيث الحبكة فالمسرحية ليس فيها صراع إنما يدور ضمن لوحاتها قصتان منفصلتان تلتقيان في نهاية المسرحية ومنها نر أن مبدأ بريخت أن يروي حكاية تحث المتلقي على التفكير ليصل إلى الأمثولة بعد أن فكر هو بها

وتحكى المسرحية عن ملكه تتخلى عن طفلها الرضيع وتهرب خوفا ويظل الصغير في رعاية الخادمه الصغيرة حتى تمر الأعوام وتعود الملكة للحكم وتطالب بأسترداد إبنها لكن الخادمه تتمسك به وعندما يقع القاضى في حيرة من أمره يصنع دائره من الطبشور ويضع بداخلها الصغير ويطلب من كلتاهما أن يجذباه لخارج الدائرة تنجح الملكة في جذبه وانتزاعه من يد الخادمه الحانيه فيحكم القاضى للخادمة. هكذا صور بريخت فكرة إذا أحببت شيء فلا تتنازع عليه وتمزقه.

مراجع

القوقاز
مسرحيات 1948
مسرحيات ألمانية

دائرة الطباشير القوقازية


فأر شوكي أو قُنْفُع أو قِنْفِع أو قُنْفُعَة  هو جنس من فصيلة الفأريات.

مراجع

أصنوفات سماها إيزيدور جوفروا سانت هيلير
قوارض إفريقيا

فأر شوكي