Der Bahnhof Zernitz war ein Bahnhof an der Berlin-Hamburger Eisenbahn in Brandenburg. Der 1846 eröffnete Bahnhof zählt zu den ältesten in Brandenburg. Ursprünglich diente er vor allem zur Anbindung der Stadt Kyritz. Um den zunächst auf freien Feld erbauten Bahnhof entstand in der Folge eine Siedlung, die ebenfalls Bahnhof Zernitz oder Zernitz-Bahnhof genannt wird. 1995 wurde der Bahnhof geschlossen. Das Empfangsgebäude aus der Erbauungszeit des Bahnhofs steht unter Denkmalschutz, ebenso wie die Grabstätte für 48 jüdische KZ-Häftlinge im Süden des Ortsteils. Sie kamen 1945 ums Leben, als ein Häftlingstransport im Bahnhof versehentlich von amerikanischen Tieffliegern beschossen wurde.

Lage

Der Bahnhof liegt in der Gemeinde Zernitz-Lohm im Landkreis Ostprignitz-Ruppin im Ortsteil Zernitz-Bahnhof, etwa zwei Kilometer westlich des namensgebenden Ortsteils Zernitz. Er befindet sich am Streckenkilometer 83,5 gezählt von Berlin. Die Stadt Kyritz, für deren Anbindung der Bahnhof ursprünglich errichtet worden war, liegt etwa sechs Kilometer nördlich des Bahnhofs.

Geschichte

Ursprüngliche Planungen für die Berlin-Hamburger Eisenbahn sahen eine Führung über Kyritz, damals Kreisstadt des Landkreises Ostprignitz, vor. Verwirklicht wurde jedoch eine Führung weiter südlich über Neustadt (Dosse) und Wittenberge. Als Ersatz erhielt Kyritz einen Bahnhof in Zernitz. Dass weniger die örtlichen Bedürfnisse, sondern die Anbindung von Orten in der Umgebung Hauptzweck des Bahnhofs war, erkennt man an der Lage des Bahnhofs an der Landstrecke von Kyritz nach Lohm deutlich außerhalb des direkt an der Bahnstrecke liegenden Ortes Zernitz. Der Bahnhof galt nicht nur als Station für Kyritz, sondern auch für das deutlich weiter entfernte Wittstock.
In den 1880er Jahren wurden die Bahnanlagen erweitert und das Empfangsgebäude vergrößert.

Ideen, eine Strecke vom Bahnhof Zernitz nach Dosse oder Pritzwalk zu führen, wurden nicht verwirklicht.
Stattdessen wurden 1887 Pritzwalk und Kyritz ab 1887 über die Bahnstrecke Neustadt–Meyenburg mit der Hamburger Bahn verbunden, so dass der Bahnhof Zernitz an Bedeutung verlor und fortan vor allem dem Verkehr zu den umliegenden Dörfern diente.

Am 16. April 1945 wurde ein Häftlingstransport von vor allem aus Ungarn stammenden jüdischen Häftlingen aus dem KZ Bergen-Belsen, die in das KZ Theresienstadt deportiert werden sollten, in der Nähe des Bahnhofs versehentlich von amerikanischen Tieffliegern beschossen. 48 Häftlinge kamen dabei ums Leben. Sie wurden am südlichen Ortsrand beigesetzt, heute erinnert dort eine Gedenkstätte an ihr Schicksal.

1990/91 wurde das Bahnhofsgebäude umfassend saniert. Seit 1995 halten keine Personenzüge mehr im Bahnhof. Im Zuge des Umbaus der Bahnstrecke Ende der 1990er Jahre wurde der Bahnhof auch betrieblich aufgelassen, die Bahnsteige, Weichen und Nebengleise wurden entfernt.

Anlagen

Bahnhof

Das Empfangsgebäude befindet sich nördlich der Bahnstrecke (auf der Seite, wo auch die Stadt Kyritz liegt), während der größte Teil der Ortsteile Zernitz und Zernitz Bahnhof südlich der Strecke liegt. Anders als die meisten Bahnhofsgebäude der Berlin-Hamburger-Eisenbahn besaß das zweigeschossige Gebäude mit Satteldach zunächst einen kreuzförmigen Grundriss, das an allen Seiten Dreiecksgiebel mit Akroterien aufwies. Die Längsseiten besaßen vier Achsen mit Mittelrisalit, die Querseiten drei. Als Architekten des Gebäudes mit "nüchterner klassizistischer Putzgliederung" werden Friedrich Neuhaus (der Baudirektor der Berlin-Hamburger-Bahn) und Ferdinand Wilhelm Holz genannt. Vermutlich in den späten 1880er Jahren wurde das Gebäude in Längsrichtung erweitert. Im Unterschied zu anderen während dieser Zeit erweiterten Bahnhofsgebäuden an der Strecke (wie etwa dem Bahnhof Paulinenaue) behielt das in Zernitz seine streng symmetrische, auf wenige klare Formen beschränkte, Struktur. In der Form ist es bis heute erhalten geblieben.

1990/91 wurde das Gebäude umfassend saniert und bekam dabei eine kräftige gelbe Farbgebung in den Fensterbereichen. Erst 1993 wurde es unter Denkmalschutz gestellt. Nachdem es in den 1990er Jahren noch Wohnzwecken diente, steht es heute leer. Neben dem Bahnhofsgebäude befindet sich das Toilettenhäuschen. Südlich der Gleise ist der Güterschuppen, der vermutlich in den 1880er Jahren gebaut wurde. Das Ensemble steht als "Bahnhofsgebäude mit Toilettenhaus und Vorplatz" auf der Denkmalliste.

Von den Gleisanlagen des Bahnhofs ist mit Ausnahme der beiden Durchfahrtsgleise nichts mehr erhalten geblieben, betrieblich dient Zernitz noch als Blockstelle.

Ortsteil

Die Siedlung um den Bahnhof trägt offiziell den Namen Bahnhof Zernitz, wird aber auf den Ortseingangsschildern und an anderen Stellen auch Zernitz-Bahnhof genannt. Sie entstand erst nach Inbetriebnahme des Bahnhofs. Hier siedelten sich vor allem Händler und Geschäftsleute an. Die Siedlung gehörte zur Gemeinde Zernitz, die am 31. Dezember 1997 mit der Nachbargemeinde Lohm zur heutigen Gemeinde Zernitz-Lohm vereinigt wurde.

Im Ort kreuzen sich die Landesstraßen L14 von Kyritz nach Lohm und L141 von Neustadt (Dosse) nach Breddin.

Die meisten Häuser der Siedlung liegen in der parallel zur Bahnstrecke und südlich von ihr verlaufenden Stüdenitzer Straße, einige Häuser gruppieren sich um das Empfangsgebäude auf der Nordseite der Gleise. Die Landstraße aus Richtung Kyritz kreuzte früher die Bahnstrecke an einem beschrankten Bahnübergang westlich des Bahnhofs. Beim Ausbau der Bahnstrecke wurde der Übergang geschlossen und durch eine Unterführung östlich des Bahnhofs ersetzt. Südlich der Hauptstraße ist ein Wäldchen, in dem sich der Friedhof für die jüdischen KZ-Häftlinge mit einer kleinen Gedenkstätte befindet.

Jüdischer Friedhof

Die Gedenkstätte für ermordete jüdische Häftlinge steht unter Denkmalschutz.
Dort erinnert eine Gedenktafel auf Deutsch und Hebräisch an die Opfer.

Daneben beschreibt eine weitere Tafel auf Deutsch, Hebräisch und Ungarisch die Ereignisse und eine dritte Tafel nennt die Namen der Toten. Neben der eigentlichen Gedenkstätte befindet sich ein weiteres Grab für den 1947 verstorbenen jüdischen Rechtsanwalt Theodor Steigerwald. Er hatte sich während des Krieges im Raum Kyritz vor den Nationalsozialisten versteckt. Vor seinem Tod hatte er sich gewünscht, ebenfalls hier beigesetzt zu werden.

Weblinks

Einzelnachweise

Baudenkmal in Zernitz-Lohm
Zernitz
Zernitz
Zernitz
Ort im Landkreis Ostprignitz-Ruppin
Holocaust im Deutschen Reich
Zernitz

Bahnhof Zernitz


Geoff Thompson (* 1960 in Coventry, England) ist ein Buchautor und Selbstverteidigungsexperte.

Thompson hat einen schwarzen Gürtel in Judo und Karate.

Er hat einige Sachbücher über seine Erfahrungen als Türsteher veröffentlicht, die das Thema Selbstverteidigung, Angstbewältigung und Kampfkunst behandeln. Darüber hinaus hat er einige Filme veröffentlicht. 2004 gewann er mit seinem Film Brown Paper Bag einen BAFTA-Award in der Kategorie "Bester Kurzfilm". Für den 2009 erschienenen Film Clubbed schrieb er das Drehbuch, ebenso für das Filmdrama Romans – Dämonen der Vergangenheit der Brüder Ludwig und Paul Shammasian aus dem Jahr 2017.

Werke
deutsch
 Die Angst als Freund außergewöhnlicher Menschen, Burg/Fehmarn : Wu-Shu-Verlag Kernspecht, 2005
 Die Tür, Burg/Fehmarn: Wu-Shu-Verl. Kernspecht, 2002
englisch
 Watch My Back, Summersdale, 2009, ISBN 978-1-84024-716-9
 Three Second Fighter: Sniper Option, Summersdale, 2005, ISBN 978-1-84024-459-5
 Dead or Alive: The Choice Is Yours: The Definitive Self-Protection Handbook, Paladin, 1997, ISBN 978-0-87364-914-8

Einzelnachweise

Weblinks

 Homepage von Geoff Thompson

Autor
Literatur (20. Jahrhundert)
Brite
Geboren 1960
Mann

Geoff Thompson (Autor)


The MTV Video Music Award for Best Art Direction is a craft award given to both the artist as well as the art director of the music video. From 1984 to 2006, the award's full name was Best Art Direction in a Video, and after a brief removal in 2007, its name was shortened to its current form starting in 2008. The biggest winners are K. K. Barrett and Jan Houllevigue, both of whom won this award twice.

The most nominated art director is Tom Foden, who was nominated five times between 1993 and 2021.  Closely following him are Charles Infante, Laura Fox, and K. K. Barrett with four nominations each; and Bryan Jones and Nigel Phelps with three.

The performer whose videos have won the most awards is Red Hot Chili Peppers. However, Madonna's videos have received the most nominations with six.

No performer has won a Moonman in this category for their work as an art director. Jamie Hewlett, Jack White, SZA and A$AP Rocky are the only performers to have been nominated as their videos' art directors in this category.

Recipients

1980s

1990s

2000s

2010s

2020s

References

MTV Video Music Awards
Awards established in 1984


Bacanje koplja za muškarce na Olimpijskim igrama 2016. u Rio de Janeiru održano je na Olimpijskom stadionu »João Havelange« 17. i 20. kolovoza

U prednatjecanju se natjecalo 37 bacača podijeljena na u A i B skupinu. 12 najboljih bacačica po rezultatu ili normi, plasiralo se u završnicu i borbu za odličja.

Zlatno odličje osvojio je njemački bacač Thomas Röhler s hicem od 90,30 metara. Drugi je bio Kenijac Julius Yego, a treći Keshorn Walcott iz Trinidada i Tobaga.

Raspored
Sva navedena vremena odnose se na brazilsko vrijeme (UTC-3)

Rekordi
Prije natjecanja, u muškom bacanju koplja držali su se sljedeći rekordi:

Rezultati

Prednatjecanje
Među 12 najboljih u završnicu plasirali su se oni koji su prebacili normu od 83,00 m (Q) ili zauzeli mjesto među 12 najboljih u prednatjecanju (q):

Završnica

* – Julius Yego odustao je od natjecanja nakon 4. serije zbog istegnuća gležnja.

Izvori

Koplje M
Bacanje koplja na Olimpijskim igrama

Atletika na OI 2016. – muško bacanje koplja


පෞද්ගලික පරිගණක ක්‍රීඩාවක් (පරිගණක ක්‍රීඩා හෝ සරල PC ක්‍රීඩා ලෙස ද හදුන්වන) යනු වීඩියෝ ක්‍රීඩා කොන්සෝලයක හෝ ආකේඩ් යන්ත්‍රයකට වඩා පෞද්ගලික පරිගණකයක ක්‍රීඩා කරන වීඩියෝ ක්‍රීඩාවකි. පරිගණක ක්‍රීඩා spacewar වැනි සරල චිත්‍රක ක්‍රීඩාවල සිට වඩා සංකීර්ණ දෘෂ්‍ය ක්‍රීඩා දක්වා වූ විශාල පරාසයකට පරිණාමය වී ඇත.

පෞද්ගලික පරිගණක ක්‍රීඩා නිතරම වෙනත් විශේෂයින් හා සම්බන්ධ ක්‍රීඩා සංවර්ධකයින් විසින් හෝ වැඩි පිරිසක් විසින් නිර්මාණය කරන අතර ස්වාධීනව හෝ තෙවන පාර්ශවයේ ප්‍රචාරකයෙක් හරහා ප්‍රචාරය කරයි. පසුව ඒවා DVD හා CD වැනි භෞතික මාධ්‍ය මගින් හෝ අන්තර්ජාලය ඔස්සේ භාගත හැකි අත්හදා බැලීමේ මෘදුකාංග ලෙස හෝ Driect2Drive හා  Steam වැනි "ඔන් ලයින් භාරදීම්" හරහා හෝ බෙදා ගනී. පරිගණක ක්‍රීඩා ක්‍රියාකිරීම සඳහා සුවිශේෂී දෘඩාංග අවශ්‍ය වන අතර ඒවා නිතරම චිත්‍රක සැකසුම් ඒකකවල විශේෂ පරම්පරා හෝ ඔන්ලයින් ක්‍රීඩා කිරීම සඳහා අන්තර්ජාල සම්බන්ධ‍යක් විය හැක. මෙම පද්ධති අවශ්‍යතාවයන් ක්‍රීඩාවෙන් ක්‍රීඩාවට වෙනස් වේ.

පරිගණක ක්‍රීඩා හා ක්‍රීඩාවට ඇබ්බැහිවීම නිතරම එහි අඩංගු අගතිගාමී බලපෑම හා කුඩා ළමුන් දිගු කාලීනව මෙයට ඇබ්බැහි වීම ඉලක්ක කරමින් විවේචනයට ලක්වේ.ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ සමහරක් වීඩියෝ ක්‍රීඩා අලෙවිය පාලනය කිරීමට විවිධ උත්සාහ ගෙන තිබුනත් The Entertainment Software Association ( විනෝදාස්වාද මෘදුකාංග සංගමය) සහ අනෙකුත් කණ්ඩායම්වල ස්ථාවරය වන්නේ තම දරුවන්ගේ හැසිරීම් පාලනය දෙමාපියන්ගේ වගකීම වන බවයි.

මතභේදාත්මක

පැහැදිලිවම පරිගණක ක්‍රීඩා වීඩියෝ ක්‍රීඩා සමග සාමාන්‍යයෙන් සම්බන්ධ වන කලහකාරී බව නිසා බොහෝ කාලයක් තිස්සේ මතභේදයට තුඩු දෙන කරුණකි. විවාදය කුඩා ළමුන්ගේ සමාජීය පිරිහීම හේතුවට අන්තර්ගතවල බලපෑම ද සැළකිල්ලට ගන‍ියි. මන්දයත් ඇමරිකානු මනෝවිද්‍යාත්මක සංගමය වැනි සංවිධාන ද වීඩියෝ ක්‍රීඩා ප්‍රචණ්ඩත්වය ළමුන්ගේ කලහකාරී බව වැඩිකරතැයි ප්‍රකාශයට පත් කර ඇත. මෙම කරුණ 2006 සැප්තැම්බර් මස ලෙඩ රෝග වර්ධන ආයතනයේ වැඩිපුර පරීක්ෂාවට ද භාජනය විය. කර්මාන්ත කණ්ඩායම්, දරුවන්ගේ ක්‍රයාකාරකම් පාලනය දෙමවුපියන්ගේ වගකීම බවට ප්‍රතිචාර දක්වන අතර එක්සත් ජනපදයේ විරෝධයට හේතුවන ක්‍රියා විකිණීම තහනම් කිරීමේ ප්‍රයත්න ව්‍යවස්ථා විරෝධී බව හෙළිවී ඇත.

වීඩියෝ ක්‍රීඩාවලට ඇබ්බැහි වීම ක්‍රීඩා විවේචනයට භාජනය වීමේ තවත් ප්‍රධාන කාරණාවකි. මන්දයත් එමගින් සෞඛ්‍යයට හා සමාජීය සම්බන්ධතාවලට අහිතකර බලපෑම් එල්ල විය හැකි අතර සමහරක් අවස්ථාවලදී දිගු කාලීන ක්‍රීඩා කිරීම් මරණයට පවා හේතු විය හැක. ඇබ්බැහි වීමේ ප්‍රශ්නය හා එහි සෞඛ්‍යමය බලපෑම, සබැඳි විශාල බහු ත්‍රිචන චරිත ක්‍රියාකරවන ක්‍රීඩා (Massively Multiplayer online ZRole Playing Games) වල නැගී සිටීමත් සමග වැඩි වී ඇත.

පරිගණක විද්‍යාව

පෞද්ගලික පරිගණක ක්‍රීඩා


Mehrez Ben Ammar er en tunesisk håndboldtræner for Tunesiens kvindehåndboldlandshold. Han deltog som træner under VM i håndbold 2015 i Danmark.

Referencer

Håndboldtrænere
Sportsfolk fra Tunesien

Håndbold i Tunesien

Mehrez Ben Ammar


An Saccoglossum in uska genus han Liliopsida. An Saccoglossum in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Saccoglossum

Saccoglossum


An Eleocharis gonzaleziae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni D.J.Rosen. An Eleocharis gonzaleziae in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eleocharis

Eleocharis gonzaleziae


Svijet

Zgrade i druge građevine

Početak gradnje/renovacije

Dovršetak gradnje/renovacije ili otvaranje
 Ponte della Paglia, Venecija

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Zgrade i druge građevine

Početak gradnje/renovacije

Dovršetak gradnje/renovacije ili otvaranje

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Arhitektura u 1462.


فرانيستيكا (Вранештица) هي مدينة في مقاطعة كيسيفو في جمهورية مقدونيا.

مراجع

مدن مقدونيا

بلديات سابقة في جمهورية مقدونيا

بلدية كيتشيفو

فرانيستيكا (كيسيفو)


Agrilus bettotanus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Fisher, 1930.

Referências

bettotanus

Agrilus bettotanus


La Reserva de la Biósfera de Calakmul es un espacio natural protegido mexicano. Fue declarada como reserva de la biosfera de la UNESCO en 1989. Está situada en la península de Yucatán, en el estado de Campeche, formando con la reserva de la biosfera maya un gran continuo de espacios protegidos. En esta reserva se encuentran también las ruinas mayas de Calakmul así como otros yacimientos de la misma cultura.

Geografía
La reserva se encuentra entre los 260 y los 385  El clima es cálido, con oscilaciones térmicas anuales reducidas, y con precipitaciones en torno a los 750 mm. Es una zona de rocas calizas jóvenes, con bastante importancia del relieve kárstico. Su topografía es básicamente llana, con valles y vaguadas cársticas donde el terreno se inunda temporalmente, ya que el terreno es muy permeable. Aunque también hay algunas zonas de acumulación permanente de agua, las llamadas aguadas. La escasez de las aguadas, les da un valor ecológico muy grande.

Biodiversidad
Calakmul es una región de selva tropical que cuenta con una alta diversidad biológica. Se han censado 358 especies de aves, 75 de reptiles, 18 de anfibios, 31 de peces, unas 380 de mariposas y 86 de mamíferos; entre las que destaca el jaguar, que cuenta aquí con una de las mayores poblaciones de Centroamérica.

En cuanto a la flora, se han contabilizado unas 1500 especies de plantas, siendo un 10 % endémicas de la zona. Se encuentran muchas especies con interés económico como la caoba o el chico zapote. La geografía de la región crea pequeñas vaguadas inundables, llamadas akalché en las que surgen otros tipos de plantas como el camalote, los nopales, o el chucum. Son selvas subperennifolias, es decir, donde un porcentaje importante de la vegetación pierde la hoja, pero la mayoría la conserva.

Véase también
 Tamchén (yacimiento arqueológico)
 Lagunita (yacimiento arqueológico)
 Becán
 Calakmul
 Xpujil (zona arqueológica)

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de la reserva y su zonificación en la Comisión Nacional de Áreas Protegidas.

Áreas protegidas del estado de Campeche
Calakmul
Áreas protegidas establecidas en 1989
México en 1989

Reserva de la biosfera de Calakmul


Brian Manion Dennehy ()  un actor american de  film, teatru și televiziune. A câștigat un Golden Globe, două Tony Awards și a avut șase nominalizări la Primetime Emmy Award. Este cel mai cunoscut pentru rolul șerifului Will Teasle din First Blood (1982). A mai jucat în filme ca Gorky Park, Silverado, Cocoon, Romeo + Juliet sau Knight of Cups.

Filmografie

Film

Televiziune

Referințe și note

Legături externe

 Photograph of Dennehy as "Doctor D." in Michael Mann's "The Jericho Mile" (1979)
 Star File: Brian Dennehy

Nașteri în 1938
Decese în 2020
Actori de film americani
Actori de televiziune americani

Brian Dennehy


Ernst Oswald Johannes Gotthard Gotthilf Westphal (Khalava em Venda, África do Sul, 1919 - Bredasdorp perto da Cidade do Cabo, África do Sul, 27 de novembro de 1990), foi um linguista sul-africano e especialista nas línguas bantu e khoisan. De 1949 a 1962 lecionou na Escola de Estudos Orientais e Africanos (SOAS) da Universidade de Londres.

Biografia
Ernst Westphal nasceu em Khalava em Venda, filho de pais missionários luteranos alemães . Seu pai era Gotthard Westphal e seu avô, também Ernst Westphal, era com sua esposa Wilhelmine o professor e mentor de Solomon Plaatje. Já quando criança, EOJ Westphal era fluente em alemão, inglês e africâner, como muitos sul-africanos. Sua primeira língua nativa, no entanto, era o venda e, quando criança, ele foi iniciado nos ritos parcialmente secretos da venda para homens jovens.

Ele estudou Zulu e Southern Sotho com Clement Martyn Doke na Universidade de Witwatersrand e, depois de se formar em 1942, foi professor lá de 1942-1947. Ele foi professor de línguas bantu na Escola de Estudos Orientais e Africanos (SOAS) da Universidade de Londres 1949-1962, onde seu melhor amigo era Guy Atkins (irmão de Vera Atkins ), também um estudioso de línguas africanas. Outro amigo e associado foi Fenner Brockway . Westphal foi Professor de Línguas Africanas na Escola de Estudos Africanos da Universidade da Cidade do Cabo, África do Sul, de 1962 até sua aposentadoria em 1984, e foi reconhecido como uma autoridade nas línguas clique do povo San, as línguas Khoisan, em muitas das quais ele era fluente. Rycroft afirmou que Westphal falava seis línguas principais como nativo, outras seis quase perfeitamente, e das línguas africanas duzentas ou mais faladas bem. Em Lisboa, Westphal traduziu textos e inscrições encontrados em Moçambique de sua língua original para o português em nome do governo português, em colaboração com o Prof. de Almeida. Diz-se que a tese de doutorado de Westphal, The Sentence in Venda (Universidade de Londres, 1955), foi baseada inteiramente em seu próprio conhecimento da língua, sem usar nenhuma outra fonte.

A família de Westphal está profundamente envolvida na vida cultural da África do Sul há mais de cem anos. Seu avô, Gotthilf Ernst Westphal, por exemplo, viu o potencial do adolescente Sol Plaatje, então aluno da Mission Station em Pniel, Northern Cape, e deu-lhe aulas particulares. Entre outras contribuições, Plaatje foi fundador e primeiro secretário-geral do Congresso Nacional Africano (ANC). Como EOJ Westphal, ele possuía extraordinários dons linguísticos e era poliglota.
Westphal também foi um dos fundadores da SANCCOB (Fundação Nacional Sul-Africana para a Conservação de Aves Costeiras), cuja história está documentada no livro de Marie Philip, Gregory. Jackass Penguin, traduzido do livro em africâner de Marie Philip e Adèle Naudé: Gregory. Kaapse pikkewyn, 1971.

Westphal teve três filhos: Robin Peter, nascido em 1945, Richard Geoffrey, nascido em 1949, e Jonathan Westphal, nascido em 1951. prof. A segunda esposa de Westphal, Althea, havia originalmente levado suas cinzas da África para Zennor, Cornwall, Inglaterra, para ser enterrado na Igreja de St Senara, mas no caso ele foi enterrado em Port Appin, Escócia, perto de Glencoe, Highland. Sua lápide carrega as palavras "Um Verdadeiro Filho de Venda".

Um Festschrift foi postumamente publicado em sua homenagem, Contribuições linguísticas africanas: apresentado em homenagem a Ernst Westphal, editado por Derek F. Gowlett (Pretória: Via Afrika, 1992).

Bibliografia
Westphal publicou muitos artigos acadêmicos e livros, incluindo:

 The Sentence in Venda, Universidade de Londres, London School of Oriental and African Studies, 1955.
 Kwangari: Um índice de tipos lexicais, Universidade de Londres, Escola de Estudos Orientais e Africanos, 1958.
 A Pré-história Linguística da África Austral: Bush, Kwadi, Hottentot e Bantu Linguistic Relationships, Oxford University Press, 1963.
 Sistemas vocálicos e fotografia de raios-X : uma avaliação do Cardinal Vowel Chart, Escola de Estudos Africanos, Cidade do Cabo, 1971.
 com Almeida, António de: Línguas não-bantas de Angola.

Referências

Alunos da Universidade do Witwatersrand
Professores da Universidade da Cidade do Cabo
Línguas africanas
Alunos da Universidade de Londres
Mortos em 1990
Nascidos em 1919
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)

Ernst Oswald Johannes Westphal


Creed Amerikalı hard rock müzik grubu.

Haziran 1997'de My Own Prison adlı ilk albüm çalışmaları piyasaya sürülen Creed "My Own Prison", "Torn", "What's This Life For" ve "One" çalışmalarıyla adını kısa sürede duyurmayı başarır. 1999 yılının Eylül ayında çıkardıkları Human Clay adlı albümleri ve burada yer alan "Higher", "What if" ve "With arms wide open" gibi hitleriyle Creed dünya çapında hayran kitlesini genişletmeyi başarır. 2001 yılının Kasım ayında çıkardıkları Weathered adlı albümleri ve burada yer alan "My sacrifice", "Weathered", "Bullets" ve "One last breath" gibi hitleriyle Creed yeni bir hayran kitlesi yaratır. Buna karşın grup 2004 yılından yalnız Amerika Birleşik Devletleri'nde 26 milyon albüm sattıkan sonra dağılmaya karar verir.

Diskografi

Stüdyo Albümleri
 My own prison (1997)
 Human Clay (1999)
 Weathered (2001)
 Full Circle(2009)

Dış bağlantılar

 Resmi Sitesi

1994'te kurulan müzik grupları
Müzikal dörtlüler
Amerikalı alternatif rock grupları
Grammy Ödülü sahipleri
1995'te kurulan müzik grupları
Amerikalı hard rock grupları

Creed


Bois-Colombes est une future station du métro de Paris qui sera située le long de la ligne 15 à Bois-Colombes, dans les Hauts-de-Seine. Destinée à être ouverte à l'horizon 2031, elle offrira une correspondance avec la ligne J du Transilien via la gare de Bois-Colombes. Elle devrait voir passer  par jour.

Situation sur le réseau

Histoire

Services aux voyageurs

Accès et accueil

La station sera implantée sous la place de la Résistance à Bois-Colombes. Des accès sont prévus depuis la surface ainsi que par un tunnel de correspondance depuis les quais de la gare voisine.

Desserte

Intermodalité

Projets

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Paris
 Ligne 15 du métro de Paris

Liens externes
 Page de la future gare Bois-Colombes, sur le site web de la Société du Grand Paris

Future station du métro de Paris
Station de la ligne 15 du métro de Paris
Station de métro dans les Hauts-de-Seine
Transport à Bois-Colombes

Bois-Colombes (métro de Paris)


Disjointed Memovision er en dansk eksperimentalfilm fra 1992, der er instrueret af Knud Vesterskov, Lars Beyer, Ulrik Al Brask efter manuskript af Knud Vesterskov.

Handling
Fragmenterede huskebilleder fra dokumentarfilmens katakomber danner en rytmisk malmstrøm og skaber en ny erkendelse. Opløsningen af grænserne mellem film og video gennem den elektroniske bearbejdelse fører tilskurene ind i et univers af indtryk fra den kollektive underbevidsthed.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1992

Eksperimentalfilm fra Danmark

Disjointed Memovision


Kerem Tüzün (d. 14 Şubat 1971, İstanbul), Türk bas gitarist, müzisyendir.

Yaşamı
Mimar Sinan Üniversitesi Sanat Tarihi ve Arkeoloji bölümünü bitirdikten sonra İstanbul Teknik Üniversitesi Mimarlık Tarihi Bölümünde yüksek lisans yaptı. Solak bir basçıdır.

Kurban grubunda bas gitar çaldı. Kurban grubu dağıldıktan sonra önceleri sadece albümlerinde eşlik ettiği Demir Demirkan'la birlikte çalışmaya başladı. Kurban grubunun birleşmesi ile gruba tekrar dahil olmakla birlikte 2017'de gruptan ayrıldı.

Climb, Hücum Kedi ve Nekropsi ile de çalışmıştır. Sıkça slap tekniğini kullanır.

Şu anda Kök grubunda çalmaktadır.

Ekipmanları
Bas Gitarları
 4 telli Wal
 5 telli Wal
Fender Jazz Bass

Pedallarından bazıları
 EBS Unichorus
 Darkglass Electronics Duality Fuzz
 Jim Dunlop 105Q Cry Baby Bass Wah
 Digitech Whammy Bass

Yaşayan insanlar
1971 doğumlular
İstanbul doğumlu müzisyenler
Türk rock gitaristleri
Türk bas gitaristler

Kerem Tüzün


Judith Joy Ross, née en 1946, est une photographe et une portraitiste américaine. Ses principaux recueils de photographies comprennent Contemporaries (1995), Portraits (1996), Portraits of the Hazleton Public Schools (2006) et Protest the War (2007),.

Biographie
Judith Joy Ross est née à Hazleton, en Pennsylvanie, en 1946. Elle effectue des études au Moore College of Art jusqu'en 1968 puis obtient une maîtrise en photographie en 1970 à l'Institute of Design de l'Illinois Institute of Technology à Chicago, où elle étudie avec Aaron Siskind.

Depuis le début des années 1980, Judioth Joy Ross réalise des photographies. Sa première série photographique fait suite à la mort de son père en 1981. Cet événement la décide à réaliser des photographies dans l' Eurana Park, à Weatherly en Pennsylvanie, près de la maison familiale, où son père aimait l'emmener autrefois se baigner et jouer.  explique-t-elle ultérieurement. Elle utilise un appareil photo 20x25 monté sur un trépied et ses portraits sont réalisés sur papier par contact, un procédé par lequel une épreuve est réalisée en plaçant un négatif directement sur du papier photographique, puis en l'exposant à la lumière du soleil.

Ses autres séries photographiques portent par exemple sur les visiteurs du mémorial des vétérans du Vietnam à Washington  en 1983-1984, sur les membres du Congrès américain et leurs assistants dans leurs bureaux de Washington en 1986-1987, ou encore sur des ouvriers, des personnes dans des centres commerciaux et des enfants jouant près de chez elle à Bethlehem, en Pennsylvanie. Elle photographie également des immigrants à New York et à Paris, et est chargée par le Musée d'Art moderne de San Francisco de photographier des travailleurs de la technologie dans la Silicon Valley, en Californie. L'un de ses principaux projets regroupe aussi des photos réalisées entre 1992 et 1994 dans les écoles publiques de Hazleton qu'elle a fréquentées dans les années 1950 et 1960. Ce projet est exposé et publié  par la Yale University Art Gallery en 2006 sous le titre Portraits of the Hazleton Public Schools.

Judith Joy Ross n'ouvre pas de studio photo ni ne répond à des commandes. Pendant plusieurs années, elle ne vit pas de ses travaux photographiques et doit travailler comme femme de ménage. Et puis . Elle a reçu en fait plusieurs aides financières et distinctions durant son parcours de créatrice, telles une bourse Guggenheim de la John Simon Guggenheim Memorial Foundation en 1985, le Charles Pratt Memorial Award de  en 1992, le Andrea Frank Foundation Award en 1998, le Prix Anonymous Was A Woman en 2000 et un Lucie Award du portrait en 2017.

Elle fait l'objet d'exposition dans des institutions et galeries du monde entier, notamment au MoMA à New York, au Musée d'Art moderne de San Francisco, au Musée des beaux-arts du Canada à Ottawa, et à Paris en 2022.

Principales publications
 1995 : Judith Joy Ross: Contemporaries: a Photographic Series, New York, Museum of Modern Art. , avec un texte de Susan Kismaric.
 1996 : Judith Joy Ross: Portraits, Hanovre, Sprengel Museum, , Catalogue d'exposition, avec un texte de Thomas Weski.
 2006 : Portraits of the Hazleton Public Schools, New Haven, Yale University Art Gallery, , avec un texte de Jock Reynolds.
 2007 : Protest the War, Göttingen, Steidl, , avec un texte de Andrew Szegedy-Maszak.
 2008 : Living with War – Portraits, Vietnam Veterans Memorial, Gulf War, Protest the War, Göttingen, Steidl, 2008. . Catalogue d'exposition édité et accompagné d'un texte de Heinz Liesbrock.
 2011 : Judith Joy Ross. Photographs Since 1982, Cologne, Die Photographische Sammlung/SK Stiftung Kultur im Mediapark, . Avec un texte de Gabriele Conrath-Scholl et Claudia Schubert.

Références

Liens externes

Photographe américaine
Naissance en 1946
Prix Anonymous Was A Woman

Judith Joy Ross


Assaad Chaftari (également orthographié Assad Shaftari, arabe : أسعد الشفتري) a été responsable du renseignement de la milice  chrétienne libanaise des Forces libanaises pendant la guerre civile libanaise et un proche collaborateur d'Elie Hobeika. Il a publié une lettre d'excuses au peuple libanais en 2000, dans un journal national, pour ses actions de guerre, il se consacre maintenant à promouvoir le changement personnel, la consolidation de la paix et la réconciliation.

Biographie
Né en 1955, Chaftari a grandi dans une famille libanaise francophone de Beyrouth dans le quartier chrétien de Gemmayzé.

En 1974, un an avant le début de la guerre civile, il interrompt ses études alors qu'il est en quatrième année d'école d'ingénieur, pour rejoindre le parti des Phalanges libanaises (Kataeb). Il suit alors une formation militaire et participe à la création du service de renseignement du parti.

Avant ses 30 ans, il devient le commandant en second du parti, adjoint d'Elie Hobeika, dont le groupe, soutenu par l'État d'Israël, a été impliqué dans le massacre de Sabra et Chatila en 1982.

En 1988, il participe à une rencontre organisée par le mouvement Initiatives et Changement. Bien qu'il ait d'abord soupçonné un agenda caché, la réunion a déclenché un profond changement en lui. Invité à se remémorer sa vie, il voit "un chemin couvert de sang".

Il est actuellement militant, membre de plusieurs mouvements et d'ONG, dont la coalition Wahdatouna khalasouna.

Reconnaissance
Chaftari a été le sujet d'un documentaire d'Eliane Raheb en 2012, Sleepless Nights (nuits blanches).

Chaftari a écrit un livre intitulé « La vérité même si ma voix tremble » en français, traduit en arabe par « الحقيقة و لو بصوت يرتجف », en novembre 2015.

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1955
Militaire libanais
Militant libanais

Assaad Chaftari


Sadleria, rod paprati iz porodice rebračevki (Blechnaceae) kojemu pripada šest vrsta, sve su havajski endemi. Opisan je 1824.

Vrste
 Sadleria cyatheoides Kaulf.
 Sadleria pallida Hook. & Arn.
 Sadleria souleyetiana (Gaudich.) T.Moore
 Sadleria squarrosa (Gaudich.) T.Moore
 Sadleria unisora (Baker) Rob.
 Sadleria wagneriana D.D.Palmer & Flynn

Izvori

Rebračevke

Sadleria


Onthophagus potanini é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Kabakov em 1979.

Referências

Ligações externas

potanini
Coleópteros descritos em 1887

Onthophagus potanini


Cristopher Andrés Álvarez García (La Serena, 16 de septiembre de 2001), más conocido por Cris Mj, es un cantante, rapero y compositor chileno. Alcanzó popularidad internacional en 2022 por el éxito de su canción «Una noche en Medellín». Ha realizado colaboraciones y participaciones con otros raperos y cantantes chilenos como Marcianeke, Pablo Chill-E,Pailita, etc, y con cantantes internacionales como Blessd, Duki, Jory Boy, Karol G, entre otros.

Biografía
Nació en La Serena, Chile el 11 de noviembre de 2001. A partir de 2019, lanzó varios sencillos y colaboraciones con otros exponentes de la música urbana chilena y latinoamericana. En 2021, anunció su álbum de estudio, además lanzó canciones como «Locura y maldad», «De ti soy adicto», «Te fuiste con otro», y «Los malvekes» en colaboración de Marcianeke y Simón de la Letra.

El 20 de enero de 2022, lanzó el sencillo «Una noche en Medellín», el cual logró una importante popularidad, destacando entre los cantantes más populares de su país con lo qué gracias a esto la canción se elevó en lo alto de varias listas de popularidad internacional, superando así a Harry Nach y Paloma Mami. En febrero del mismo año, participó en el Summer Fest 2022, en el cual fue el único artista chileno en participar en dicho evento. En marzo, inició su primera gira Internacional con presentaciones en México y entre otros países. En el año 2021 tenía prometido estos viajes a otros países pero no se pudo por lanzar otras canciones ese año, haciendo que fuera a principios del año 2022.

Para abril de 2022, lanzó la canción «Yo no me olvido» en colaboración de Gotay El Autentiko, también participó en la canciones «Sextime» con Polimá Westcoast y Young Cister, además de «Me arrepentí» con Ak4:20 y Pailita, logrando record de reproducciones entre los cantantes chilenos en Youtube y en Spotify.

Discografía

Sencillos como artista principal

Sencillos como artista invitado

Referencias

Enlaces externos

Cantantes masculinos de Chile
Cantantes de reguetón de Chile
Cantantes de trap de Chile
Raperos de Chile
Cantautores de Chile

Cris MJ


Alastair McHarg (1944-), un joueur écossais de rugby à XV ;
 Cameron McKenzie-McHarg (1980-), un rameur d'aviron australien ;
 Ian McHarg (1920-2001), un architecte paysagiste britannique.

McHarg


جبّول، قرية فلسطينية مهجّرة أثرية، تقع في الجهة الشمالية من مدينة بيسان. اعتدى اليهود على جبّول عام 1948 فطردوا سكانها العرب منها، ودمروا بيوتهم. فيما بعد أخذ سكان مستعمرة "بيت يوسف" الواقعة شرقي جبّول يستغلون أراضي القرية العربية.

موقع القرية
تصل قرية جبّول طرق معبّدة ثانوية بكل من بيسان وقريتيّ كوكب الهوا والحميدية، وتصلها دروب ممهدة بخربتيّ زبعة وخربة أم صابونة. كما أنّها عرفت في العهد الروماني باسمها الحالي.

أقيمت جبّول فوق إحدى التلال التي تمثل حضيض سفوح مرتفعات الحافة الجبلية لغور بيسان، ترتفع 100م فوق سطح البحر ويجري في أراضيها الجنوبية وادي العشّة الذي ينحدر من المرتفعات الجبلية غربًا ويخترق غور بيسان ليرفد نهر الأردن.

بُنيت بيوت جبّول من الحجر واللبن، اتخذ مخططها شكلًا دائريًا شعاعيًا، إذ تتفرّع شبكة من الشوارع الضيّقة لتربط بين وسط القرية والشوارع الدائرية المحيطة بالوسط. امتدّت مباني القرية على شكل محاور بمحاذاة الطرق المتفرعة من جبّول نحو القرى المجاورة، واتّسعت مساحة القرية إلى 33 دونمًا في عام 1945.

القرية اليوم
أصبحت منازل القرية ركامًا تغطيه الأشجار والأشواك والحشائش البرية، أما الأراضي المحيطة بالموقع فهي اليوم مزروعة.

المستعمرات الإسرائيلية على أراضي القرية
لا مستعمرات إسرائيلية على أراضي القرية اليوم. أمّا مستعمرة «بيت يوسف» التي بنيت في سنة 1937 على أراضي قرية زبعة، فهي على بعد كيلومترين إلى الجنوب الشرقي. وثمة مزرعة، تعرف باسم دوشن، أنشئت في سنة 1955 على أراض تابعة لقرية زبعة، وهي قريبة من موقع القرية.

المصادر

 موقع فلسطين في الذاكرة

قرى بيسان
قرى فلسطينية أخليت من سكانها في الحرب العربية الإسرائيلية 1948
قضاء بيسان
مقالات تتضمن معلومات من موقع فلسطين في الذاكرة

جبول


Pierino Favalli (* 1. Mai 1914 in Zanengo di Grumello; † 16. Mai 1986 in Cremona) war ein italienischer Radrennfahrer und nationaler Meister im Radsport.

Favalli siegte 1934 in der italienischen Meisterschaft der Amateure im Straßenrennen. 1936 startete Pierino Favalli bei den Olympischen Spielen in Berlin: Im olympischen Straßenrennen wurde er Siebenter, in der Mannschaftswertung mit dem italienischen Team Vierter. Das 100 Kilometer lange Mannschaftsrennen begann erstmals mit einem Massenstart, und die Zeiten der besten drei Fahrer jeder Mannschaft wurden für die Wertung addiert. Im selben Jahr errang Favalli bei den Straßen-Weltmeisterschaften in Bern die Bronzemedaille im Straßenrennen der Amateure.

Von 1936 bis 1946 war Favalli Profi. Sein größter Erfolg war der Sieg 1941 bei Mailand–Sanremo, 1937 und 1938 wurde er Zweiter und 1932 Dritter. 1938 gewann er den Giro della Romagna sowie 1938 und 1939 Mailand–Turin, 1942 den Giro del Veneto und den Giro di Campania. Viermal gewann er gemeinsam mit Gino Bartali ein Paarzeitfahren. Beim Giro d'Italia 1940 entschied er die zweite Etappe für sich.

Weblinks

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1936
Radsportler (Italien)
Olympiateilnehmer (Italien)
Italiener
Geboren 1914
Gestorben 1986
Mann

Pierino Favalli


An Chloris ekmanii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Leo Hitchcock. An Chloris ekmanii in nahilalakip ha genus nga Chloris, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chloris

Chloris ekmanii


Dan-Răzvan Rădulescu () este un deputat român, ales în 2016.

După terminarea liceului a decis să continue studiile la Cluj-Napoca, la Universitatea Babeș-Bolyai, unde a studiat istoria artei. După absolvire, a lucrat o vreme ca profesor la școala Christiana, unde elevi erau copii cu situații problematice. În 2005 a revenit în Ploiești, unde s-a angajat ca muzeograf la Muzeul de Artă, iar doi ani mai târziu a devenit șef de secție la Muzeul Memorial "Nicolae Grigorescu" din Câmpina, predând în același timp istoria artei la Liceul de Artă "Carmen Sylva" din Ploiești.

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Note

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Nașteri în 1981
Nașteri pe 23 martie
Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai Uniunii Salvați România
Ploieșteni

Dan-Răzvan Rădulescu


Barrier Island ist der Name folgender Inseln:

in Neuseeland:
 Great Barrier Island
 Te Hauturu-o-Toi / Little Barrier Island

in Australien:
 Barrier Island, eine Insel im Recherche-Archipel

in Antarktika:
 Barrier Island (Antarktika)

Siehe auch:
 Barriereinsel, dem Festland vorgelagerte Insel

Barrier Island


سنهره إحدى قرى مركز طوخ التابع لمحافظة القليوبية بجمهورية مصر العربية، ومن أعلامها رئيس وزراء مصر الأسبق عاطف صدقي.

التاريخ
قرية سنهره من القرى القديمة، حيث وردت باسم «سنهرا» في أعمال الشرقية ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت باسم «سنهرى» من أعمال القليوبية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني وردت في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية القليوبية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «سنهره» ضمن قرى مديرية القليوبية.

السكان
بلغ عدد سكان سنهرة 9,837 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة القليوبية

مصادر

قرى طوخ

سنهرة


වක දෙක යනු පුරාණ සිංහල චිත්‍ර සම්ප්‍රදායට අනුකූලව ශිල්පාචාර්යකු විසින් චිත්‍ර කලාව ඉගෙනුමට තමන් වෙතට පැමිණෙන ආධුනික සිසුවා වෙත පළමුව  ඇදිම සදහා ලබාදෙන සිංහල සැරසිලි මෝස්තරයයි.

ආශ්‍රිත ලිපි
 මහනුවර සම්ප්‍රදායයේ සිතුවම් කලාව
 මහනුවර යුගයේ සිතුවම් කලාව

වක දෙක


AfroCrowd (stilizirana kao AfroCROWD) je inicijativa za stvaranje i poboljšanje informacija o crnačkoj kulturi i povijesti na Wikipediji. Projekt sa sjedištem u New Yorku osnovala je Alice Backer 2015.

Osnivanje

Neki promatrači su primijetili nedostatak sadržaja koji se odnosi na povijest podsaharske Afrike na Wikipediji. 2015. godine odvjetnica Alice Backer osnovala je AfroCROWD. Backer je pokrenula AfroCROWD kako bi "ispravila nedostatak članaka na Wikipediji o povijesti crnaca i kulturi crnaca." Prema njoj, cilj projekta je "pružiti ljudima u boji mogućnosti da rade više od sudjelovanja i konzumiranja društvenih mreža."

Strategije i taktike

AfroCROWD ugošćuje uređivačke maratone (engl. mn. editoni) i razgovore širom gradskog područja New Yorka. Udružili su se s drugim organizacijama poput Haitske kulturne razmjene i Instituta za haićanski kreolski jezik kako bi bili domaćini tih događaja.

Srodna organizacija za Afro-Crowd je Black Lunch Table.

Vidi također
 Projekt Afripedia

Izvori

Daljnje čitanje

Vanjske poveznice
 AfroCROWD službena stranica
Wikipedija
Pokret za prava Afroamerikanaca u SAD-u

AfroCROWD


Avril Lavigne Live in Seoul es el único DVD de Avril Lavigne producido y lanzado en Brasil con escenas íntegras de Bonez Tour, bajo la licencia de la discográfica Sony BMG para el sello independiente Coqueiro Verde Records, y para el resto del mundo con el título "Live at the Olympic Hall Seoul" y distribuido por RCA. Fue grabado en el estadio Olympic Hall de Seúl (Corea del Sur), el 11 de agosto de 2004, durante la primera mitad de la gira. Sin embargo, su lanzamiento oficial tuvo lugar cinco años después de ser filmado, en octubre de 2009. Dentro de su repertorio se encuentran varios temas como "Sk8er Boi", "Losing Grip", "Don't tell me", entre otros más de sus dos primeros álbumes de estudio: Let Go y Under My Skin. Así como el cover de la canción Knocking on Heaven's Door de Bob Dylan. La imagen y sonido son de alta definición.

Lista de canciones

Referencias

Videoálbumes de Avril Lavigne
Videoálbumes de 2009

Live in Seoul


M8 75 mm kundağı motorlu obüs, Amerikan Ordusu'nun II. Dünya Savaşı sırasında kullandığı kendinden hareketli obüs toplarından biridir. M8 Scott adıyla da bilinir.

Üretimi
Yapımında M5 Hafif tank diğer adıyla (General Stuart VI) tank şasesi kullanılmıştır. Deneme aracının yapımında M5 tankının tareti çıkartılıp yerine üstü açık bir taret konmuş ve T47 adı verilmişti.

Zırhı
Silah olarak ilk önce 75 mm M2 obüs daha sonra  75 mm M3 obüs kullanılmıştır. Araç 46 adet 75 mm'lik top mermisi taşıyordu. Bu mermiler Sis M89 ve Yüksel Patlayıcılı (High Explosive) M48 türündeydi. Aracın ikincil silahı M2 Browning 50 cal makineli tüfekti. Ayrıca bu silah uçaksavar olarak da kullanılıyordu ve 400 mermilik mühimmatı vardı.

Üretimi
M8 75 mm kundağı motorlu obüs ün '''T47'''adındaki  prototipi Nisan 1942 de üretildi. Seri üretim Eylül 1942'de başladı ve Ocak 1944'e kadar sürdü. Toplamda 1.778 adet araç üretildi.

Görev tarihi
İlk olarak İtalya Harekatı'nda ardından Pasifik Savaşı sırasında kullanıldı. Bu araç 105 mm obüs taşıyan M4 Sherman tankları ile yer değiştirildi.

Modelleri

 M8 75 mm Kundağı Motorlu Obüs
Yapımında M5 Hafif Tank şasesi, kullanıldı.

 M8A1 75 mm Kundağı Motorlu Obüs
Yapımında M5A1 Hafif Tank şasesi, kullanıldı.

Dış bağlantılar
 ZSA bilgi bankası
 II. DS Araçları

Ayrıca bakınız
 II. Dünya Savaşı Zırhlı Araç Listesi
 M-8

II. Dünya Savaşı'nda Amerika Birleşik Devletleri'nin zırhlı savaş araçları
II. Dünya Savaşı kundağı motorlu obüsleri

M8 (kundağı motorlu obüs)


Papa Grgur XIII. za vrijeme svoga pontifikata (1572. – 1585.) održao je 8 konzistorija na kojima je imenovao ukupno 34 kardinala.

Konzistorij 2. lipnja 1572. (I.)
 Filippo Boncompagni, nećak Njegove Svetosti, bolonjski klerik

Konzistorij 5. srpnja 1574. (II.)
 Filippo Guastavillani, nećak Njegove Svetosti, bolonjski klerik

Konzistorij 19. studenoga 1576. (III.)
 Andreas Austrijski, sin nadvojvode Ferdinanda Austrijskoga

Konzistorij 3. ožujka 1577. (IV.)
 Albrecht Austrijski, austrijski nadvojvoda, sin cara Maksimilijana II.

Konzistorij 21. veljače 1578. (V.)
 Alessandro Riario, aleksandrijski naslovni patrijarh
 Claude de La Baume, bezansonski nadbiskup, Francuska
 Louis II. de Guise, remski izabrani nadbiskup, Francuska
 Gerard van Groesbeeck, knez-biskup Liégea
 Pedro de Deza, predsjednik Valladolida, Španjolska
 Fernando de Toledo Oropesa, seviljski klerik, Španjolska
 René de Birague, milanski klerik
 Charles II. de Lorraine de Vaudémont, brat francuske kraljice
 Giovanni Vincenzo Gonzaga, vitez Reda sv. Ivana Jeruzalemskoga, prior u Barletti

Konzistorij 15. prosinca 1578. (VI.)

 Gaspar de Quiroga y Vela, toledski nadbiskup, Španjolska

Konzistorij 12. prosinca 1583. (VII.)

 Giovanni Antonio Facchinetti de Nuce, stariji, jeruzalemski naslovni patrijarh
 Giambattista Castagna, rosanski bivši nadbiskup
 Alessandro Ottaviano de' Medici, veleposlanik toskanskoga velikog vojvode, firentinski nadbiskup
 Rodrigo de Castro Osorio, seviljski nadbiskup, Španjolska
 François de Joyeuse, narbosnki nadbiskup, Francuska
 Michele Della Torre, cenadski nadbiskup
 Giulio Canani, adrijski biskup
 Niccolo Sfondrati, kremonski biskup
 Antonmaria Salviati, biskup Saint-Papoula, Francuska, nuncij u Francuskoj
 Agostino Valier, veronski biskup
 Vincenzo Lauro, mondovijski biskup, nuncij kod savojskoga vojvode
 Filippo Spinola, nolanski biskup
 Alberto Bolognetti, biskup Massa marittime, nuncij u Poljskoj
 Jerzy Radziwiłł, vilniuski biskup, Litva
 Matthieu Cointerel, bilježnik Njegove Svetosti, kanonik Vatikanske bazilike
 Simeone Tagliavia d'Aragonia, opat
 Scipione Lancelotti, saslušatelj Svete Rimske rote
 Charles III de Bourbon de Vendôme, ruanski nadbiskup koadjutor, Francuska
 Francesco Sforza, rimski klerik

Konzistorij 4. srpnja 1584. (VIII.)

 Andrzej Batory, poljski veleposlanik pri Svetoj Stolici

Bilješke

Vidi još
 Kardinalski zbor
 Konzistorij

Izvori

Grgur 13
Kardinalski zbor

Kardinalska imenovanja pape Grgura XIII.


Fellowship of the Royal Academy of Engineering (FREng) é um prêmio e bolsa para engenheiros que são reconhecidos pela Royal Academy of Engineering como sendo os melhores e mais brilhantes engenheiros, inventores e tecnólogos do Reino Unido e de todo o mundo para promover a excelência em engenharia e para aprimorar e apoiar a pesquisa de engenharia, formação de políticas, educação e empreendedorismo e outras atividades que promovam e enriquecem a engenharia em todas as suas formas.

A comunhão é uma honra significativa. Até 60 engenheiros são eleitos a cada ano por seus pares. Bolsistas honorários e internacionais são aqueles que deram contribuições excepcionais à engenharia.

Os critérios para eleição são declarados no documento de estatuto, estatutos e regulamentos. Os atributos essenciais de excelência em engenharia incluem:

 Líderes de organização e departamento: aqueles com total responsabilidade nas decisões técnicas, aqueles que demonstraram realizações pessoais significativas de engenharia.
 Engenheiros de topo, acadêmicos ou pesquisadores: cujo trabalho resultou em novos produtos, processos ou práticas importantes, aqueles que fizeram contribuições notáveis para grandes projetos.

Os bolsistas têm o direito de usar as letras pós-nominais FREng; antes da Carta Real em 1983, FEng foi usado.

Veja a categoria: Fellows of the Royal Academy of Engineering para exemplos de bolsistas.

Ver também

 Royal Academy of Engineering

Prêmios do Reino Unido
Fellows de academias e sociedades científicas


معاهدة لوزان الأولى أو معاهدة أوشي في 1912.
 معاهدة لوزان الثانية في 1923.

معاهدة لوزان (توضيح)


EPL, bis 2006 bekannt als Europhysics Letters, ist eine begutachtete wissenschaftliche Fachzeitschrift, die seit 1986 vom Institute of Physics im Auftrag der European Physical Society und einer Reihe anderer europäischer Physikgesellschaften herausgegeben wird. Inhaltlich sollen neue Erkenntnisse der Physik behandelt werden. Der Impact Factor für 2012 betrug 2,260, für 2017
1,834.

Weblinks
 EPL-Website

Physikzeitschrift
Englischsprachige 14-tägliche Zeitschrift
Ersterscheinung 1986

EPL (Zeitschrift)


An Eriochloa villosa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Peter Thunberg, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Sigismund Kunth. An Eriochloa villosa in nahilalakip ha genus nga Eriochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eriochloa

Eriochloa villosa


نيكولاس بريت (31 يناير 1983 في فيلوربان)  لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الوطنية بوفيه في خط الدفاع .

المسيرة الرياضية
بدأ بريت مسيرته الرياضية في نادي ليون حيث تم ادراجه ضمن الفريق الرديف وطوال موسمين لم يستطع أن يشارك في أي مباراة مع الفريق الأول . في سنة 2003 وافق بريت على الانتقال إلى نادي ليستر سيتي الإنجليزي ولكنه لم يستطع فرض نفسه في التشكيلة الأساسية . في السنة التالية انتقل إلى نادي دونكاستر روفرز . في السنة التالية عاد إلى فرنسا وانضم إلى نادي الدرجة الوطنية روين حيث شارك أساسيا طوال موسمين واستطاع أن يطور من مستواه كثيرا . في سنة 2007 انتقل إلى نادي سانت بريست وفي نهاية الموسم انتقل إلى نادي سيت وأخيرا في صيف 2009 انتقل إلى نادي بوفيه .

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من فيلوربان
رياضيون فرنسيون مغتربون في إنجلترا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو بوفيه
لاعبو روين
لاعبو سيت
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو ليستر سيتي
لاعبو نادي دونكاستر روفرز
مواليد 1983
لاعبو كرة قدم من أوفيرني-رون ألب

نيكولاس بريت


Carcano war ein italienischer Hersteller von Motoren und Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Michele Alessandro Carcano gründete 1898 in Mailand das Unternehmen zur Produktion von Fahrrad-Hilfsmotoren. 1899 begann die Produktion von Automobilen. Einer der Mitarbeiter war Carlo Maserati. 1901 endete die Produktion.

Motoren
Die Einbaumotoren für Fahrräder leisteten 0,75 PS. Diese wurden oberhalb der Pedalen im oberen Rahmendreieck montiert und trieben über einen Riemen das Hinterrad an.

Fahrzeuge
Das Modell von 1900 verfügte über einen Motor mit 3 PS Leistung. Das Unternehmen stellte dieses Modell 1901 auf dem Mailänder Automobilsalon aus.

Literatur

 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 1 A–F. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Mailand)
Produzierendes Unternehmen (Mailand)

Carcano (Fahrzeughersteller)


This is a list of groups involved in Railway preservation in New Zealand.

Members of the Federation of Rail Organisations New Zealand

Members of the Federation of Rail Organisations of New Zealand: Railway museums, heritage lines, societies, clubs, trusts, etc., in New Zealand. This also include model engineering clubs and narrow gauge railways.

North Island
Northland

Bay of Islands Vintage Railway Charitable Trust
Whangarei Steam & Model Railway Club
Whangarei Model Engineering Club

Auckland
Mainline Steam
Glenbrook Vintage Railway
Railway Enthusiasts Society
The Waitakere Tramline Society
Watercare Services
Western Springs Railway Museum of Transport and Technology
Western Springs Tramway Museum of Transport and Technology
Auckland Society of Model Engineers Incorporated
Manukau Live Steamers

Waikato / Coromandel
Bush Tramway Club
DF 1501 Restoration Charitable Trust
Driving Creek Railway
Goldfields Railway
Victoria Battery Tramway Society
Te Aroha Mountain Railway
Thames Small Gauge Railway Society
Hamilton Model Engineers
Cambridge Model Engineering Society Inc
Waihi Small Gauge Railway

Bay of Plenty

Rotorua - Ngongotaha Rail Trust
Geyserland Express Trust
Tauranga Model Marine and Engineering Club
Eastern Bay of Plenty Model Engineering Society

East Cape / Hawke's Bay

East Coast Museum of Technology
Gisborne City Vintage Railway
Hawkes Bay Steam Society
 Ormondville Rail Preservation Group
Hawkes Bay Model Engineering Society
Havelock North Live Steamers & Associates

Taranaki
Hooterville Heritage Charitable Trust(No longer operating)
Pioneer Village Soc Inc
Waitara Railway Preservation Society
New Plymouth Society of Model & Experimental Engineers

Wairarapa

Friends of the Fell Society Fell Engine Museum Featherston
Pahiatua Railcar Society
Wairarapa Railway Restoration Society, based at the Carterton railway station

Manawatu

Feilding and District Steam Rail Society
Steamrail Wanganui Incorporated
Palmerston North Model Engineering Club Inc
Esplanade Scenic Railway

Wellington

Craven Crane Preservation Group
Department of Conservation
Mainline Steam
New Zealand Railway and Locomotive Society (or see website)
Rail Heritage Trust of New Zealand
Rimutaka Incline Railway Heritage Trust
Silver Stream Railway
Steam Incorporated (Engine Shed - Paekakariki)
Wellington and Manawatu Railway Trust
Wellington Tramway Museum (or see website)
Paekakariki Station Precinct Trust
Wellington CableCar Museum
Kapiti Miniature Railway & Model Engineering Society Inc
Featherston Miniature Fell Society
Maidstone Model Engineering Society
Hutt Valley Model Engineering Society

South Island

Nelson / Marlborough

Blenheim Riverside Railway
Nelson Railway Society (Founders Heritage Park)
Picton Society of Model Engineers
Marlborough Associated Modellers Society
Nelson Society of Modellers

Westland

Charming Creek Railway
Reefton Historic Trust Board
West Coast Historical & Mechanical Society, Shantytown
 Westport Railway Preservation Society

Canterbury

Mainline Steam
Ashburton Railway & Preservation Society
Canterbury Railway Society (Ferrymead Railway)
Canterbury Steam Preservation Society (McLeans Island Steamscene)
Christchurch Tramway Ltd
Diesel Traction Group
Heritage Tramways Trust
Midland Rail Heritage Trust
Midland Railway Company (NZ) Ltd
National Railway Museum of New Zealand
Pleasant Point Museum and Railway
 Tramway Historical Society (Ferrymead Tramway)
Weka Pass Railway
Canterbury Society of Model & Experimental Engineers
Christchurch Live Steamers
Ashburton Steam Model & Engineering Club
South Canterbury Model Engineers

Otago

Oamaru Steam and Railway Restoration Society
Otago Excursion Train Trust (part owners of Dunedin Railways)
Otago Railway & Locomotive Society (Ocean Beach Railway)
Project Steam (Dunedin) Inc
The Otago Model Engineering Society
Otago Miniature Road & Rail Society Inc

Southland

Ohai Railway Board Heritage Trust
Gore Model Engineering Club
Southland Society of Model Engineers

Cook Islands

 Rarotonga Steam Railway in Cook Islands

Other organisations
Kingston Flyer
Ferrymead Heritage Park
RM 133 Trust
Otago Settlers Museum has two steam engines on display

See also

List of museums in New Zealand

References

External links
 Federation of Rail Organisations New Zealand website

Lists of heritage railways
Railway museums
Museums and heritage lines

Lists of railway museums

List of New Zealand railway museums and heritage lines


La sphénoïdotomie est une intervention chirurgicale réalisée par un chirurgien ORL consistant à ouvrir l'orifice de drainage (l'ostium) du sinus sphénoïdal, par chirurgie nasale endoscopique.

Indication

Sphénoïdite
Cette opération a pour but de traiter un foyer infectieux chronique, en assurant une meilleure ventilation et un meilleur drainage du sinus sphénoïdal, ou

Tumeur du sinus sphénoïde
La sphénoïdotomie peut être réalisée pour effectuer l'ablation ou le prélèvement d'une tumeur située dans le sinus sphénoïdal.

Voie d'abord
La sphénoïdotomie peut être réalisée pour permettre la voie d'abord à d'autre région anatomique. Elle est notamment utilisée en chirurgie endoscopique de l'hypophyse par les neurochirurgiens. On parle alors de chirurgie trans-sphénoïdale.

Technique chirurgicale

C'est une intervention réalisée sous anesthésie générale, par voie endoscopique.

L'intervention est réalisée par les voies naturelles sous contrôle optique. Dans certains cas de déviation septale prononcée, il peut être réalisée dans le même temps une correction de la cloison nasale (septoplastie). La chirurgie du sinus sphénoïdal par voie endonasale consiste à ouvrir le sinus, pour accéder à l'intérieur de celui-ci et permettre le geste adéquat.

Trois voies d'abords existent pour réaliser une sphénoïdotomie : trans-ostiale, trans-ethmoïdale et trans-septale .

Suites opératoires
Les suites opératoires nécessitent des soins locaux répétés sous surveillance médicale. Un méchage est parfois nécessaire.

Complications immédiates
Des saignements de nez sont habituels, et le plus souvent bénins. Une infection est possible et nécessite un traitement médical antibiotique. L'apparition de douleurs est possible.

Complications secondaires
La formation d'adhérences ou de brides n'est pas exceptionnelle et justifie la surveillance régulière de la cicatrisation de la muqueuse nasale. Cette intervention ne met pas à l'abri de la récidive de la pathologie initiale qui peut nécessiter une surveillance prolongée .

Complications exceptionnelles
Au niveau des parois du sinus sphénoïdal, la proximité de l'artère carotide interne, des nerfs optiques et de la méninge est à l'origine de complications rares mais potentiellement graves. Un écoulement nasal de liquide céphalo-rachidien est une complication exceptionnelle. Il peut entrainer une méningite, de façon précoce ou retardée. L'hémorragie massive, avec risque vital, est elle aussi exceptionnelle. Elle survient en règle pendant l'intervention ou au décours immédiat. Des troubles visuels graves, sont possibles : atteinte du nerf optique avec risque de cécité .

Notes et références

Liens externes

 Fiche d'information patient sur la sphénoïdotomie par voie endonasale
 Vidéo de formation sur la technique chirurgicale de la sphénoïdotomie

Traitement en otorhinolaryngologie

Sphénoïdotomie


Die School of the Museum of Fine Arts (smfa) ist eine 1876 gegründete Kunsthochschule in Boston.
Sie gehört zum Museum of Fine Arts, Boston.

Alumni
 Cy Twombly, 1949.
 David Lynch 1964–65.
 Nan Goldin 1977/1978.
 Al Capp
 Jim Dine
 Philip-Lorca diCorcia
 Omer Fast
 Nan Goldin
 Juliana Hatfield
 Joan Jonas
 Ellsworth Kelly
 Arnold Borisovich Lakhovsky
 Steven Lisberger
 Mark Morrisroe
 Larry Poons
 Richard Scarry
 Tom Sutton
 Cy Twombly
 Karl Zerbe

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Kunsthochschule in den Vereinigten Staaten
Museum of Fine Arts, Boston
Gegründet 1867
Organisation (Boston)
Private Hochschule in den Vereinigten Staaten
Hochschule in Massachusetts

School of the Museum of Fine Arts


Surrey Heath is a local government district with borough status in Surrey, England. Its council is based in Camberley. Much of the area is within the Metropolitan Green Belt.

The neighbouring districts are Runnymede, Woking, Guildford, Rushmoor, Hart, Bracknell Forest, and Windsor and Maidenhead.

History
The district was formed on 1 April 1974 under the Local Government Act 1972. The new district covered the area of two former districts, which were both abolished at the same time:
Frimley and Camberley Urban District
Bagshot Rural District
The new district was named "Surrey Heath" in recognition of the extensive areas of heathland it contains, including Chobham Common and Lightwater Country Park, which form part of the wider Thames Basin Heaths. The new district was granted borough status from its creation, allowing the chair of the council to take the title of mayor.

Governance

Surrey Heath Borough Council provides district-level services. County-level services are provided by Surrey County Council. The eastern part of the borough is also covered by civil parishes, which form a third tier of local government.

Political control
Since the 2023 election the council has been under Liberal Democrat majority control. Prior to 2023 the council had been led by Conservatives from its creation in 1974.

The first election to the council was held in 1973, initially operating as a shadow authority alongside the outgoing authorities until the new arrangements came into effect on 1 April 1974. Political control of the council since 1974 has been as follows:

Leadership
The role of mayor is largely ceremonial in Surrey Heath. Political leadership is instead provided by the leader of the council. The leaders since 1996 have been:

Composition
Following the 2023 election (including a postponed election in one ward) the composition of the council is as follows:

The three independent councillors sit together as "The Community Group". The next election is due in 2027.

Premises
The council is based at Surrey Heath House on Knoll Road in Camberley. The building was purpose-built for the council for £4.25m and was completed in 1987. The building was formally opened by Valerian Wellesley, Duke of Wellington on 17 July 1987.

Controversies
In 2016 the council bought The Square, the main shopping centre in the centre of Camberley, for £109million. By early 2023 the centre was reportedly valued at only £30 million, and the rents being received did not cover the interest payments on the debts the council had incurred in buying it.

In 2020 the council's chief executive, Karen Whelan, resigned after an independent investigation found that a 30% increase in her remuneration during 2018–19 compared to the year before had been unlawfully approved by the former leader of the council, Moira Gibson.

Geography
The area forms the heart of the heath that spans Esher, Oxshott, Weybridge, Wisley, all around Woking, Brookwood, Deepcut, Pirbright, Frimley, Lightwater, Camberley, Chobham Common, Virginia Water and Ottershaw. It is made up of naturally wet, very acid sandy and loamy soil, which is just 1.9% of English soil and 0.2% of Welsh soil, which gives rise to pines and coniferous landscapes, such as pioneered at Wentworth and Foxhills estate (now spa, hotel, restaurant and golf club) by pro-American independence statesman Charles James Fox. In geology it gives rise to the name, Bagshot Formation.

The western section of the district is largely urbanised, with heaths nonetheless providing substantial green buffer around Camberley, Lightwater, Deepcut, Frimley, Frimley Green and Mytchett.  The east of the district is less urbanised, and contains Surrey Heath's four civil parishes:
Bisley
Chobham (includes Castle Green and Mimbridge)
West End
Windlesham (contains also Bagshot, Lightwater and Valley End).
The former Frimley and Camberley Urban District covering the west of the borough is an unparished area, governed directly by Surrey Heath Borough Council.

Within the borough there are five Sites of Special Scientific Interest, four of which are part of the Thames Basin Heaths Special Protection Area of European Importance as a habitat for certain endangered bird species; these make up some of the six Wildlife Reserves managed by Surrey Wildlife Trust in Surrey Heath.

Elections

Since the last boundary changes in 2019 the council has comprised 35 councillors representing 14 wards, with each ward electing two or three councillors. Elections are held every four years.

Wider politics
The whole borough lies within the Surrey Heath constituency. The constituency is slightly larger than the borough, also including Ash.

In 2014, the British Election Study named Surrey Heath as the most right-wing constituency in the country.

Notable people
 Simone Ashley, actress known for her role in Netflix series Bridgerton, was born in Camberley.
 Steve Backshall, naturalist and television presenter, best known for the BBC wildlife documentary series, Deadly..., was born in Bagshot.
 Carl Fletcher, football player and Plymouth Argyle F.C and Wales national football team captain, was born in Camberley.
Alan "Howling Laud" Hope, leader of the Official Monster Raving Loony Party, was born in Mytchett.
The Duke and Duchess of Edinburgh live at Bagshot Park with their family.

Twinning
Surrey Heath is twinned with Sucy-en-Brie, France, and Bietigheim-Bissingen, Germany.

References

External links
Chobham Common
Lightwater Country Park
Surrey Heath Borough Council
Surrey County Council local pages
Surrey Heath Local History Club

Non-metropolitan districts of Surrey
Boroughs in England

Surrey Heath


Le Strike Fighter Squadron 11 (STRKFITRON 11 ou VFA-11), est un escadron de chasseurs d'attaque de l'US Navy stationné à la Naval Air Station Oceana, en Virginie, aux États-Unis. L'escadron a été créé en 1950 et est surnommé "Red Rippers" (indicatif d'appel "Ripper"). Le VFA-11 est équipé du F/A-18E/F Super Hornet et actuellement affecté au Carrier Air Wing One sur l' et sous le commandement du Strike Fighter Wing Atlantic.

Origine

Trois escadrons distincts ont été désignés VF-11, et deux escadrons distincts ont été connus sous le nom de Red Rippers.
Le premier VF-11 (jamais connu sous le nom de Red Rippers) a été créé en 1942, a étérenommé  en 1948 et a été supprimé en janvier 1959.
Le deuxième , connu sous le nom de Red Rippers, a été créé en 1927 et est allé à travers de nombreuses redésignations avant d'être dissout en février 1959.
Le troisième escadron distinct a été créé sous le nom de VF-43, connu sous le nom de Rebel's Raiders le  à la Naval Air Station Jacksonville, et a finalement été renommé VFA-11.
Le VFA-11 a déménagé au Naval Air Station Cecil Field le  et a été initialement équipé de nouveaux chasseurs s F4U-5 Corsair  en octobre 1950. Son premier déploiement de a eu lieu à bord de l' en Méditerranée d'avril à octobre 1951.

Service

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Strike Fighter Wing Atlantic
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
 VFA-11 - Site GlobaleSecurity.org
  VFA-11 - Site Seaforces.org
  Squadron History VF-11 Red Rippers

Strike Fighter Squadron de l'United States Navy
Carrier Air Wing One

VFA-11


Güster er en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Büchen under Kreis Herzogtum Lauenburg. Kreis Herzogtum Lauenburg ligger i delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Kommunen ligger ved Elbe-Lübeck-Kanal 10 km nordøst for Büchen.
Den øst-vest gående motorvej A 24 mellem Hamburg og Berlin krydser den nordlige del af kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Herzogtum Lauenburg

Güster (Lauenburg)


Elmert Petersen var en dansk fodboldspiller. I sin klubkarriere spillede Petersen i perioden 1921-1925 som målmand for Frem, med hvem han vandt klubbens første danske mesterskab 1923 efter en 2-1 sejr over AGF.

Elmert Petersen var søn af Valdemar Petersen, som deltog på Frem-holdet som vandt DBU turneringen 1901-1902.

Eksterne kilder og henvisninger
Om Elmert Petersen  på bkfrem.dk

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Boldklubben Frem
Danskere i 1900-tallet

Elmert Petersen


Femeia de treizeci de ani, cunoscut și sub titlul Femeia la treizeci de ani, (în ) este un roman scris de Honoré de Balzac între 1829 și 1842. El este inclus în colecția "Scènes de la vie privée" a seriei La Comédie humaine.

Romanul este format prin combinarea mai multor fragmente narative publicate separat, unificate și completate de autor în decursul unui deceniu. Subiectul cărții este inspirat de viața doamnei Laure de Berny (1777-1836), amanta scriitorului, și tratează problema adulterului feminin.

Personajul principal, marchiza Julie d'Aiglemont, se căsătorește din dragoste cu un ofițer, dar își dă seama curând de nulitatea și de lipsa de pasiune a lui. Se îndrăgostește de un lord englez și are apoi o relație adulterină cu un tânăr diplomat francez. Timpul trece, iar copiii ei mor pe rând. Marchiza își cedează averea ultimei sale fiice și moare după ce încearcă zadarnic să o oprească pe aceasta să întrețină o relație extraconjugală cu fratele ei vitreg.

Rezumat

Tânăra Julie se căsătorește în anul 1813, împotriva sfatului propriului tată, cu verișorul ei, colonelul Victor d'Aiglemont, ofițer de ordonanță al împăratului Napoleon I. Ea își dă seama curând de mediocritatea soțului ei, iar ignoranța, neseriozitatea și lipsa lui de tandrețe o fac să sufere. Aflată în refugiu în martie 1814 la palatul din Tours al contesei de Listomère-Landon, Julie se îndrăgostește de tânărul nobil englez Arthur Grenville. Căderea regimului napoleonian și Restaurația o aduce din nou la Paris, unde soțul ei, care trecuse de partea regaliștilor, își recapătă titlul nobiliar de marchiz și este numit general în garda regală și pair al Franței. Trei ani mai târziu se naște fiica lor, Hélène, iar apoi un fiu pe nume Gustave. Starea de sănătate a marchizei se deteriorează tot mai mult, fiind agravată și de infidelitățile generalului.

În anul 1820 Arthur Grenville devine medicul Juliei, cu consimțământul soțului ei, și reușește în interval de un an să-i vindece starea de melancolie. În sufletul tinerei marchize se dă o luptă între dragostea pentru lordul englez și datoria ei de soție și mamă. Julie îi mărturisește că-l iubește și-i cere să se întoarcă în Anglia. Doi ani mai târziu, timp în care căsnicia soților d'Aiglemont devenise una de conveniență, Julie află că Arthur a rămas în Paris și, fiind pe moarte, vrea să-și ia adio de la ea. Revederea celor doi iubiți este întreruptă de întoarcerea subită a lui Victor de la o vânătoare anulată, iar lordul stă ascuns o noapte întreagă pe pervazul unei ferestre și moare în câteva zile din cauza frigului.

Deprimată, Julie se retrage, împreună cu fiica sa, Hélène, la vechiul castel al familiei aflat în apropiere de Saint-Lange. Preotul satului o vizitează de câteva ori și încearcă zadarnic să-i aline durerea. Trec patru ani de la moartea lordului Arthur. Julie, acum "la frumoasa vârstă de treizeci de ani, culme poetică a vieții unei femei", întâlnește la balul doamnei Firmiani pe tânărul diplomat Charles de Vandenesse, care se îndrăgostește de ea și își anulează o călătorie programată în Italia. "O femeie de treizeci de ani reprezintă irezistibile ispite pentru un tânăr; nimic mai natural, mai bine urzit, mai prestabilit decât atașamentele adânci, din care societatea ne oferă atâtea exemple, între o femeie ca marchiza și un tânăr de felul lui Vandenesse." Charles reușește să o scoată pe Julie din starea de deprimare și cei doi devin iubiți.

Anii trec, iar relația Juliei cu Charles de Vandenesse evoluează. Autorul îi observă într-o dimineață de primăvară în timp ce se plimbau alături de cei doi copii ai marchizei (Hélène și micul Charles) pe malul râului Bièvre din apropierea parcului Jardin des Plantes. Iubiții își concentrează atenția asupra băiețelului, presupusul copil al celor doi, ignorând-o pe fetiță. După ce Vandenesse pleacă, Hélène îl îmbrâncește pe fratele ei mai mic, care se lovește cu fruntea de pietrele ascuțite de pe mal și apoi se prăbușește mort în apele râului.

Într-o seară de Crăciun, un necunoscut bate speriat la ușa căsuței de la Versailles a familiei d'Aiglemont și cere adăpost. Marchizul îl ascunde pe fugarul urmărit de jandarmi, iar la plecare Hélène decide să-l însoțească, abandonându-și familia. În același an, marchizul este ruinat în urma unor speculații bursiere și pleacă în America, de unde se întoarce bogat șase ani mai târziu. Bricul spaniol cu care călătorea este deturnat de pirați în apropierea coastelor Franței, iar domnul d'Aiglemont îl regăsește pe fugar în postura de căpitan al navei corsarilor, precum și pe fiica sa, Hélène, care ducea o viață fericită alături de soțul ei. Viața și averea marchizului sunt salvate, dar el moare curând din cauza epuizării. Cu prilejul unei călătorii în Munții Pirinei, Julie o regăsește pe Hélène, ce se afla în agonie după ce scăpase cu viață dintr-un naufragiu.

Marchiza Julie d'Aiglemont rămâne tot mai singură după ce își pierde cei doi fii: Gustave moare de holeră, iar Abel cade eroic în asediul orașului Constantine din Algeria. Ea își cedează întreaga avere ultimului său copil, Moïna, care se căsătorește cu contele de Saint-Héreen. În iunie 1844, marchiza Julie, acum în vârstă de aproximativ 50 de ani, se simte tot mai neglijată de propria sa fiică și încearcă să o oprească zadarnic să continue relația extraconjugală cu desfrânatul conte Alfred de Vandenesse (fratele său vitreg). Tratată cu dispreț de Moïna, marchiza moare în urma unui atac de cord, provocând remușcările fiicei sale.

Structură
Romanul este compus din șase părți numerotate cu cifre romane, unele dintre ele fiind împărțite în capitole nenumerotate:

 I. Primele greșeli (cu 5 capitole: Tânăra domnișoară, Soția, Mama, Declarația și Revederea) - prezintă eșecul căsătoriei între verișorii Julie d'Aiglemont și Victor d'Aiglemont, precum și iubirea platonică între Julie și lordul Arthur Grenville;
 II. Suferințe tainice - prezintă doliul Juliei cauzat de moartea lui Arthur;
 III. La treizeci de ani - prezintă relația de dragoste ce se înfiripă între Julie și Charles de Vandenesse;
 IV. Degetul lui Dumnezeu (cu 2 capitole: La Bièvre și Valea torentului) - prezintă moartea micului Charles d'Aiglemont datorată surorii sale, Hélène;
 V. Cele două întâlniri (cu 3 capitole: Vraja, Căpitanul parizian și Învățătura) - prezintă fuga Hélènei cu un aventurier;
 VI. Bătrânețea unei mame vinovate (cu un capitol: Ispășire) - prezintă moartea Juliei.

Personaje

Familia d'Aiglemont
 marchiza Julie d'Aiglemont - născută de Chastillonest. Se căsătorește în 1813, împotriva sfatului propriului tată, cu verișorul ei, colonelul Victor d'Aiglemont, fiind atrasă de prestanța lui de militar. Își dă seama curând de nulitatea și de lipsa de pasiune a soțului ei și cade într-o stare de deprimare profundă. Versiunea din 1842 a unificat sub acest nume următoarele personaje din nuvelele originale: Julie d'Aiglemont din "Le Rendez-vous" (devenit "Premières fautes"), Juliette de Vieuxmesnil (din manuscris) apoi Vieumesnil din "La Femme de trente ans" (devenit "À trente ans"), mama anonimă din "Le doigt de Dieu", doamna de Verdun din "Les deux rencontres" și doamna de Ballan din "L'Expiation" (devenit "La Vieillesse d'une mère coupable").
 generalul marchiz Victor d'Aiglemont - Se căsătorește în 1813, pe când era colonel de cavalerie și ofițer de ordonanță al lui Napoleon I, cu verișoara sa Julie de Chastillonest. Participă la marile bătălii ale lui Napoleon, apoi trece de partea regaliștilor. Își recuperează rangul de marchiz și averea după Restaurație, iar regele îl numește general în corpul de gardă și pair al Franței. Având o natură brutală, își neglijează soția și o înșală în special cu doamna de Sérizy. Cuplul pe care-l formează împreună cu soția sa este deseori comparat cu cel al soților de Mortsauf (din Crinul din vale). Marchizul moare în 1833, din cauza epuizării.
 Hélène d'Aiglemont - fiica lui Victor și a Juliei d'Aiglemont. Fuge cu Victor, căpitanul parizian, și moare într-un hotel din munții Pirinei după ce a scăpat cu viață de pe urma unui naufragiu. Ia locul micului Francisque din "Le doigt de Dieu" în ediția din 1831; Hélène este, de asemenea, prenumele fiicei soților Verdun până la ediția Werdet din 1837.
 Gustave d'Aiglemont - fiul lui Victor și a Juliei d'Aiglemont. El devine după moartea tatălui său cel de-al doilea marchiz d'Aiglemont. Moare de holeră și lasă în urma sa o văduvă și câțiva copii.
 Charles d'Aiglemont - fiul Juliei și a lui Charles de Vandenesse. Este îmbrâncit de Hélène și moare înecat în râul Bièvre.
 Moïna d'Aiglemont - fiica Juliei și a lui Charles de Vandenesse, ce va deveni contesă de Saint-Héreen și amanta contelui Alfred de Vandenesse (fratele său vitreg).
 Abel d'Aiglemont - fiul Juliei și a lui Charles de Vandenesse. A murit în asediul orașului Constantine (1837).

Alte personaje
 contesa de Listomère-Landon - mătușa lui Victor d'Aiglemont, o bătrână aristocrată ce locuiește la Tours. Familia de Listomère este bine cunoscută în Comedia umană, dar relația de rudenie cu doamna de Listomère-Landon este dificil de stabilit. Ea o înlocuiește în ediția din 1837 pe marchiza de Belorgey, fiind numită din acest motiv de mai multe ori în mod greșit marchiză.
 lordul Arthur Ormond Grenville - gentilom englez, fiul cel mare al lordului Grenville. A venit la Montpellier în 1802 pentru a-și trata o boală de piept și a fost sechestrat, împreună cu ceilalți compatrioți ai săi, de către Napoleon în semn de represalii pentru ruperea Tratatului de la Amiens. A dobândit cunoștințe medicale și s-a vindecat complet. S-a îndrăgostit de Julie d'Aiglemont în timpul unei întâlniri întâmplătoare pe malul Loarei.
 contele (ulterior marchiz) Charles de Vandenesse - fratele mai mare al lui Félix de Vandenesse și personaj al mai multor romane ale lui Balzac. Are o carieră diplomatică în plină ascensiune; devine amantul marchizei Julie d'Aiglemont și este tatăl real al lui Charles, Moïna și Abel d'Aiglemont.
 Victor - ucigașul baronului de Mauny, ce părăsește Franța și devine căpitan de corsari pe vasul Othello; este însoțit de Hélène d'Aiglemont, care-i devine soție.
 doamna Firmiani - personajul principal al romanului Madame Firmiani (1832). Ea o înlocuiește în ediția din 1837 pe marchiza Marsigli (din manuscris) și apoi pe marchiza Vitagliano. În Femeia de treizeci de ani ea îl prezintă pe Charles de Vandenesse marchizei Julie d'Aiglemont.
 Louisa de Wimphen - prietena din copilărie și confidenta Juliei d'Aiglemont. Este căsătorită și are o căsnicie fericită.
 contesa de Sérizy - o curtezană din înalta societate ce devine în 1819 metresa lui Victor d'Aiglemont. Ea preia în ediția din 1837 rolul unui personaj numit doamna de Roulay.
 domnul de Ronquerolles - fratele doamnei de Sérizy și prietenul intim al lui Victor d'Aiglemont. Îl înlocuiește în ediția din 1837 pe domnul de Flesselles.
 preotul paroh din Saint-Lange - un mic proprietar rural care s-a dedicat religiei după ce toți cei trei fii ai săi au murit în Bătălia de la Waterloo.
 Gomez - căpitanul bricului spaniol Saint-Ferdinand; refuză să se alăture piraților și este aruncat în ocean.

Istoricul publicării
Cronologia publicării romanului este greu de trasat deoarece Balzac a modificat în mod constant textul, împărțindu-l în fragmente publicate dispersat și adăugând capitole înainte de a aduna tot materialul într-un roman ce a fost publicat în 1842 de editura Furne din Paris. Cele șase capitole au fost publicate astfel: primul în 1831, al doilea în 1834, al treilea în 1832, al patrulea în 1831 și 1834, al cincilea în 1831 și al șaselea în 1832.

Prima publicare a fragmentelor

Primele fragmente ale romanului au apărut în 1830. Balzac a publicat la 11 februarie 1830, fără semnătură, fragmentul descriptiv "Une vue de Touraine" în revista La Silhouette.  Revista satirică ilustrată La Caricature a publicat la 25 noiembrie 1830 în rubrica "Fantaisies" fragmentul "La Dernière Revue de Napoléon", sub pseudonimul "le Comte Alex de B...", și o ilustrație semnată "Henri B ...", provenind dintr-un proiect literar intitulat "Deux amis" și rămas nefinalizat. Acest fragment va forma începutul primei părți a viitorului roman. Aceste câteva pagini vor fi incluse un an mai târziu într-o nuvelă intitulată "Le Rendez-vous", ce va fi publicată în numerele din 15 septembrie și 1 octombrie 1831 ale Revue des Deux Mondes și anunțată ca Une nouvelle scène de la vie privée. "Le Rendez-vous", compusă din cinci capitole, va deveni mai târziu prima parte a romanului.

În același an (1831) au mai apărut în Revue de Paris alte două nuvele: "Les Deux rencontres" (publicată în edițiile din 23 și 30 ianuarie 1831 și compusă din două capitole: "La Fascination" și "Le Capitaine Parisien"), care va forma cea de-a cincea parte a romanului, și apoi "Le Doigt de Dieu" (publicată în ediția din 27 martie 1831), care va deveni prima jumătate a celei de-a patra părți.

Cea de-a treia parte a romanului, intitulată "À trente ans", a fost publicată la 29 aprilie 1832 în Revue de Paris. În același an, autorul a corectat cele patru părți pentru a le oferi coerență narativă și, după ce a adăugat un fragment intitulat "L'Expiation" (ce va deveni ulterior cea de-a șasea parte a romanului), le-a reunit fără a le da un titlu în cea de-a doua ediție a volumului Scènes de la vie privée, care a fost publicat în mai 1832 de către editura Mame-Delaunay. Sunt operate unele modificări de nume pentru a lega între ele fragmentele disparate: copilul mort în "Le Doigt de Dieu" este numit Charles (în loc de Georges), în timp ce persoana vinovată de moartea sa nu mai este fratele său Francisque, ci sora sa Hélène, numită ca și fiica Juliei d'Aiglemont, personajul din "Rendez-vous", și ca și fiica soților Verdun din "Les Deux rencontres". Cea de-a cincea parte a viitorului roman este completată cu un epilog moralizator intitulat "Enseignement", în care este descris sfârșitul trist al Hélènei.

În anul 1834 Madame Charles-Béchet a publicat cea de-a treia ediție a seriei Scènes de la vie privée, în care nuvelele sunt reunite pentru prima dată sub un titlu comun, Même Histoire, având două adaosuri importante: "Souffrances inconnues" (redactat în vara anului 1834 și care va deveni cea de-a doua parte a viitorului roman) și "La Vallée du torrent" (datat 25 mai 1834 și care completează "Le doigt de Dieu", în timp ce textul inițial primește titlul "La Bièvre"). Titlul ultimului capitol, "L'Expiation", devine "Expiation". Eroina feminină poartă șase nume diferite.

Unificarea fragmentelor
Balzac realizează începând din noiembrie 1835 un efort de unificare a textului și de transformare a nuvelelor în roman. Crearea unei continuități narative îi dă bătăi de cap, iar autorul o roagă pe sora sa să-l ajute: "Te rog să-mi scrii... ceea ce mi-ai spus că ai găsit într-o noapte când nu puteai să dormi, acele frumoase idei în legătură cu modul cum aș putea să sudez mai bine Cele două întâlniri cu capitolele precedente din Femeia de treizeci de ani". Eforturile sale au fost încununate de succes, iar Balzac îi scrie în ianuarie 1836 doamnei Ewelina Hańska: "Am făcut schimbări mari în raport cu sensul general din Aceeași poveste."

Ediția publicată de Werdet în 1837 introduce unele modificări minore: romanul nu mai are un titlu comun, iar numele unor personaje secundare sunt modificate: doamna de Belorgey devine doamna de Listomère-Landon, doamna de Roulay devine doamna de Sérizy, domnul de Flesselles devine domnul de Ronquerolles și doamna Vitagliano dispare, fiind înlocuită de doamna Firmiani. Ediția reeditată de Charpentier în octombrie 1839 păstrează forma textului din 1834.

Romanul a primit titlul definitiv La Femme de trente ans odată cu publicarea sa de către editura Furne în 1842, toate fragmentele fiind legate între ele. Titlurile a trei capitole au fost schimbate, iar personajele principale feminine au fuzionat într-un singur personaj, Julie d'Aiglemont. Cartea a fost dedicată pictorului Louis Boulanger (1806-1867).

Ca urmare a faptului că romanul a fost compus din mai multe fragmente scrise și publicate disparat, manuscrisele originale sunt păstrate în diferite locuri. O parte din manuscrise ("Le Rendez-vous", "L'Expiation") au fost achiziționate de vicontele Charles de Spoelberch de Lovenjoul și sunt conservate în prezent la biblioteca prestigiosului Institut de France. Alte manuscrise ("Souffrances inconnues", "À trente ans") au fost oferite de Balzac marchizei de Castries și sunt conservate la Fundația Martin-Bodmer din apropiere de Geneva. Nu se cunoaște soarta celorlalte manuscrise.

Temă

Femeia de treizeci de ani este un studiu detaliat al emoțiilor umane, mai ales al dorințelor și pasiunilor feminine, scris, după opinia lui Șerban Cioculescu, ca "o replică a feminismului sentimental, din romanele d-nei George Sand". Într-o postfață datată 25 martie 1834, Balzac își descria astfel propriile intenții scriitoricești: "Personajul ce străbate, ca să spun așa, cele șase tablouri din care se compune Aceeași poveste nu este o figură, e un gând. Cu cât acest gând îmbracă deosebite costume, cu atât el redă mai bine intențiile autorului. Ambiția sa este de a transmite sufletului vagul unei reverii din care femeile să poată redeștepta câteva dintre impresiile vii pe care le-au păstrat, să reînsuflețească amintirile risipite în viață, spre a scoate din ele câteva învățăminte".

Subiectul romanului este rezumat astfel în Dictionnaire des œuvres:

Tradiționalist convins, Balzac sancționează cu asprime adulterul feminin, considerându-l ca factor generator al unor nenorociri în lanț ce duc până la crimă și incest. Julie suferă chinurile căsniciei și se răzvrătește împotriva convențiilor sociale (căsătoria - pe care o consideră "o prostituție legală" -, biserica - ale cărei sfaturi le respinge - și maternitatea - o reneagă pe prima sa fiică, pe care o consideră un fruct "al datoriei și al hazardului"). Adorată de un tânăr lord englez, Arthur Grenville, pe care-l consideră atrăgător, ea nu-i cedează și-i provoacă involuntar moartea. Mistuită cu remușcări, se resemnează în cele din urmă până ce Charles de Vandenesse reușește să o scoată din starea de deprimare. Ea va avea cu acest amant un băiat adorabil, pe care sora sa vitregă, Hélène (neiubită de mama sa deoarece era fiica lui Victor d'Aiglemont), îl împinge din gelozie într-un râu, provocându-i moartea. Julie d'Aiglemont își va plăti scump propriul adulter. Ca urmare a unor circumstanțe puțin plauzibile, fiica ei Hélène va fugi cu un ucigaș urmărit de poliție, ce va deveni pirat. În urma altor evenimente improbabile, Hélène moare în brațele mamei sale. Romanul se încheie cu bătrânețea plină de remușcări a mamei vinovate.

Intenția lui Balzac este una moralizatoare, autorul dorind să restaureze moravurile societății prin sancționări exemplare și să pună de acord arta cu morala. Prezentarea cumulativă a dezastrelor și a pedepsei suferite de femeia adulterină pare astăzi însă melodramatică și forțată, deși există și o condamnare implicită de către autor a convențiilor sociale ce prevalează asupra drepturilor individuale.

Criticii literari au susținut că Balzac a descoperit în această carte un nou tip de personalitate:

Balzac vorbește deci despre căsătorie, despre sexualitatea feminină și despre sentimentele femeii. Aceasta include atât aspirațiile amoroase juvenile, transformate rapid în dezamăgiri, cât și plăcerea sexuală și frustrarea provocată de lipsa orgasmului. Balzac vorbește despre brutalitatea sexuală, asemănătoare violului, pe care-l suferă de două ori (fizic și psihologic) tinerele mirese necunoscătoare ale realităților vieții, brutalitate care le dezgustă cu atât mai mult cu cât bărbatul dispune de trupul soției sale așa cum dorește și ignoră complet nevoile soției sale. Julie d'Aiglemont devine astfel obiectul impulsurilor sexuale ale soțului ei, Victor d'Aiglemont, descris de Balzac ca mediocru și inferior soției sale.

Așa că atunci când mătușa lui Victor, contesa de Listomère-Landon, cercetează sentimentele tinerei Julie d'Aiglemont: "Se cutremră constatând că Julie e o inimă dezamăgită, o tânără femeie căreia experiența unei zile, a unei nopți, poate, îi fusese de ajuns pentru a-și da seama de nulitatea lui Victor", ceea ce sugerează descoperirea violentă a sexualității de către Julie.

Acestei pasivități sexuale forțate i se adaugă probleme medicale intime pe care pudoarea îl oprește pe scriitor să le evoce: Balzac face astfel scurte referiri la o inflamație genitală (metrită). Pentru autor, aceste chinuri ale femeii căsătorite nu sunt urmarea statutului său social inferior, ci a "nulității" unui soț iubit, dar și urât în același timp: soțul, militar mediocru, ignoră sensibilitatea și problemele feminine.

În paralel, Balzac descrie, în prima parte, modul în care aceste probleme maritale sunt reflectate în viața publică. În mod ironic, suferinței private îi corespunde, așa cum este descrisă în această parte, o anumită reputație publică de care profită soțul, "un om nul", și îi conferă eroinei o anumită formă de respectabilitate.

Aceste teme sunt comune în literatură (adulterul, suferința sexuală), ele făcând obiectul unui proces intentat lui Gustave Flaubert pentru Madame Bovary.

Bătălii napoleoniene evocate
Balzac a introdus legenda napoleoniană în întreaga La Comédie humaine. În romanul Femeia de treizeci de ani, el evocă:
 Bătălia de la Austerlitz: "Când manevrele se terminară, ofițerul de ordonanță dădu pinteni calului și se opri înaintea împăratului, așteptându-i ordinele. În acea clipă, el se afla la douăzeci de pași de Julie, în fața grupului imperial, într-o atitudine foarte asemănătoare aceleia pe care Gérard a dat-o generalului Rapp în tabloul Bătălia de la Austerlitz."
 Campania din Germania (1813): "Duminica aceea era a treisprezecea din anul 1813. Peste două zile, Napoleon pleca în fatala campanie în care, rând pe rând, avea să-i piardă pe Bessières, Duroc, să câștige memorabilele bătălii de la Lützen și de la Bautzen, să se vadă trădat de Austria, de Saxa, de Bavaria și de Bernadotte, și să dea teribila bătălie de la Lipsca."

Aprecieri critice
Criticul Alexandru Paleologu îl considera pe Balzac ca fiind "geniul suprem al literaturii franceze (...), cu nimic mai prejos de Shakespeare sau Dostoievski". Scriitorul francez este perceput ca un observator subiectiv, un "demiurg" ce cunoaște cele mai secrete gânduri ale personajelor. Principalul impuls al ființelor umane în societate este, în concepția lui Balzac, pasiunea erotică integrată într-un context istorico-social specific. Energia vitală este principala virtute a eroilor balzacieni, în timp ce lipsa energiei dezvăluie mediocritatea și non-valoarea personajelor.

Romanul Femeia de treizeci de ani este criticat în special din cauza combinării forțate a mai multor fragmente narative diferite, ceea ce creează o operă dezordonată, cu o acțiune puțin verosimilă și inegală. Eforturile de unificare ale textului de către Balzac nu au reușit să elimine lipsa de coeziune narativă a romanului ce se datorează faptului că cele șase capitole au fost scrise la date diferite fără a fi plănuite a forma aceeași operă literară.

Profesorul André Le Breton (1860-1930) de la Universitatea Sorbona, unul dintre cercetătorii operei lui Balzac, a criticat cu asprime această acțiune a scriitorului și a exagerat părțile slabe ale romanului: "În ciuda tuturor "cârpelilor" și a tuturor "petecelilor", ele se văd foarte bine din extraordinara dezordine care domnește în acest roman, iar ceea ce conține el mai strălucitor face să regretăm și mai mult abuzul pe care Balzac l-a făcut aici cu darurile și cu talentul lui. Ce operă anapoda! (...) Iată unde ajunge Balzac îmbinând sub același titlu povestiri scrise la diverse epoci, și alcătuind cărți de vânzare, pentru editorul său, din toate paginile pe care le-a presărat în dreapta și-n stânga. În asemenea momente, el nu mai e nimic altceva decât un negustor. E, ca și Dumas-tatăl: o fabrică sau o manufactură de romane, și, ca și el, face bani din orice; văzându-l cum și-a irosit geniul, e o minune că a izbutit uneori să creeze capodopere".

În ciuda criticilor aduse romanului, Le Breton recunoaște talentul lui Balzac de a ilustra pasiunile puternice ale personajelor: "Nu există nici un fapt din viața noastră morală despre care să se poată spune că el nu-l înțelege. (...) El cunoaște mersul pasiunilor; știe cum se nasc și cum mor. Cum se nasc - a arătat cu cea mai deosebită siguranță de analiză în capitolul al treilea din Femeia de treizeci de ani, această operă bizară care conține atât de mari frumuseți între atât de absurde ficțiuni. Cum mor și cum se sting - a spus-o cu aceeași precizie și cu aceeași forță (...) și în ultimul capitol din Femeia de treizeci de ani, intitulat: "Bătrânețea unei mame vinovate". Nimic mai mai adevărat, nimic mai puternic decât paginile din Femeia de treizeci de ani în care el o pune pe doamna d'Aiglemont față în față cu Charles de Vandenesse. (...) Bineînțeles, în doamna d'Aiglemont a pus mult, aproape tot, din iubita lui Dilecta, așa încât doamna de Berny va trăi pururi nu numai sub trăsăturile doamnei de Mortsauf din Crinul din vale, ci și sub cele ale sărmanei doamne d'Aiglemont".

Traduceri în limba română

Prima traducere în limba română a fost realizată de către comisul Costachi Gane (unchiul scriitorului Nicolae Gane) și tipărită în 1852 cu alfabet chirilic de tranziție de Tipografia Româno-Francesă din Iași sub titlul Scene din vieața privată sau aceeași istorie (283 p.). Primul fragment dintr-un roman al lui Balzac apăruse în 1836, dar traducerea lui Costachi Gane este prima traducere integrală în limba română a unui roman balzacian.

Alte traduceri au fost realizate de Aureliu Gheorghiu (publicată în opt broșuri tipărite în 1913 de Inst. de Arte Grafice N. V. Ștefaniu & Co. din Iași sub titlul Femeia de treizeci ani), de Aurel Alexandrescu-Dorna (publicată în 1914 de Editura Librăriei Leon Alcalay din București sub titlul Femeia la treizeci de ani și reeditată în 1916) și de Catrinel Mugur (publicată în perioada interbelică de Editura Cultura Poporului din București sub titlul Femeia la treizeci de ani și reeditată în 1992 de Editura Excelsior din Timișoara sub titlul Femeia de treizeci de ani).

Cea mai răspândită traducere a fost realizată de Haralambie Grămescu și publicată în 1971 de Editura Minerva din București sub titlul Femeia de treizeci de ani, în colecția Biblioteca pentru toți, cu un cuvânt înainte scris de Alexandru Paleologu. Traducerea lui Haralambie Grămescu a fost reeditată de mai multe ori de diferite edituri din București, Chișinău și Iași, fiind intitulată alternativ Femeia de treizeci de ani sau Femeia la treizeci de ani. O traducere mai nouă a fost realizată de Mihaela-Anna Mihailide și publicată în 2011 de Editura Adevărul Holding din București sub titlul Femeia la treizeci de ani.

Note

Bibliografie
 Richard Bolster, "Balzac in Debt again: The Sexual Theme in La Femme de trente ans", French Studies Bulletin, Winter 1992-1993, n° 45, pp. 19-20.
 Richard Bolster, "Did Balzac Really Discover the Woman of Thirty?", French Studies Bulletin, 1993 Summer, n° 47, p. 19.
 Eric Bordas, "De l'héroïne à la lectrice: L'Inscription du narrataire dans La Femme de trente ans", Champs du Signe, 1994, n° 4, pp. 85-94.
 Frédérique Bué-Proudom, "La Femme de trente ans et Le Lys dans la vallée ou l'écriture de l'indicible", Champs du Signe, 1994, n° 4, pp. 61-69.
 Dominique Millet-Gérard, "Dandys et 'grandes coquettes' : De Pouchkine et de Balzac à Lermontov", L'Année balzacienne, 1993, n° 14, pp. 41-63.
 Kirsten Lund Hansen, "À Baudelaire : À Balzac : À Paris", (Pre)Publications, noiembrie 1991, n° 17 (130), pp. 3-12.
 Henri Kieffer, "Précisions sur le peintre Drölling", L'Année balzacienne, 1991, n° 12, pp. 447-454.
 Martine Leonard, "Construction de 'l'effet-personnage' dans La Femme de trente ans", Le Roman de Balzac : recherches critiques, méthodes, lectures, Montréal, Didier, 1980, pp. 41-50.
 Jacques Martineau, "Les Soupirs de la sainte et les cris de la fée : les Voix du désir dans La Femme de trente ans et Le Lys dans la vallée", Op.Cit., noiembrie 1993, n° 2: 107-119.
 Éva Martonyi, "Balzac 'frénétique' ?", Cahiers du Centre d'Études des Tendances Marginales dans le Romantisme Français, 1994, n° 4, pp. 3-13.
 J. H. Mazaheri, "Myth and Guilt Consciousness in Balzac's La Femme de trente ans", Lewiston, Mellen, 1999.
 Paul Pelckmans, "Névrose ou sociose ? Une Lecture de La Femme de trente ans de Balzac", Revue Romane, 1977, n° 12, pp. 96-122.
 Paule Petitier, "Balzac et la 'signifiance'", L'Année balzacienne, 1995, n° 16, pp. 99-115.
 Christine Planté, "Même histoire, autre histoire ? Mères et filles dans La Femme de trente ans et Le Lys dans la vallée", Genèses du roman : Balzac et Sand, Amsterdam, Rodopi, 2004, pp. 155-168.
 Humbelina Loyden Sosa, "Balzac o la monogamia de aplicación universal", La seducción de la escritura : Los discursos de la cultura hoy. Mexico, [S.n.], 1997, pp. 182-188.
 Raymond L. Sullivant, "L'Édition Werdet de La Femme de trente ans", L'Année balzacienne, Paris, Garnier Frères, 1965, pp. 131-142.
 Raymond L. Sullivant, "La Femme de trente ans : quelques emprunts de Balzac à la littérature et à la vie anglaises", L'Année balzacienne, Paris, Garnier Frères, 1967, pp. 107-114.
 Alain Vaillant, "Balzac : la Poétique de l'outrance", L'Année balzacienne, 1995, n° 16, pp. 117-131.

Legături externe

 Isabelle Miller, La Femme de trente ans ; accesat la 8 decembrie 2015.

La Comédie humaine
Romane de Honoré de Balzac

Femeia de treizeci de ani


Anisopappinae, podtribus glavočika, dio tribusa Athroismeae u potporodici Asteroideae. Godine 2010 u njega je uključen i novi monotipični rod Cardosoa., koji se sada vodi kao sinonim za  Anisopappus Hook. & Arn.

Rodovi
 Anisopappus Hook. & Arn.
 Cardosoa S.Ortiz & Paiva

Izvori

Athroismeae

Anisopappinae


Acute-phase proteins (APPs) are a class of proteins whose concentrations in blood plasma either increase (positive acute-phase proteins) or decrease (negative acute-phase proteins) in response to inflammation. This response is called the acute-phase reaction (also called acute-phase response). The acute-phase reaction characteristically involves fever, acceleration of peripheral leukocytes, circulating neutrophils and their precursors. The terms acute-phase protein and acute-phase reactant (APR) are often used synonymously, although some APRs are (strictly speaking) polypeptides rather than proteins.

In response to injury, local inflammatory cells (neutrophil granulocytes and macrophages) secrete a number of cytokines into the bloodstream, most notable of which are the interleukins IL1, and IL6, and TNF-α.  The liver responds by producing many acute-phase reactants. At the same time, the production of a number of other proteins is reduced; these proteins are, therefore, referred to as "negative" acute-phase reactants. Increased acute-phase proteins from the liver may also contribute to the promotion of sepsis.

Regulation of synthesis
TNF-α, IL-1β and IFN-γ are important for the expression of inflammatory mediators such as prostaglandins and leukotrienes, and they also cause the production of platelet-activating factor and IL-6. After stimulation with proinflammatory cytokines, Kupffer cells produce IL-6 in the liver and present it to the hepatocytes. IL-6 is the major mediator for the hepatocytic secretion of APPs. Synthesis of APP can also be regulated indirectly by cortisol. Cortisol can enhance expression of IL-6 receptors in liver cells and induce IL-6-mediated production of APPs.

Positive
Positive acute-phase proteins serve (as part of the innate immune system) different physiological functions within the immune system. Some act to destroy or inhibit growth of microbes, e.g., C-reactive protein, mannose-binding protein, complement factors, ferritin, ceruloplasmin, serum amyloid A and haptoglobin. Others give negative feedback on the inflammatory response, e.g. serpins. Alpha 2-macroglobulin and coagulation factors affect coagulation, mainly stimulating it. This pro-coagulant effect may limit infection by trapping pathogens in local blood clots. Also, some products of the coagulation system can contribute to the innate immune system by their ability to increase vascular permeability and act as chemotactic agents for phagocytic cells.

Negative
"Negative" acute-phase proteins decrease in inflammation. Examples include albumin, transferrin, transthyretin, retinol-binding protein, antithrombin, transcortin. The decrease of such proteins may be used as markers of inflammation. The physiological role of decreased synthesis of such proteins is generally to save amino acids for producing "positive" acute-phase proteins more efficiently. Theoretically, a decrease in transferrin could additionally be decreased by an upregulation of transferrin receptors, but the latter does not appear to change with inflammation.

While the production of C3 (a complement factor) increases in the liver, the plasma concentration often lowers because of an increased turn-over, therefore it is often seen as a negative acute-phase protein.

Clinical significance
Measurement of acute-phase proteins, especially C-reactive protein, is a useful marker of inflammation in both medical and veterinary clinical pathology. It correlates with the erythrocyte sedimentation rate (ESR), however not always directly. This is due to the ESR being largely dependent on the elevation of fibrinogen, an acute phase reactant with a half-life of approximately one week. This protein will therefore remain higher for longer despite the removal of the inflammatory stimuli. In contrast, C-reactive protein (with a half-life of 6–8 hours) rises rapidly and can quickly return to within the normal range if treatment is employed. For example, in active systemic lupus erythematosus, one may find a raised ESR but normal C-reactive protein.They may also indicate liver failure.

References

External links
 http://eclinpath.com/chemistry/proteins/acute-phase-proteins/

Immune system

Acute-phase protein


Marvin Mandel (19. april 1920 - 30. august 2015) var en amerikansk politiker. Han var den 56. Guvernør af Maryland. Han var medlem af Democratic Party. Han var guvernør fra 1969 til 1979.

Mandel blev født i Baltimore, Maryland.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Maryland Manual official state gubernatorial biography
 Law Firm: Mandel, Liff & Walsh, LLP

Politikere fra USA
Guvernører i Maryland

Marvin Mandel