Anfernee Tyrik Simons (Altamonte Springs, 8 de junho de 1999) é um jogador norte-americano de basquete profissional que joga atualmente no Portland Trail Blazers da National Basketball Association (NBA).

Ele jogou basquete preparatório na IMG Academy em Bradenton, Flórida. Ele se tornou o primeiro norte-americano a entrar e ser selecionado em um draft da NBA logo após se formar no ensino médio desde que a liga implementou as regras de restrição de idade pela primeira vez em 2005.

Carreira no ensino médio
Simons estudou na Edgewater High School em Orlando, Flórida, onde durante seu segundo ano teve médias de 17,8 pontos, 4,6 assistências, 2,4 rebotes e 1 roubo de bola em 30 jogos. Durante seu terceiro ano, ele se transferiu para a Montverde Academy em Montverde, mas depois de ser jogador reserva, voltou para Edgewater com a intenção de manter seu nome afastado das considerações da universidades por um ano. Ele se formou em Edgewater em 2017 com médias de 23,8 pontos, 7,2 rebotes, 4,2 assistências e 1,8 roubos de bola em 20 jogos. Então, por causa de sua re-classificação na Classe de 2018, ele frequentou a IMG Academy em Bradenton para um ano de pós-graduação, embora já tivesse manifestado interesse em passar aquele ano na West Oaks Academy em Orlando.

Simons foi classificado como um recruta de cinco estrelas e foi classificado como o sétimo melhor jogador da classe de 2018 pelo 247Sports.com. Originalmente, ele planejava entrar na Universidade de Louisville, mas como resultado do escândalo sexual na universidade em 2015 e no escândalo de corrupção do basquete masculino da Divisão I da NCAA de 2017–18, ele desistiu de Louisville, dizendo que estava mais interessado na Universidade da Carolina do Sul, na Universidade Estadual da Carolina do Norte, na Universidade do Tennessee e na Universidade da Flórida. Em janeiro de 2018, ele disse que "provavelmente" iria pular a universidade e entrar no draft da NBA de 2018, embora sem contratar um agente. Em março de 2018, ele confirmou sua decisão e, posteriormente, removeu seu nome do Nike Hoop Summit e do Jordan Brand Classic de 2018. Em 20 de março de 2018, a ESPN o classificou como o 19º melhor prospecto do draft.

Carreira profissional

Portland Trail Blazers (2018–presente)
Simons foi selecionado pelo Portland Trail Blazers como a 24º escolha geral no draft da NBA de 2018. Ele seria o terceiro jogador do ensino médio desde 2015 a ser draftado para a NBA, atrás de Thon Maker e Satnam Singh Bhamara. Em 2 de julho de 2018, os Trail Blazers anunciaram que haviam assinado um contrato de 4 anos e US$10.1 milhões com Simons.

Em 21 de janeiro de 2019, os Blazers designaram Simons para o Agua Caliente Clippers da G-League.

Em 10 de abril de 2019, Simons teve seu primeiro jogo como titular da carreira contra o Sacramento Kings e registrou 37 pontos, 6 rebotes e 9 assistências, tornando-se o primeiro novato do Trail Blazers a marcar mais de 30 pontos desde Damian Lillard.

Em 3 de janeiro de 2022, Simons registrou 43 pontos, o recorde de sua carreira, e sete assistências em uma vitória por 136-131 sobre o Atlanta Hawks. Em uma entrevista pós-jogo, ele dedicou o jogo a seu avô, que morreu de câncer na noite anterior. Em 28 de março, ele foi descartado até o final da temporada com tendinopatia patelar no joelho esquerdo.

Em 6 de julho de 2022, Simons assinou novamente com os Trail Blazers em um contrato de US $ 100 milhões por quatro anos. Em 21 de outubro, Simons acertou a cesta da vitória por 113-111 na prorrogação sobre o Phoenix Suns. Em 3 de dezembro, ele marcou 45 pontos, o recorde de sua carreira, na vitória por 116–111 sobre o Utah Jazz. Em 3 de fevereiro de 2023, Simons marcou 33 pontos em uma vitória por 124–116 sobre o Washington Wizards.

Estatísticas da carreira

NBA

Temporada regular

Playoffs

Fonte:

Vida pessoal
Simons recebeu o nome de Anfernee devido a seus pais, Charles e Tameka, serem fãs do Orlando Magic e batizá-lo em homenagem ao ex-jogador Penny Hardaway.

Basquetebolistas do Portland Trail Blazers
Basquetebolistas da Flórida
Pessoas vivas
Nascidos em 1999
Naturais da Flórida

Anfernee Simons


Der Pfarrhof Bregenstedt ist ein denkmalgeschützter Pfarrhof im zur Gemeinde Erxleben gehörenden Dorf Bregenstedt.

Der Pfarrhof befindet sich an der Adresse Im Winkel 4 südwestlich der erhöht gelegenen Dorfkirche Bregenstedt. Der Gebäudegiebel des Pfarrhauses ist zur Straße ausgerichtet. Das östlich des Hauses gelegene Wirtschaftsgebäude wendet seine Traufseite der Straße zu. Zum mit einer Mauer umgebenen Hof gehört ein großer Garten.

Das zweigeschossige als Fachwerkhaus errichtete Pfarrhaus entstand gemäß einer an der Stockschwelle befindlichen Inschrift im Jahr 1617 und ist mit seiner Entstehung vor dem Dreißigjährigen Krieg eines der ältesten Pfarrhäuser der Region. Bedeckt ist das Gebäude mit einem Walmdach. 1858 erfolgte ein Umbau. Die Fassade wurde dabei mit Schieferplatten verkleidet. Die Giebelfront verfügt über einen Kremperbehang.

Literatur
 Folkhard Cremer in Dehio, Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler, Sachsen-Anhalt I, Regierungsbezirk Magdeburg, Deutscher Kunstverlag München Berlin 2002, ISBN 3-422-03069-7, Seite 122
 Mathias Köhler, Denkmalverzeichnis Sachsen-Anhalt, Band 10.1, Ohrekreis (I) - Altkreis Haldensleben, Landesamt für Denkmalpflege und Archäologie Sachsen-Anhalt, Michael Imhof Verlag Petersberg 2005, ISBN 3-86568-011-9, Seite 57

Kulturdenkmal in Erxleben (Landkreis Börde)
Bregenstedt
Bregenstedt
Bauwerk in Erxleben (Landkreis Börde)
Wohngebäude im Landkreis Börde
Christentum in Erxleben (Landkreis Börde)

Pfarrhof Bregenstedt


Vladimir Ivanovici Romașkin sau Iovlani Olo (în erziană: Йовлань Оло, în ; ) a fost un folclorist, cercetător, muzician și creator de documentare de etnie mordivină, considerată o figură importantă în renașterea culturală a Erziei, Mokșei, și a poporului karatai. A creat, de asemenea, grupul muzical Toorama.

Biografie
În 1975 Romașkin a finalizat cursurile secției de dirijori și cor a Școlii de Muzică din Saransk. Până în 1980 a lucrat în cadrul secției de dirijori și cor al Conservatorului din Kazan, iar în anul 1986 a urmat studii postuniversitare la MNIIYALIE (secția folcloric și artă). Din 1980 până în 1989 a fost un cercetător de folclor și artă la Institutul de Cercetări de Limba, Literatura și Istoria Mordoviei. În 1986 și-a publicat monografia "Despre unele trăsături ale muzicii populare Mordovieno-Karataeve" în care a descris folclorul poporului katarai din satele din RASS Tătară. Mai târziu, a devenit scenarist și regizor, contribuind la crearea documentarelor Karatau  și Istoki, precum și la  musicalul Toorama. Din 1990 până la moartea sa în 2002, Romașkin a fost profesor de muzică la Școala Națională de Cultură din Saransk.

Poate cea mai cunoscută realizare a lui Romașkin a fost aceea al creării grupului Toorama, din repertoriul căruia au făcut parte piese erziești, mokșești, și cântece ale poporului karatai.

 A primit titlul de Cavaler al Ordinului Crucii Sf. Maria pentru contribuția sa mare la dezvoltarea și promovarea popoarelor și culturii finno-ugrice în lume (7 martie 2001)

Muzeul Vladimir Romașkin

La 6 septembrie 2006, în cartierul Kociurovski din Mordovia, a fost deschis un muzeu dedicat lui Romașkin, numit "Ethno-Kudo". În 1989, în timp ce era încă tânăr, a cumpărat casa în satul Podlesnaya Tavla.

Referințe

Nașteri în 1951
Decese în 2002
Muzicieni ruși
Folcloriști ruși

Vladimir Romașkin


Tysiachni  es un jútor del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado 21 km al sur de Gulkévichi y 140 km al este de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 1814 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Tysiachnoye, al que pertenece asimismo Bratski y Vozdvizhenski.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Тысячный.
 Mapa topográfico en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar

Tysiachni


Les ligaments sterno-costaux intra-articulaires (ou ligaments interosseux de l'articulation chondro-sternale) sont des ligaments fibrocartilagineux tendus horizontalement entre les extrémités médiales des cartilages et les fonds des incisures costales du sternum. Ils divisent chaque articulation sterno-costale en deux compartiments synoviaux.

Notes et références

Liens externes

Thorax

Ligament sterno-costal intra-articulaire


Ennedi gorje ili Ennedi visoravan je planinski vijenac pješčenjaka u pustinji Sahari, regija istočni Ennedi u sjeveroistočnom Čadu. Krajolik je prepun prirodnih kamenih litica, klanaca, stupova, lukova i mostova koji su djelo tisućljećnog djelovanja erozija i vjetra. turistička atrakcija. Ovo područje je potpuno okruženo pješčanim pustinjama i samo su karavane deva uspijevale proći kroz duboke doline Ennedija, tako da je kulturno bio pod raznim ujecajima.

U najvećim klancima, stalna prisutnost vode igra bitnu ulogu u ekosustavu gorja održavajući biljni i životinjski svijet, kao i ljudski život. Tisuće slike su oslikane i uklesane na površinam stijena špilja, kanjona i skloništa, predstavljajući jedan od najvećih sastava umjetnosti na stijenama u Sahari. Područje je ipak najslavnije po bogatstvu prapovijesnim petroglifima (kao što je nalazište Niola Doa iz oko 4000. pr. Kr.), zbog čega je 2016. godine upisano na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Africi kao mješovita kulturna i prirodna svjetska baština Čada.

Fauna

Ennedi gorje je bogato životinjskim vrstama kao što je pustinjski krokodil (Crocodylus suchus) koji su na ovom području postali patuljasti zahvaljujući izolaciji. Mogu se pronaći samo u nekoliko jezera riječnih klanaca kao što je guelta (privremeno jezero) d'Archei i prijeti im istrebljenje. Također, posljednja podvrsta zapadnoafričkog lava (Panthera leo senegalensis)je živila ovdje do 1940-ih kada su posljednji put viđeni. No, još uvijek se mogu pronaći pokoji primjerci ugroženih vrsta kao što su: saharska oriks antilopa (Oryx dammah) i sudanski gepard (Acinonyx jubatus soemmeringii)

Izvori

Poveznice

Slični lokaliteti u Africi:
 Tsodilo (Bocvana)
 Kondoa (Tanzanija)
 Tasili n'Adžer (Alžir)
 Chongoni (Malavi)
 Ténéré (Niger)

Vanjske poveznice

 Prirodni lukovi Ennedija

Gorja u Africi
Pretpovijesna umjetnost
Petroglifi u Africi
Prapovijesni arheološki lokaliteti u Africi
Svjetska baština u Africi
Reljefni oblici u Čadu

Ennedi


O Império Otomano entra na Primeira Guerra Mundial quando dois navios recém-adquiridos de sua marinha, ainda tripulados por marinheiros alemães e comandados por seu almirante alemão, realizaram o Ataque do Mar Negro, um ataque surpresa contra portos russos, em 29 de outubro de 1914. A Rússia respondeu declarando guerra em 1.º de novembro de 1914 e os aliados da Rússia, Grã-Bretanha e França, declararam guerra ao Império Otomano em 5 de novembro de 1914. As razões para a ação otomana não ficaram imediatamente claras. O governo otomano havia declarado neutralidade na guerra recentemente iniciada, e as negociações com ambos os lados estavam em andamento.

Essa decisão acabaria levando à morte de centenas de milhares de cidadãos otomanos, ao genocídio armênio, à dissolução do império e à abolição do califado islâmico.

História do Império Otomano

Entrada do Império Otomano na Primeira Guerra Mundial


Thirty-Nine () é uma série de televisão sul-coreana de 2022 dirigida por Kim Sang-ho e estrelando Son Ye-jin, Jeon Mi-do e Kim Ji-hyun como um grupo de amigas que está prestes a fazer quarenta anos. Estreou no dia 16 de fevereiro de 2022 no canal JTBC, indo ao ar duas vezes por semana e tendo a duração de doze episódios. A distribuição internacional foi feita pela Netflix, com os episódios sendo disponibilizados na plataforma uma semana após sua exibição na Coreia. Apesar do sucesso moderado em seu país de origem – obtendo uma média de 6,5 pontos de audiência – a série foi um sucesso na plataforma de streaming, ficando quatro semanas no top 10 global das séries mais assistidas da Netflix.

Referências

Thirty-Nine


Hans Voß (* 31. Januar 1931 in Demmin; † 14. Oktober 2016 in Berlin) war ein deutscher Diplomat. Er war Botschafter der DDR in Rumänien, Italien und Malta.

Leben
Voß, Sohn einer Arbeiterfamilie, absolvierte von 1946 bis 1948 eine Ausbildung zum Verwaltungsangestellten. Anschließend arbeitete er beim Rat des Kreises Demmin.

Voß war ab 1953 Angehöriger des Diplomatischen Dienstes der DDR. Er war von 1953 bis 1960 Oberreferent bzw. Abteilungsleiter für Deutsche Fragen im Ministerium für Auswärtige Angelegenheiten der DDR (MfAA). Er absolvierte in dieser Zeit ein Studium an der Deutschen Akademie für Staats- und Rechtswissenschaft und schloss das Studium als Jurist ab. Von 1960 bis 1963 war er Leiter der DDR-Generalkonsulats in Burma und zusätzlich 1962 in Kambodscha. Anschließend war er wieder Mitarbeiter im MfAA, von 1965 bis 1970 als Abteilungsleiter der 6. Europäischen Abteilung (Westdeutschland). 1967 promovierte er zum Dr. jur. und war 1967/1968 Mitglied der Verfassungskommission der Volkskammer. Von 1970 bis 1977 war er Botschafter der DDR in Bukarest, von 1978 bis 1985 Botschafter in Rom und von 1979 bis 1985 zweitakkreditiert in Malta. Von 1986 bis 1989 wirkte er als stellvertretender Delegationsleiter auf dem KSZE-Folgetreffen in Wien. 1989 war er Delegationsleiter auf dem KSZE-Umwelttreffen in Sofia und dem Informationsforum in London sowie 1990 auf der Bonner Wirtschaftskonferenz.

Voß war Mitglied der SED.

Er war Vorstandsmitglied im Verband für Internationale Politik und Völkerrecht e. V.

Auszeichnungen
 Vaterländischer Verdienstorden in Bronze (1969) und in Silber (1976)

Literatur
 Günther Buch: Namen und Daten wichtiger Personen der DDR. 4., überarbeitete und erweiterte Auflage. Dietz, Berlin (West)/Bonn 1987, ISBN 3-8012-0121-X, S. 337.
 Gabriele Baumgartner: Voss, Hans. In: dies., Dieter Hebig (Hrsg.): Biographisches Handbuch der SBZ/DDR. 1945–1990. Band 2: Maassen – Zylla. K. G. Saur, München 1997, ISBN 3-598-11177-0, S. 967.
 Siegfried Bock, Ingrid Muth, Hermann Schwiesau: Die DDR-Außenpolitik, ein Überblick. Daten, Fakten, Personen (III). LIT Verlag Dr. W. Hopf, Berlin 2010, ISBN 978-3-643-10559-2, S. 386.

Weblinks
 Nachlass Bundesarchiv N 2746

Botschafter der DDR
Botschafter der DDR in Rumänien
Botschafter in Malta
Botschafter in Italien
Botschafter beim Heiligen Stuhl
Botschafter beim Malteserorden
Träger des Vaterländischen Verdienstordens in Silber
SED-Mitglied
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1931
Gestorben 2016
Mann

Hans Voß (Diplomat)


Christopher Birdwood Thomson, 1st Baron Thomson (n. 13 aprilie 1875 – d. 5 octombrie 1930) a fost un ofițer britanic, atașat militar al Marii Britanii în România pe perioada Primului Război Mondial. A fost la post în România începând cu anul 1915.

Note

Bibliografie
 Duca, Ion G., Amintiri politice, vol. I-III, Jon Dumitru Verlag, München, 1981-1982
  ***, ''România în războiul mondial 1916-1919, vol. I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1936

Vezi și
 Participarea României la Primul Război Mondial

Diplomați străini în România în Primul Război Mondial
Cioturi din proiectul România în Primul Război Mondial

Christopher Birdwood Thomson


Kobo, de son vrai nom Kobo Redson, est un rappeur belge né à Bruxelles le 2 juillet 1992.

Une écriture à l'encre du réel
Kobo nous délivre à travers ses morceaux une réalité sombre et dure. Des morceaux comme "Baltimore" dépeignent la vie des "quartiers" où l'argent et la violence sont les maitres mots. Kobo a beau choisir ses mots avec soin, d'une voix douce et posée, on sent chez lui un tiraillement permanent entre ce qu'il voudrait être et la réalité..

Un univers lyrique
Kobo s'est associé au réalisateur Antoine Besse et s'est envolé pour le Congo (son pays d'origine) afin de tourner un court-métrage de sept minutes avec des acteurs locaux. "Ça faisait presque dix ans que je n'y étais pas retourné. Beaucoup de choses ont changé entretemps, j'ai parfois eu l'impression de marcher sur mes souvenirs, mais ça m'a permis de me rappeler qui j'étais vraiment. Avec la vie que je mène à Bruxelles, j'avais fini par perdre le sens de tout ça, mais là, le fait de mettre un peu de ma culture en avant et de retrouver le pays, j'ai eu l'impression d'être en phase avec moi-même."

On sent donc très bien se tiraillement de Kobo entre la vie qu'il à vécu et sa personnalité d'artiste qui lui permet de s'échapper quelques instant de cette dur réalité. Cela le démarque de bon nombre d'autres rappeurs. je ne me la joue pas artiste, j'en suis vraiment un, au point d'approcher la musique sous différents angles chaque jour. Parfois, j'écris ou je fais du son, d'autres fois, je tourne des clips ou des courts-métrages. Tout se mélange, c'est très bien".

Notes et références

Naissance à Bruxelles au XXe siècle
Naissance en juillet 1992
Rappeur belge

Kobo (rappeur)


Eamon Doyle (born September 19, 1983), better known by his mononym Eamon, is an American singer and songwriter. He is mainly known for his 2003 hit single "Fuck It (I Don't Want You Back)".

Some of the songs written by Eamon are in a style called ho-wop, which "blends the smoothness of R&B with the grittiness of hip hop". Eamon's songs are typically soft ballads mixed with aggressive lyrics with the theme of infidelity.

Early life
Eamon Doyle was born in Staten Island, New York City, the son of Diane ( Zizzo), an Italian American nurse, and Walter Doyle, a counselor with a private practice, of Irish descent. His father was a member of a doo-wop group by the name of The Elations. He began singing at age nine and touring and performing with his father's group at the same age.

At age 15, while working in a music studio, he caught the attention of Nat Robinson the CEO. of First Priority Music who in turn turned Doyle on to songwriter/producer Milk Dee, who had worked with musicians such as MC Lyte, Janet Jackson, and Mary J. Blige. Dee and his co-producer Mark Passy helped refine Eamon's sound. After Nat Robinson shopped Eamon to over 22 different record labels Nat Robinson finally secured a record deal with record executive Barry Weiss and Eamon was eventually signed to Jive Records.

Musical career

I Don't Want You Back (2003–2004)
Eamon's debut single, "Fuck It (I Don't Want You Back)" immediately caught the attention of urban, rhythmic, pop radio stations when it was released in the US in late 2003. Jive fast-tracked the release of a music video for the song and commissioned an album for release in early 2004. The single reached the top 20 of the US Billboard Hot 100, and the popularity of the song helped his album, I Don't Want You Back, debut in the top 10 of the US Billboard 200.

The success of the song prompted Jive to release the song internationally where it topped the charts in the United Kingdom, Australia, Germany, the Netherlands, and Sweden. In Italy, his single was such a big hit that he sang an Italian version called "Solo". The success of the single and the controversial nature of its lyrics prompted production of an answer single, "F.U.R.B. (Fuck You Right Back)", by then-unknown female singer Frankee who had claimed to be Eamon's ex-girlfriend (which Eamon denied). The song also earned Eamon a Guinness World Record for "the most expletives in a No. 1 song".

After the success of "Fuck It (I Don't Want You Back)", Eamon released a second single, "I Love Them Ho's (Ho-Wop)". The song did not match the success of its predecessor, although it was a Top 10 hit in Denmark, where it peaked at number seven on the Danish Singles Chart. "I Love Them Ho's (Ho-Wop)" also had a remix and video featuring fellow Staten Island resident Wu-Tang Clan's Ghostface Killah. In return Eamon appeared on Ghostface's album More Fish.

Love and Pain (2006)
On September 15, 2006, Eamon released his first single from his upcoming second studio album, Love & Pain, titled "(How Could You) Bring Him Home". Love & Pain was released on December 5, 2006. The album was produced by Happy Perez, Jeff Smith, and Milk Dee.

Later projects and Golden Rail Motel (2007–present)
After Jive records failed to properly market Eamon's second album, they mutually parted ways in 2008 with the stipulation that Eamon not sign another deal during the 18 months after the contract ended. In 2010, Eamon moved to Los Angeles, California to hone his craft as a songwriter and work with a fresh group of producers.

In 2011, Eamon signed with SMC Entertainment, a publicly traded independent record label. Eamon signed a two-album deal worth $1,000,000 and began recording with Grammy winning producer Mikal Blue (Colbie Caillat, Jason Mraz, OneRepublic). SMC was almost immediately delinquent on payments for musicians, studio costs, and advances. Eamon and Mikal Blue continued to record the album in spite of SMC not fulfilling their contractual obligation.

Legal action was taken at the end of 2012 to resolve the issue. At that point, SMC financial backer David Levy was arrested for stock fraud. It gave Eamon more leverage in the litigation, but not enough to get him out of his contract. Levy was later sentenced to nine years in prison in 2013. The album was finished in September 2012, and Eamon was still under contract with SMC, but could not release any music or perform for money. He could, however, collaborate with other artists.

Eamon joined forces with R.A. the Rugged Man on the rapper's 2013 album Legends Never Die. Eamon is featured on two songs: "Luv to Fuk" and "Still Get Through the Day". A video for "Still Get Through the Day" came out on February 4, 2014. In May 2014, SMC settled with Eamon to release him from his 360-record deal. Most of the album he recorded with Mikal Blue could not be sold or even made public, but Eamon became a free agent.

In 2015, Eamon appeared on the Jedi Mind Tricks' album The Thief and the Fallen. Again, he is featured on two songs: "Fraudulent Cloth" and "And God Said to Cain" (which also features A-F-R-O and R.A. the Rugged Man). A video for "Fraudulent Cloth" came out on May 27, 2015.

In 2016, he has appeared on a few more collaborations, including "The Void" on Vinnie Paz's solo project Cornerstone of the Corner Store, and "Use Them Blues" on the Afro & Marco Polo album A-F-R-O Polo.

On April 7, 2017, Eamon released the video for "Be My Girl", the lead single from his upcoming album, Golden Rail Motel, which was released on September 15, 2017. On June 15, 2017, Eamon released the second single, "Before I Die", from the album. Golden Rail Motel was Eamon's first new album in over a decade and was produced by Eamon, Stoupe (Jedi Mind Tricks), Dan Ubick (Connie Price and the Keystones), Snipe Young, and Mikal Blue. On September 8, 2017, Eamon released the video for the third single "I Got Soul", which is a single-shot video directed by Doug Quill.

In August 2017, Vinnie Paz released the video for "The Ghost I Used to Be" featuring Eamon from Paz's solo album The Cornerstone of the Corner Store.

In June 2019, Eamon announced via Instagram that he would be releasing a yet unnamed EP and will be releasing a song from the EP every week. The singles "Runnin' Around" and "Step by Step" have been released thus far and received overall positive reception.

Discography

Studio albums

Singles

Other singles
 2017: "Before I Die"
 2017: "I Got Soul"
 2018: "You and Only You"
 2018: "Greatest Mistake"
 2019: "Born and Bred"
 2019: "Runnin' Around"
 2019: "Step by Step"

Other releases
 2004: Solo (Italian version of "Fuck It")
 2004: My Baby's Lost (Like That) (promo EP)
 If Everyone Believed (feat. David Phelps)
 2006: Fuck It – EP (with Jesse Saunders)
 Eamon vs. Frankee (LP)

References

External links

1983 births
Living people
American contemporary R&B singers
American people of Irish descent
American people of Italian descent
American hip hop singers
Singers from New York City
Musicians from Staten Island
Jive Records artists
Sony BMG artists
21st-century American singers
21st-century American male singers

Eamon (singer)


Gunni Busck henviser til blandt andre:

 Gunni Busck (præst) (1798-1869) - dansk præst
 Gunni Busck (grosserer) (1840-1920) - dansk grosserer

Gunni Busck


Goran Žužić jedan je od najuspješnijih hrvatskih natjecatelja na međunarodnim matematičkim i informatičkim olimpijadama.

Natjecanja u matematici i programiranju

Odabrani radovi
 Keren Censor-Hillel, Bernhard Haeupler, D. Ellis Hershkowitz, Goran Žužić. Broadcasting in Noisy Radio Networks ACM Symposium on Principles of Distributed Computing. ACM, 2017. (PODC)
 Haeupler, Bernhard, Taisuke Izumi, and Goran Zuzic. Near-Optimal Low-Congestion Shortcuts on Bounded Parameter Graphs. International Symposium on Distributed Computing, 2016. (DISC)
 Haeupler, Bernhard, Taisuke Izumi, and Goran Zuzic. Low-congestion shortcuts without embedding. ACM Symposium on Principles of Distributed Computing. ACM, 2016. (PODC)

Nagrade
8. mjesto i srebrna medalja na World Finals od ACM ICPC-a u Rusiji 2014.
1. mjesto i zlatna medalja na Balkanskoj informatičkoj olimpijadi u Makedoniji 2008.
5. mjesto i zlatna medalja na Međunarodnoj informatičkoj olimpijadi u Egiptu 2008.
1. mjesto i zlatna medalja na Srednjoeuropskoj informatičkoj olimpijadi u Njemačkoj 2008.
1. mjesto i zlatna medalja na USACO-u u Wisconsinu 2008.
4. mjesto i zlatna medalja na Međunarodnoj informatičkoj olimpijadi u Hrvatskoj 2007.
Brončana medalja na Međunarodnoj matematičkoj olimpijadi u Španjolskoj 2008.
Brončana medalja na Međunarodnoj matematičkoj olimpijadi u Njemačkoj 2009.
Srebrna medalja na Međunarodnoj informatičkoj olimpijadi u Bugarskoj 2009.
Brončana medalja na Međunarodnoj informatičkoj olimpijadi u Meksiku 2006.
Nagrada za najbolju doktorsku disertaciju u području distribuiranog računarstva 2021.

Izvori

Vanjske poveznice
 Na Carnegie Mellon University
 Profil na LinkedInu
 IOI statistika
 IMO statistika
 Profil na Codeforcesu
 Profil na TopCoderu

Računarstvo u Hrvatskoj
Računalni znanstvenici

Goran Žužić


Timothy Murphy ( – ) was an American soldier who fought during the Revolutionary War. In the Saratoga campaign, Murphy is reputed to have shot and killed British Army officers Sir Francis Clerke and Simon Fraser. Murphy's life is the subject of a 1953 novel titled The Rifleman.

Early life
Relatively few details of Murphy's early life are known. He was born in the year 1751 near the Delaware Water Gap. His parents were Presbyterians from County Donegal, Ireland who moved to Shamokin Flats (now Sunbury, Pennsylvania) in 1759, when Murphy was eight years old. A few years later, Murphy became an apprentice to a Mr Van Campen and moved with the van Campen family to the Wyoming Valley, which was then the frontier.

American Revolutionary War
On June 29, 1775, shortly after the start of the American Revolutionary War, Timothy Murphy and his brother John enlisted in the Northumberland County Riflemen, specifically Captain John Lowdon's Company. Their unit saw action in the Siege of Boston, the Battle of Long Island, and "skirmishing in Westchester". After this, Murphy was promoted to the rank of sergeant in the Continental Army's  12th Pennsylvania Regiment and fought at the battles of Trenton and Princeton. Murphy was an "expert marksman", defined as being "able to hit a seven-inch target at 250 yards". In July 1777, this skill led to Murphy joining Daniel Morgan's newly formed Morgan's Riflemen.

Later that year, he was selected as one of 500 handpicked riflemen to go with General Daniel Morgan to Upstate New York to help stop General John Burgoyne and the British Army. As the battles around Saratoga raged, the British, having been pushed back, were being rallied by Brigadier-General Simon Fraser. Benedict Arnold rode up to General Morgan, pointed at Fraser and told Morgan the man was worth a regiment. Morgan called on Murphy and said, "That gallant officer is General Fraser. I admire him, but it is necessary that he should die, do your duty." Murphy scaled a nearby tree, took careful aim at the extreme distance of 300 yards, and fired three times. The first shot was a close miss, the second grazed the general's horse, and with the third, Fraser tumbled from his horse, shot through the stomach. General Fraser died that night. British senior officer Sir Francis Clerke, General Burgoyne's chief aide-de-camp, galloped onto the field with a message. Murphy's third shot killed him instantly. Murphy also fought at the battle of the Middle Fort in 1780.

Murphy's 1839 biography Life and Adventures of Timothy Murphy by Mr. Sigsby, reveals that Murphy "Sometimes habited in the dress of the Indian, with his face painted, he would pass among them, making important discoveries as to their strength and designs without detection." Sigsby also relates some of Murphy's infamous brutality against First Nations people: "The Indian was very large and powerful and Murphy being exceedingly angry, skinned his legs and drew it over his long stockings. ... But the skin of the Indian having shrunk, began to gall his legs, whereupon he took his hunting knife and ripped them off."

Family
Murphy's first wife, Peggy (née Margaret Feeck), was the daughter of Johannes Feeck, a prosperous Dutch-American farmer in the valley. Timothy and Margaret Murphy had five sons and four daughters. Several years after the 1807 death of his first wife, Murphy married Mary Robertson, and relocated to Charlotteville, New York, and thereby she had four more sons.

Interment
The bronze bas-relief plaque on Murphy's grave at Upper Middleburgh Cemetery, Middleburgh, New York was designed by sculptor Evelyn Beatrice Longman (1874–1954).

References

1751 births
1818 deaths
Deaths from cancer in New York (state)
Continental Army soldiers
American people of Irish descent
American military snipers
People from Schoharie County, New York
People from Northumberland County, Pennsylvania
Date of birth missing
Date of death missing

Timothy Murphy (sniper)


All India Radio (AIR) aka Akashvani (literal meaning "Voice from the Sky"), is the national public radio broadcaster of India and is a division of Prasar Bharati. It was established in 1936. It is the sister service of Prasar Bharati's Doordarshan, an Indian television broadcaster. Headquartered in the Akashvani Bhavan building in New Delhi, it houses the Drama Section, the FM Section, and the National Service, and is also home to the Indian television station Doordarshan Kendra, (Delhi).

In terms of the number of languages transmitted, the range of socioeconomic variety it serves, and the size of its broadcasting organisation, Akashvani is the largest radio network in the world. AIR's home service comprises 420 stations located across the country, reaching nearly 92% of the country's area and 99.19% of the total population. originates programming in 23 languages and 179 dialects.

Etymology

Akashvani is a Sanskrit word meaning 'celestial announcement' or 'voice from the sky/heaven'. In Hinduism, Jainism and Buddhism, Akashvanis are often featured in stories as a medium of communication from heaven to mankind.

When the Indian State Broadcasting Service (ISBS) was renamed All India Radio, Rabindranath Tagore rechristened it as Akashvani, the voice that comes over from the skies, through a poem penned for the inauguration of Kolkata's shortwave service.

'Akashavani' was also used in the context of radio by M. V. Gopalaswami in 1936 after setting up India's first private radio station in his residence, "Vittal Vihar" (about two hundred yards from AIR's current Mysore radio station). Akashvani was later given as All India Radio's on-air name in 1957; given its literal meaning in Sanskrit, it was believed to be a more than suitable name for a broadcaster. The name "Akashwani" was suggested by very famous poet Pandit Narendra Sharma.

History

During British Raj

Broadcasting began in June 1923 during the British Raj with programmes by the Bombay Presidency Radio Club and other radio clubs. According to an agreement on 23 July 1927, the private Indian Broadcasting Company Ltd (IBC) was authorized to operate two radio stations: the Mumbai station which began on 23 July 1927, and the Kolkata station which followed on 26 August 1927. The company went into liquidation on 1 March 1930. The government took over the broadcasting facilities and began the Indian State Broadcasting Service (ISBS) on 1 April 1930 on an experimental basis for two years, and permanently in May 1932 it then went on to become All India Radio on 8 June 1936.
On 1 October 1939, the External Service began with a broadcast in Pashto. It was intended to counter radio propaganda from Germany directed at Afghanistan, Iran and Arab nations. 1939 also saw the opening of the Dhaka station of Eastern India, in what is now Bangladesh. This station catered and nurtured the pioneers of Bengali intellectuals. The foremost among them, Natyaguru Nurul Momen, became the trail-blazer of the talk-show in 1939. He wrote and directed the first modern radio-play for this station in 1942.

After Independence
When India became independent in 1947, the AIR network had only six stations (Delhi, Mumbai, Kolkata, Chennai, Lucknow, and Tiruchirappalli). The three radio stations at Lahore, Peshawar and Dhaka remained in what became Pakistan after the division. The total number of radio sets in India at that time was about 275,000.

In August 1947, All India Radio hired its first female newsreader, Saeeda Bano, who read the news in Urdu.

On 3 October 1957, the Vividh Bharati Service was launched, to compete with Radio Ceylon. Television broadcasting began in Delhi in 1959 as part of AIR, but was split off from the radio network as Doordarshan on 1 April 1976. FM broadcasting began on 23 July 1977 in Chennai, and expanded during the 1990s.

Deccan Radio (Nizam Radio 1932), the first radio station in Hyderabad State (now Hyderabad), went live on air on 3 February 1935. It was launched by Mir Osman Ali Khan the seventh Nizam of Hyderabad with a transmitting power of 200 Watts. On 1 April 1950, Deccan Radio was taken over by the Indian Government, and in 1956 it was merged with All India Radio (AIR). Since then, it has been known as AIR-Hyderabad (100 kW).

Domestic services
AIR has many services in a number of languages, each serving different regions across India.

Vividh Bharati
Vividh Bharati is one of the best-known services of All India Radio. Its name roughly translates as "Diverse Indian". It is also known as the Commercial Broadcasting Service or CBS. Commercially, it is the most accessible AIR network and is popular in Mumbai and other large cities. Vividh Bharati offers a wide range of programmes including news, film music, short plays, music and comedy. It operates on different medium wave-band as well as FM frequencies in each city. Vividh Bharati service started in 1957.

Some programmes broadcast on Vividh Bharati are:
 Hawa-mahal: Radio drama based on novels and plays
 Santogen ki mehfil: Comedy
 Aaj ke fankar: description of life and works of a film artist
 Chhayageet: songs of announcer's choice with impeccable scripting

Central Sales Unit
Central Sales Unit (CSU) is single window services of All India Radio for commercial purposes. Its name roughly translates as "Centralised Sales Unit". It is situated in Mumbai. http://prasarbharati.gov.in/AIRCSUContact.php

Other services
 Primary Channel
 National Channel

Regional services
The headquarters of the Regional Deputy Directors General are located in Delhi and Chandigarh (NR), Lucknow and Bhopal (CR), Guwahati (NER), Kolkata (ER), Mumbai and Ahmedabad (WR), Chennai and Bangalore (SR). All frequencies are in kHz, unless otherwise noted. Most of the channels are also available online.

External services
The external services of All India Radio are broadcast in 27 languages to countries outside India via high-power Shortwave radio broadcasts. Medium waves is also used to reach neighbouring countries. In addition to broadcasts targeted at specific countries by language, there is a General Overseas Service broadcasting in English with  hours of programming each day aimed at a general international audience. The external broadcasts were begun on 1 October 1939 by the British government to counter the propaganda of the Nazis directed at the Afghan people. The first broadcasts were in Pashto, beamed to Afghanistan and the North-West Frontier Province. Broadcasts soon began in other languages including Dari, Persian, Arabic, English, Burmese, Japanese, Chinese, Malay and French. The external services broadcast in 16 foreign and 11 Indian languages, with a total programme output of 70¼ hours per day on medium and shortwave frequencies.

Two high powered FM stations of All India Radio are being installed in Amritsar and Fazilka in the Punjab to supplement the programmes broadcast from transmitters operating from Jalandhar, New Delhi, Chandigarh and Mumbai and to improve the broadcast services during unfavourable weather conditions in the border regions of Punjab.

Today, the External Services Division of All India Radio broadcasts daily with 57 transmissions with almost 72 hours or programming covering over 108 countries in 27 languages, of which 15 are foreign and 12 Indian. The foreign languages are: Arabic, Baluchi, Burmese, Chinese, Dari, French, Indonesian, Persian, Pushtu, Russian, Sinhala, Swahili, Thai, Tibetan and English (General Overseas Service). The Indian languages are Bengali, Gujarati, Marathi, Konkani, Kashmiri, Hindi, Kannada, Malayalam, Nepali, Punjabi, Saraiki, Sindhi, Tamil, Telugu and Urdu.

The longest daily broadcast is the Urdu Service to Pakistan, around the clock on DTH (direct-broadcast satellite) and on short- and medium wave for 12 hrs. The English-language General Overseas Service is broadcast 8 hours daily. During Hajj, there are special broadcasts beamed to Saudi Arabia in Urdu. AIR is planning to produce programmes in the Balochi language.

The external services of AIR are also broadcast to Europe in DRM (Digital Radio Mondiale) on 9950 kHz between 1745 and 2230 UTC. These external transmissions are broadcast by high-power transmitters located at Aligarh, Bengaluru, Chennai, Delhi, Gorakhpur, Guwahati, Mumbai and Panaji on shortwave and from Jalandhar, Kolkata, Nagpur, Rajkot and Tuticorin on medium wave. Soon All India Radio Amritsar will also start a booster service on the FM band. Some of these transmitters are 1000 kW (1 MW) or 500 kW. Programmes are beamed to different parts of the world except for the Americas and the reception quality is very good in the target areas. In each language service, the program consists of news, commentary, a press review, talks on matters of general or cultural interest, feature programmes, documentaries and music from India and the target region. Most programmes originate at New Broadcasting House on Parliament Street in New Delhi, with a few originating at SPT Bengaluru, Chennai, Hyderabad, Jalandhar, Kolkata, HPT Malad Mumbai, Thiruvananthapuram and Tuticorin.

The External Services Division of AIR is a link between India and rest of the world, especially in countries with Indian emigrants and Indian diaspora. It broadcasts the Indian point of view on matters of national and international importance, and demonstrates the Indian way of life through its programs. QSL card (which are sought-after by international radio hobbyists) are issued to radio hobbyists by AIR in New Delhi for reception reports of their broadcasts.

Direct-To-Home
Direct-to-home (DTH) service is a satellite broadcast service in which a large number of radio channels are digitally beamed down over a territory from a high-power satellite. AIR broadcasts various national and regional stations available to listen on DD Free Dish. The DTH signals can be received directly at homes using a small-sized dish receiver unit containing a dish antenna installed on a building's rooftop or on a wall facing clear south and one indoors. DTH service is offered on twenty one channels via Insat.

List of DTH channels

National
 Vividh Bharati – Hindi Music Radio
 AIR FM Rainbow India – Hindi & English Music Radio
 AIR FM Gold Delhi – Classic Hindi Music & News Radio
 AIR Live News 24×7 – Hindi & English News Radio
 AIR Urdu – Urdu Entertainment Radio
 Raagam – Indian Classical Music Radio
 Gyan Vani – Hindi & English Educational Radio

Regional
 AIR Assamese
 AIR Bangla
 AIR Gujarati
 AIR Hindi
 AIR Kannada
 AIR Malayalam
 AIR Marathi
 AIR Odia
 AIR Punjabi
 AIR Tamil
 AIR Telugu
 AIR Agartala – Bengali & Kokborok
 AIR Aizawl – Mizo
 AIR Bhopal – Hindi
 AIR Dehradun – Hindi
 AIR Gangtok – Nepali
 AIR Imphal – Manipuri
 AIR Itanagar – Hindi & Nyishi
 AIR Jaipur – Hindi & Rajasthani
 AIR Srinagar – Dogri & Hindi
 AIR Kohima – Nagamese creole & English
 AIR Leh – Ladakhi
 AIR Lucknow – Hindi & Urdu
 AIR North East – Hindi & English
 AIR Panaji - Konkani & Marathi
 AIR Patna – Hindi
 AIR Port Blair - Hindi
 AIR Puducherry - Tamil
 AIR Raipur – Hindi & Chhattisgarhi
 AIR Ranchi – Hindi
 AIR Rohtak – Hindi
 AIR Shillong – Khasi & English
 AIR Shimla – Hindi
 AIR Srinagar – Kashmiri & Urdu
 AIR Vijayawada – Telugu

Online services
 AIR Live News
 AIR Najibabad
 KASHMIR ONLINE RADIO
 Vividh Bharati
 FM Gold Delhi
 FM Rainbow Delhi
 AIR Urdu
 Raagam
 AIR Gujarati
 AIR Marathi
 AIR Punjabi
 AIR Malayalam
 AIR Tamil
 AIR Telugu
 AIR Kannada
 AIR Bangla
 AIR Jammu
 AIR Odia
 AIR Assamese
 AIR North East
 FM Tragopan Kohima
 FM Rainbow Goa
 AIR Shimla
 AIR Bhuj
 AIR Indore
 AIR Mysuru
 AIR Jodhpur
 Amrutvarshini
 Vividh Bharati Bengaluru
 FM Rainbow Kannada Kaamaanbilu
 AIR Bengaluru
 Sun City FM Jodhpur
 AIR Pune
 AIR Rohtak
 FM Rainbow Lucknow
 AIR Jabalpur
 AIR Bhopal
 FM Rainbow Mumbai
 FM Gold Mumbai
 Samvadita Mumbai
 AIR Aadilabad
 AIR Jaipur
 AIR Varanasi
 AIR Raipur
 AIR Sangli
 AIR Rajkot
 AIR Nagpur
 AIR Prayagraj
 AIR Patna
 AIR Patiala
 AIR Mhadei Panaji
 AIR Gorakhpur
 AIR Hassan
 AIR Dehradun
 AIR Solapur
 AIR Kota
 AIR Madurai
 AIR Kolhapur
 AIR Suratgarh
 FM Rainbow Visakhapatnam
 AIR Kurnool
 AIR Bikaner
 AIR Kochi
 AIR Calicut
 AIR Mathura
 AIR Agra
 FM Rainbow Vijayawada
 AIR Vijayawada
 AIR Kannur
 FM Ananthapuri
 AIR Lucknow
 AIR Mount Abu
 AIR Dharwad
 AIR Chandigarh
 AIR Chitradurga
 AIR Manjeri
 AIR Aurangabad
 AIR Surat
 AIR Tirupati
 AIR Kodaikanal
 AIR Alwar

Other services

Digital Radio Mondiale
Details of the Digital Radio Mondiale (DRM) transmissions and frequencies are as follows:

 0130–0230 UTC on 11715 kHz Nepali (Nepal)
 0315–0415 UTC on 15185 kHz Hindi (E. Africa, Mauritius)
 0415–0430 UTC on 15185 kHz Gujarati (E. Africa, Mauritius)
 0430–0530 UTC on 15185 kHz Hindi (E. Africa, Mauritius)
 1300–1500 UTC on 15050 kHz Sinhala (Sri Lanka)
 1615–1715 UTC on 15140 kHz Russian (E. Europe)
 2245–0045 UTC on 11645 GOS-I English (NE Asia)

Above transmissions are in addition to following existing DRM txn's:

 0900–1100 on 6100 Vividh Bharati, DRM NVIS
 1745–1965 UTC on 9950 English (W. Europe)
 1945–2045 UTC on 9950 Hindi (W. Europe)
 2045–2630 UTC on 9950 English (W. Europe)

News-on-phone
the All India Radio launched news-on-phone service on 25 February 1998 in New Delhi; it now has service in Chennai, Mumbai, Hyderabad, Indore, Patna and Bangalore. The service is accessible through Subscriber trunk dialling (STD), International Direct Dialing (ISD) and local calls. There are plans to establish the service in 11 additional cities including: Ahmedabad, Bhopal, Guwahati, Gwalior, Jabalpur, Jaipur, Kolkata, Lucknow, Ranchi and Shimla. English and Hindi hourly news bulletins may be heard live. News in MP3 format may be directly played from the site, and filenames are time-stamped. AIR news bulletins are available in nine regional languages: Tamil, Kannada, Gujarati, Bengali, Marathi, North East, Punjabi, Telugu and Urdu.

Documentaries
There is a long tradition of broadcasting documentary features on AIR. There is great interest in radio documentaries, particularly in countries like India, Iran, South Korea and Malaysia. The most prominent broadcaster of English Features was Melville de Mellow, and of Hindi Features, Shiv Sagar Mishra. This format has been revived by AIR producers across India because of its flexibility, its relative low cost to produce, its messaging potential and its creative potential.

Central Drama Unit
AIR's Central Drama Unit (CDU) is responsible for the national broadcast of plays. Plays produced by the CDU are translated and produced by regional stations. Since its inception in the 1960s, the unit has produced more than 1,500 plays, and the CDU houses a repository of old scripts and productions. The National Programme of Plays is broadcast by the CDU on the fourth Thursday of each month at 9.30 pm. Each play included in the National Programme of Plays is produced in 22 Indian languages and broadcast at the same time by all regional and national network stations. The CDU also produces Chain Plays, half-hour dramas broadcast in succession by a chain of stations.

Social Media Cell
The News Service Division's Social Media Cell was established on 20 May 2013 and is responsible for providing AIR news on new media platforms such as websites, Twitter, Facebook, and SMS.

Gallery

See also

 Radio in India
 106.4 FM Radio Gold
 Telugu Radio
 AIR Srinagar
 Telecommunications in India

References

External links

 All India Radio Official web-site
 All India Radio Commercial Broadcasting Service Vividh Bharati On Line
 All India Radio Commercial Broadcasting Service Vividh Bharati On Line
 All India Radio General Overseas Service / External Services Division
 All India Radio General Overseas Service / External Services Division (English)
 Know India: Radio
 All India Radio (AIR) Station Frequencies (National/International)
 Children's wing of All India Radio

International broadcasters
Radio stations in India
Hindi-language radio stations
Tibetan-language radio stations
Public radio
Multilingual broadcasters
Radio stations established in 1936
1936 establishments in India
State media
Radio broadcasting companies of India
Radio stations in Assam

All India Radio


La pintura prehistórica chilena o también llamada pintura precolombina chilena se refiere a todo tipo de pintura o técnica pictórica usada para representar objetos o personas durante el periodo anterior a la conquista española. Tal como lo explica la etimología de la palabra es la pintura desarrollada con anterioridad a la existencia de fuentes de cualquier tipo, particularmente referido a fuentes escritas. Por lo ello el estudio de este estilo de pintura se realiza a través de los restos y vestigios materiales de las culturas que la desarrollaron.

Los inicios de la pintura precolombina los marcan las culturas originarias y termina aproximadamente hasta el inicio de la conquista española en Chile alrededor del 1500 después de Cristo. Tras ese periodo el arte autóctono es eliminado por la comunidad católica en pos de alcanzar la evangelización de estos pueblos. El arte prehistórico esta estrechamente relacionado con el arte rupestre y los petroglifos desarrollados durante el periodo prehipánico en América especialmente en el Norte grande donde se puede apreciar la influencia de la civilización incaica en las culturas nortinas.

Historia

El historiador de arte Luis Álvarez Urquieta fue uno de los primeros autores en tocar el tema en su libro "Pintura en Chile". El autor explica que la mayor parte de la pintura desarrollada antes de la llegada de los españoles fue puesta en practica por los siguientes pueblos:
 1) La cultura Atacameña.
 2) Los Incas y,
 3) El pueblo Araucano.

Actualmente se identifican también a los pueblos diaguita y a numerosos pueblos australes y de la zona central del país que también han desarrollado este tipo de arte, en particular el que se refiere a los denominados petroglifos, figuras de colores generalmente de símbolos enmarcadas en piedras que perduraron debido a la composición química de la muestra.

El arte que se genera anterior al periodo de la unificación cultural inicia en periodos distintos y están fuertemente relacionadas con el nivel cultural que poseían dichos culturas como también la disponibilidad de recursos para realizarse. En el ámbito de la teoría se plantean dos posibles tesis para la generación de este estilo de arte rupestre: la primera dice relación con el arte como elemento de utilitario estético, la segunda sobre la base de su uso en las ceremonias de tipo ritual mágico o religioso, como un integrante de ritos.

Abundan en este tipo de arte las figuras de animales y simbolgía cultural, las personas raramente se dibujaban sino era porque los mismos tenían un cargo de importancia en clan o era hechiceros o brujos de sus tribus. Las distintas refercias culturales variaban dependiendo de la zona en la que encontraban dichos pueblos, los diaguitas por ejemplo era hábiles con la representación de símbolos geométricos en sus telas y ornamentos. El pueblo mapuche en tanto fabricó una pintura más centrada en los ritos llevados a cabo por la machi y sus telares y colores textiles.

Otro elemento que se repitió en el arte pictórico era la representación de dioses y divinidades.

Pueblos chilenos y su desarrollo pictórico

La distinción climática y territorial de los territorios permitió que distintos estilos particulares se llevaran a cabo dependiendo del sector. Cada pueblo crea por su cuenta su propia forma de expresarse por lo que la pintura como arte nacional no nacería sino hasta varios siglos después.

Los pueblos nortinos poseían una afición a la pintura geométrica en la que usaban cruces, rayos excéntricos entre otras figuras de este mismo estilo. Desarrollan un arte pictórico estrechamente ligado a la alfarería, elemento en que destacaron de sus pares. Su influencia directa provenía de la civilización de los Incas que legaron varias partes de su cultura a los pueblos chilenos.

Más al centro del país, el pueblo araucano desarrolla cerámicas que ocupan en sus entierros. También destaca su vistosos trajes de chamanes y machis que poseían ciertas maneras de teñirse naturalmente que hasta el día de hoy se ocupan. Aunque la mayor parte del arte pictórico araucano era heredado de los pueblos nortinos, fueron capaces de crear un arte escultórico tosco, que prácticamente sólo se desarrollan para el arte funerario.  La característica belicosa del pueblo araucano le impedía gestar los recursos y orden social necesarios para alcanzar un mayor desarrollo de la artes visuales, sin embargo lograron mantenerla intacta a través de su relación con la cosmología local.

Al sur del país existen registros de petroglifos desarrollados de manera un tanto irregular. Destaca entre estos pueblos la cultura Selk'nam (Onas) que decoraban sus cuerpos como parte se un ritual religioso realizado para espantar a las mujeres.

Existen registros en la isla de pascua de tallados en piedra relacionados con la tradición del manutara y en materia de pintura prehistórica no se encuentran registro de un uso continuado más allá del usado en el cuerpo para efectos de orden religioso y social.

En general el arte autóctono prehistórico de toda América fue arrasado casi en su totalidad por los conquitares españoles y Chile no escapo a esta realidad. Es por esta razón los pocos restos que han logrado llegar a nuestros tiempos provienen de la culturas más desarrolladas como la incaica, la Azteca y Maya. Es excepción a esta regla el norte grande, donde, gracias a la arides del desierto de Atacama ciertos objetos de valor patrimonial y pictórico han logrado sobrevivir ocultas en el tiempo.

Legado

El autor Luis Álvarez Uriqueta aclara que antes de la época colonial, aunque existen registros del uso de la pintura, su utilidad se vio restringida en gran parte a la decoración usada en vestidos cerámicas y rituales religiosos por lo que su influencia en Chile se estima fue de uso social y no decorativo. La gran mayoría los restos que quedan del arte prehistórico chileno provienen de la zona norte del país y llegaron a los tiempos modernos en parte gracias a los factores ambientales del desierto que han ayudado a su conservación. En la zona central la pintura se desarrolló sobre la base de la decoración textil por lo que su legado a perdurado sobre la base de sus herederos culturales. En la zona austral, los restos son escasos y están centrados principalmente en petroglifos: aquí, su estudio es escaso, mientras que algunas expresiones artísticas son de descubrimiento reciente, como en el caso de del conjunto de grabados y pinturas rupestres indígenas existentes en varias cuevas del morro Vilcún.

Dentro de los objetos con decoración pictórica que han llegado a nuestros días se encontraron vasijas, telares, vasos, platos, ollas y otros elementos en madera que eran acompañados por dibujos de distintos animales como pájaros y peces.

Museos de arte prehistórico chileno
 Museo de Arte Precolombino de Santiago de Chile,
 Museo Arqueológico R.P. Gustavo Le Paige

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Historia del arte rupestre mapuche
 Ensayo de la historia pictórica de la civilización incaica

Pintura de Chile
Historia precolombina de Chile

Pintura prehistórica en Chile


Boston Journal of Natural History (1834-1863) fue una revista científica publicada por la Sociedad de Historia Natural de Boston a mediados de  en Massachusetts. Contribuyentes incluidos Charles T. Jackson, Augustus A. Gould, entre otros. En cada volumen aparecen ilustraciones litográficas, algunas en color, dibujado / grabado por E.W. Bouvé, B.F. Nutting, A. Sonrel, et. al. e impresa por Pendleton's Lithography y otras empresas.

La revista fue continuada por Memoirs Read Before the Boston Society of Natural History en 1863.

Referencias

Enlaces externos

Revistas de biología
Publicaciones fundadas en 1834
Revistas científicas de Estados Unidos
Revistas científicas en inglés

Boston Journal of Natural History


Century City  is an American science fiction-legal drama television series created by Ed Zuckerman, that aired on CBS from March 16, 2004, to January 20, 2005, before being cancelled due to low ratings. The series is set in Los Angeles in the year 2030.

Synopsis
The show follows the legal team of Crane, Constable, McNeil & Montero. At the helm are the firm's four partners, the founder and senior partner Hannah Crane; veteran attorney Marty Constable; the pleased-with-himself attorney Darwin McNeil; and the former Californian Congressman and newest partner, Tom Montero. The team is supplemented by the ambitious enthusiasm of two young associates, the self-critical and earnest Lukas Gold and the genetically enhanced first-year associate Lee May Bristol.

With the developments of cloning cells, genetic profiling, mind-altering antibiotics and even virtual rape, the attorneys of Crane, Constable, McNeil & Montero find themselves with an ongoing case-load of precedent-setting cases. In a time when lawyers can go before judges as holograms, the firm takes on such morally and ethically ambiguous cases as parents suing their doctor for withholding critical results of their unborn child's genetic mapping; defending a man accused of robbery for "stealing" back his identity from his ex-fiancée who has uploaded his presence and personality; protecting the rights of a woman who has been virtually raped through nanotechnology; and trying to enforce a contract for a rock star who refused to take a risky anti-aging treatment to help his band stay on top.

In the year 2030, the United States has 52 states and universal healthcare, Oprah Winfrey is the President of the United States (her Vice President is an openly gay, retired, one-armed, four-star U.S. armed forces general) and the Moon has been colonized. Genes for homosexuality and deviant behaviour have been discovered but genetic engineering allows said genes to be deactivated which as a result has impacted the artistic community greatly.

Cast

Main
 Nestor Carbonell as Tom Montero
 Viola Davis as Hannah Crane
 Héctor Elizondo as Martin Constable
 Eric Schaeffer as Darwin McNeil
 Ioan Gruffudd as Lukas Gold
 Kristin Lehman as Lee May Bristol

Recurring
 Shannon Walker Williams as Voxy/model

Episodes

Broadcast and release
Century City aired on the American CBS television network on Tuesday evenings and premiered on March 16, 2004. CBS ordered nine episodes, but broadcast only four before cancelling the series. Universal HD began broadcasting episodes on November 29, 2004, including previously unaired episodes.

In June 2009 Hulu made all nine episodes available for online viewing; however, they are cropped from their original widescreen presentations. They also bear an NBC logo, despite being a CBS program, due to Universal Television owning the series.

Chronological order
The episodes were originally aired out of chronological order, mostly regarding the appearances of the character Voxxy and the other characters' knowledge of Lee May's genetic enhancements. The intended order is as follows, and was used by Hulu:

References

External links

2000s American crime drama television series
2004 American television series debuts
2004 American television series endings
2000s American legal television series
2000s American science fiction television series
CBS original programming
Television series set in 2030
Television series set in the 2030s
Television series by Universal Television
Television shows set in Los Angeles

Century City (TV series)


Kongen og Dronningens Ankomst til Odense er en kort stumfilm optaget af Otto Nørmark. Filmen dokumenterer kongeligt besøg i Odense i 1932.

Handling
Kongefamilien med Kong Christian X og Dronning Alexandrine i spidsen ankommer til Odense ombord på kongeskibet Dannebrog. Officiel modtagelse. Formation af flyvere fra Marinens Flyvekorps, af typen Hansa-Brandenburg, kommer flyvende op over Gamborg Fjord og lander på vandet ved Ronæs. I en af maskinerne befinder sig Prins Edward af Wales, der skal holde ferie på Wedellsborg under private former. Pressefotografering på slottets trappe, hvor Kronprins Frederik IX ses.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1932

Reportagefilm fra Danmark


محاولة انقلاب أوفقير أو عملية بوراق إف 5 هي محاولة جرت في 16 أغسطس 1972م قام بها أفراد من سلاح الجو المغربي لاغتيال الملك الحسن الثاني عن طريق مهاجمة طائرة البوينغ الملكية القادمة من برشلونة.

سوابق
بعد فشل انقلاب الصخيرات الذي وقع في يوليو 1971م، كان هدف أوفقير تأسيس حكومة وصاية على ولي العهد. بدأ أوفقير منذ ليلة انقلاب الصخيرات التمهيد لانقلاب جديد، وبدأ يحسن أوضاع القوات المسلحة كزيادة في الأجر، وبناء مسجد داخل القواعد لضمن ولاء الضباط له وليس للملك.

الاستعداد

قبل شهر من محاولة انقلاب أوفقير أي في شهر يوليو عيّن الكولونيل أمقران قائد قاعدة القنيطرة الجوية قائدا ثانيا في القوات الجوية الملكية وعين الرائد قويره قائدًا للقاعدة. ثلاثة رجال كانوا قادة الخطة الانقلابية: الجنرال محمد أوفقير (وزير الداخلية والدفاع)، المقدم محمد أمقران ثم الرائد الوافي كويرة. و قبل ثلاثة أسابيع وضع هذا الثلاثي خطة انقلاب عسكري تكون بدايته الهجوم على الطائرة الملكية.

كان يجب على أربع طائرات مجهزة بالقنابل والقذائف أن تحط بمطار طنجة في انتظار «قطع الطريق» على الملك في السماء قبل توجهه إلى أوروبا، لكن في آخر لحظة قرر الحسن الثاني ترك الطائرة وسلك طريقًا مفاجئًا حيث استقل القطار إلى طنجة ثم أخذ الباخرة إلى إسبانيا وهناك أخذ الطائرة ليحط أخيرًا بباريس. صباح الاستعدادات، كان هناك اجتماع طارئ من الثامنة إلى الثانية ظهرًا بمقر قيادة القوات المسلحة الملكية بالرباط يوم 16 أغسطس وقد أشرف عليه الكولونيل حسن اليوسي ليصادق على التعيينات التكتيكية التي اختارها بسرعة قبيل الانقلاب. فبعد أن ترقى أمقران وأصبح رسميا الرجل الثاني في الجيش، عوضه كويرة على رأس القاعدة الجوية بالقنيطرة. التغييرات التي اتخذت بسرعة كان الهدف منها التحكم في الضباط، ومنع باقي القواعد الجوية من التدخل أثناء الانقلاب.

قصف الطائرة

كان الملك الحسن الثاني في رحلة إلى باريس منذ 26 يوليو، وتوجه إلى فرنسا في باخرته ولم يدخل المياه الإقليمية الإسبانية بل بقي في المياه الدولية حتى الوصول إلى الجنوب الفرنسي ومن هناك إلى مقر إقامته، لأن العلاقات الإسبانية المغربية كانت متوترة نوعا ما على خلفية ملف الصحراء، وكان الملك ينوي قضاء قرابة شهر من العطلة في فرنسا، لكن بعد رحلة استغرقت 3 أسابيع، أخبرته المخابرات الفرنسية بتحركات في الجيش، فقرر العودة مسرعا، وتوقف بإسبانيا في مطار برشلونة برفقة حاشيته على متن طائرة بوينغ 727، وعقد لقاء مع وزير الخارجية لوبيث برافو، وتوجه بعدها إلى طائرته.

و في المقابل بعد دخوله الأجواء المغربية، أقلعت ست طائرات حربية من طراز إف 5 من قاعدة القنيطرة الجوية لتقابل الطائرة الملكية، في الوقت الذي كان فيه الضباط وضباط الصف مجتمعين في النادي. كان سرب الطائرات، يكونه كويرة، من اليوطنانْ زياد واليوطنان بوخالفْ. أما الطائرات الثلاث الأخرى فلم تكن مسلّحة، وكان في نيّة ربابينها أنهم ذاهبون لخفْر الطائرة الملكية. وقد كانوا يتكونون من اليوطنان دحو، والسرجان شاف بن بوبكر، واليوطنان الدكالي، الذي كان في الطائرة نفسها مع القبطان صالح حشاد. بنية مرافقة طائرة الملك حال دخول الأجواء المغربية. ولكن ثلاثة منها أطلقت عند الساعة 10:16 النيران على الطائرة الملكية، بعد أن أمر الكومندار كويرة الطائرات غير المسلحة بالتنحي جانبا، فلما كان له ذلك، ضغط على الزناد لإطلاق النار، ولكن كمْ كانت دهشته عظيمة حين لاحظ أن أية رصاصة لم تنطلق بسبب عطب غير متوقع حصل في مدافعه، فما كان من الملازميْن زياد وبوخالف، هذا الأخير فضّل ألا يخبره بحقيقة المهمة إلا وهو محلّق بطيارته، وهذا ما أغضب بوخالف كثيرًا رغم قبوله العرْض تلقائيا في اللحظة الحاسمة. فدخلا في المعمعة وبدءا في إطلاق سيْل غزير من الرصاص أصاب حجرة القيادة، كما شهدت بذلك الثقوب في هيكل البوينغْ، تعطل محركان من المحركات الثلاث فيما تحطم المخزن التحتي وأُصيب بدن الطائرة بالتواءات من جراء إطلاق قذائف من عيار 20 ملم. ازدادت دهشة كويرة وهو يرى الطائرة تواصل تحليقها رغم كل ما أصابها، فطلب من صديقيه التنحي ليفسحا له المجال للقيام بعمليته الانتحارية، غير أنه في اللحظة الأخيرة التي اندفع فيها في اتجاه الطائرة الملكية، أقنعه الملازم زياد بالعدول عن نيته بعد أن أخبره أنه لا زال في جعبته ما يكفي من الرصاص لإسقاط الطائرة. فلما حاول تفادي الارتطام المهول، فشل جزئيا في مناورته، حيث خف وزن طائرة إف 5 وغيرت مسارها الفيزيائي لتمر تحت الطائرة الملكية، فتكسر سقف مقاتلته وهو يحتك احتكاكا ببطن البوينغ، مما أرغمه على الضغط في اللحظة الحاسمة على زرّ الانقذاف الأوتوماتيكي بالمظلة، فنزل بعد دقائق بكتف مكسّر في ضواحي سوق الأربعاء حيث ضبطه رجال الدرك هناك، وسلّموه بعد ساعات إلى الملك.

أولت الطائرات المحاربة انتباها خاصا لمؤخرة طائرة الملك، على خلفية أنه يفضل الجلوس عادة في مؤخرة الطائرة، ولكنه لم يكن هناك هذه المرة، فوجدوا أن الأنظمة «الهيدروليكية» للطائرة قد توقفت. وبمعجزة ما لم يصب أحد على ظهر الطائرة بأذى. عاد بوخالف لمهاجمة الطائرة الملكية ليصيب محركها الثاني الذي خرج منه دخان كثيف، وقفز من مقعده هاتفا «أصبتها، أصبتها». أخذت البوينغ تفقد بعضا من علوها. وتعطلت ثلاثة محركات، مما جعل الطائرة تفقد توازنها وتحلق على ارتفاع منخفض.

أبدى قائد الطائرة الملكية الطيار محمد القباج هدوءً مصحوبًا بالخداع في إيقاف الهجوم على الطائرة عند هذا الحد، فأوحى إلى مهندس الطيران في الطائرة بالتحدث عبر الراديو إلى المهاجمين، فقال لهم الأخير أن قبطاني الطائرة قد قُتلا وأن الملك أُصيب بجروح خطيرة في مؤخرة عنقه، المهندس قائلا «فكروا في زوجتي وأطفالي». فانسحب المهاجمون إلى قاعدتهم في القنيطرة للتسلح مجددا فيما اغتنم قائد الطائرة محمد القباج (أصبح فيما بعد قائدا لسلاح الجو) الفرصة في هذه الأثناء، وبعد 20 دقيقة، على الساعة الثانية والنصف ظهرًا، هبط بنجاح بطائرة، بالغة الإصابة، وسط سحب من الدخان في مطار الرباط العسكري، فيما أصبحت أي فرصة لتحرك الملك دون أثر ودون شهود مفقودة لمنفذي الانقلاب.

قصف مطار الرباط

اتجه الملك من المطار العسكري مباشرة إلى غرفة كبار الزوار بالمطار المدني، حيث قام بتحية حرس الشرف وتحية الشخصيات الكبيرة المصطفة لاستقباله، ثم قضى بعض الوقت في إصدار التعليمات، لينسحب بعدها، وبصورة مرسومة، إلى سيارة صغيرة متوجها إلى الصخيرات على بعد نحو 20 ميلا جنوب الرباط مستعملا طرقا فرعية. وبعد وقت وجيز من مغادرته، حلّق فوق المطار سرب من الطائرات المقاتلة وبدأت في قصف صالة كبار الزوار والمنطقة الخلفية لها، وأطلقوا النيران على موكب الاستقبال الذي كان لا يزال هناك، وهذه من اللحظات التي شهدت معظم الإصابات التي حدثت، فمات 8 وجرح 50 بينهم 4 وزراء. قال الملك بعدها أن الطائرات المقاتلة رأت طائرة البوينغ قادمة نحو المطار حينما أقلعت الأولى بعد إعادة التسلح، ومن المحتمل أن يكون شخص ما بالمطار قد أخبرهم بهبوطها.

قصف القصر الملكي
غادر الملك المطار فيما غادر الحرس الملكي عائدا للرباط بصورة فوضوية بعد أن احترقت عدة عربات، فظلت سيارات الإسعاف تصرخ في وادي أبي رقراق. ثم هاجم سرب آخر من طائرات ف-5 عند الساعة 50:18 القصر الملكي في الرباط، بالمدفعية الثقيلة وليس بالصواريخ كما ساد الاعتقاد الأول. وهنا أيضا، فإن شخصا ما، مرة أخرى، ومن الواضح، كان على اتصال بسرب الطائرات، ولكنه شخص لم يكن ليعلم أن الملك قد ذهب للصخيرات فيما كان الاعتقاد السائد أن الجنرال محمد أوفقير كان في برج المراقبة بمطار الرباط حتى من قبل إعلان وفاته، إذ لم يكن بين جموع المستقبلين وفق ما هو طبيعي، وقد أعلن الملك الآن أن الجنرال ذهب لبرج المراقبة، فيما ذهب مباشرة بعدها إلى مقر القيادة العليا للجيش دون أن يحيي الملك بعد أن رأى طائرة البوينغ قد هبطت وأن الملك على قيد الحياة.

فشل الانقلاب

لم يتحقق هدف مدبري المؤامرة بوجود الملك حيا في الصخيرات، فيما عادت الحياة في الرباط وبسرعة إلى طبيعتها بعد دقائق قليلة من القلق التالي لقصف مطار الرباط. استمرت الحركة في تدفقها ولم تعد هناك أي علاقة احتلال عسكري للمراكز الإستراتيجية. ولم يقم الجيش بتحرك مضاد فيما عدا وصول طابور من القوات عند الساعة 00:20 ليحتل قاعدة القنيطرة الجوية ويعتقل طياري الإف-5 الذين كانوا يعدون لهجمة أخرى. وأصبح من الواضح أن الانقلاب قد فشل، وأن الملك ونظام الملكية العلوية لا زال يقود البلاد.

هبطت مروحية مغربية عند الساعة 34:18 بمطار جبل طارق وتحمل نائب قائد سلاح الجو المغربي العقيد محمد أمقران الذي تطوع بالقول أنه عضو في جماعة ضباط قادها أوفقير. تلقى القائم بالأعمال بالسفارة البريطانية في المغرب محادثة هاتفية من احمد الطيبي بن هيمة، وزير الشؤون الخارجية الساعة 10:19 مصحوبة بمعلومات أن مروحية مغربية قد هبطت، أو ستهبط بعد قليل في جبل طارق، وأن طاقمها متورط في عصيان وأن من الأهمية القصوى للدولة المغربية معرفة أسماء الضباط في الحال وأن يُسلَمُوا إلى المغرب.

قتل أم انتحار أفقير

مات الجنرال أوفقير في وقت ما خلال ليل 16 و17 أغسطس، فهناك روايات متعددة عن مصيره، بعضها يشير إلى أنه قد انتحر بينما تشير أخرى إلى أنه قد نُحر وقال البيان الرسمي أنه انتحر بعد منتصف الليل فيما كان قد اِعتُبِرَ لبعض الوقت الرجل صاحب الولاء الشخصي الكبير للملك، وقد أنهى حياته بسبب أنه فشل في المعرفة المسبقة بهجوم الصخيرات ومن بعد اختياره لطيارين لم يكن يعرف عدم ولائهم. ومن بعد أيضا، وحوالي الساعة 00:02 وبعد أن رأى الملك الرائد كويرة الذي قاد الهجوم والذي تحطمت فيه طائرته F-5، أصبح على قناعة بأن رواية أمقران صحيحة، وأن أوفقير مذنب في تدبير الإنقلاب، فيما بدا أن التحري والتحقيق اللاحق مع الطيارين الآخرين قد أكد كل ذلك. دُفِنَ أوفقير في اليوم التالي باِعتِبَارِه منتحرًا، بلا صلاة، في قريته بوذنيب في النواحي الجنوبية لجبال الأطلس.

نتائج

وصف الحسن الثاني المؤامرة بأنها حادث عرضي فيما اعترف علنا بأنها تعبر عن فشل أساسي في الحياة السياسية والاجتماعية بالمغرب. وإلى ذلك دعا للوحدة الوطنية، مشيرا إلى نواياه نحو سيطرة حاسمة على الجيش بتولّي قيادته المباشرة بنفسه، مع الاستمرار بحكم شبه دستوري كما مثله دستور مارس 1972. عرف الجيش عملية تنظيف كبيرة باستثناء القوات التي لا يتطرق الشك لولائها وهي الدرك الملكي والقوات المساعدة (المخازنية)، وهي قوات الدعم التقليدية للنظام العلوي.

قبض على الطيارين وعلى من بقي على قيد الحياة من المشاركين في المحاولة الانقلابية وعلى رأسهم قائد سلاح الطيران وقائد قاعدة القنيطرة الجوية وأعدم الكثير من الطيارين والضباط. وحكم على الغالبية بالسجن عشرين عاما قضوا منها ثمانية عشر عاما في سجن تازمامرت.

اعترف أمقران أمام المحكمة أنه «حاول القضاء على الملك وتآمر على النظام» ثلاثة أشهر من قبل، كانت الأحكام ثقيلة ونهائية، اقتيد في 13 يناير 1973 اثنى عشر طيارًا هم (المقدم محمد أمقران، المقدم الوافي كويرة، عبد القادر زياد، حميد بوخالف، عبد العالي المهدي، أحمد بلقاسم، العربي بينوا، الطاهر بحراوي، عبد الرحمان كمون، الحاج العربي، اليزيد ميداوي)، إلى شاطئ شليحات قرب القنيطرة، حيث أعدموا رميا بالرصاص، و 35 ودعوا بالسجن المركزي بالقنيطرة، وثمانية أشهر لاحقا أُلقي بهم في معتقل تازمامارت، أما 117 من الضباط الآخرين فقد تمت تبرئتهم.

انظر أيضًا
 محاولة انقلاب الصخيرات
 سنوات الرصاص
 سجن تازمامرت
 تلك العتمة الباهرة
 محمد القباج (طيار)

وصلات خارجية

 صالح حشاد.. محاولة انقلاب أوفقير وسجن تزمامارت ج1
 الكولونيل محمد القباج: "لست أنا من أنقذ الحسن الثاني، بل الملك
 اخطر يوم في حياة الحسن الثاني بالصور والتوقيت و التفاصيل

مراجع

بيبليوغرافيا
 كتاب كابازال سجناء تازمامارت وهي مذكرات صلاح حشاد ربان الطائرة بالقاعدة العسكرية بالقنيطرة وعايدة حشاد زوجته، كتبها الكاتب المغربي عبد الحق سرحان.
 كتاب عملية بوراق ف 5: 16 أغسطس 1972 الهجوم على طائرة البوينغ الملكية شهادات للضابط أحمد الوافي جمعها الكاتب والباحث الأدبي فرنسوا تروتي.

المغرب في 1972
أحداث أغسطس 1972 في إفريقيا
أحداث أغسطس 1972
المغرب في القرن 20
انقلابات ومحاولات انقلاب في عقد 1970
تاريخ المغرب العسكري
ثورات عربية
جمهورياتية في المغرب
نزاعات في 1972

محاولة انقلاب أوفقير


Alex Miller (født 4. juli 1949) er en tidligere skotsk fodboldspiller og træner.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Rangers.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Skotland

Alex Miller


O Hospital de Aljustrel, igualmente conhecido como Hospital Civil de Aljustrel ou Hospital Concelhio de Aljustrel, e originalmente como Hospital do Espírito Santo, foi um estabelecimento de saúde na vila de Aljustrel, na região do Alentejo, em Portugal.

Descrição e história
O edifício do Hospital estava situado na Rua da Misericórdia, no centro de Aljustrel.

Antecedentes e fundação
O hospital tem a sua origem na albergaria, um edifício que servia para albergar os pobres e os peregrinos, sendo este tipo de estabelecimentos administrados pelo clero. Foi provavelmente fundada no século XV, existindo uma referência à sua presença nos registos da visitação de 1482, tendo sido descrita como sendo formada por uma casa, um celeiro e um pardieiro, situados na Rua do Algarve, tendo também propriedades próprias, compostas por vinhas, courelas e ferragiais. Relata-se igualmente que era administrada pela comenda da Ordem de Santiago, e que a casa que tinha sido doada «por uma defunta que aí não há memória», testemunhando a antiguidade da albergaria. Foi substituída pelo Hospital do Espírito Santo nos princípios do século XVI, tendo este sido vistoriado por D. Jorge, filho do rei D. João II, como parte da sua visitação a Aljustrel, em 1510. Recebeu o seu nome devido à Confraria do Espírito Santo, coordenada pela Ordem de Santiago, que foi fundada nos finais do século XII, e que tinha como finalidade acolher os idosos, as crianças abandonadas e os doentes. O hospital estava situado no mesmo local da albergaria, da qual continuou as funções, uma vez que além dos enfermos também tratava dos caminhantes que passavam por Aljustrel. A crónica da visitação de 1510 refere que «o esprital do Santo Esprito [sic] tem uma casa dianteira com um esteio de pau no meio, a qual tem de comprido cinco varas e de largo quatro varas e tem duas câmaras e a da mão esquerda tem de longo cinco varas e a da mão direita tem de comprido três varas e meia e de largo duas varas e é todo coberto de telha vã e as paredes são todas de taipa e tem um quintal de trás que têm ao longo treze varas e de largo oito varas e neste esprital nem oratório em que se diga missa, nem nunca aí houve... Achamos por mordomodo dito Esprital Vasco Boino. Achamos por Espritaleira do dito Esprital Guiomar Fernandes, mulher viúva. Achamos por homens bons e antigos, jurados aos santos evangelhos, que o disto Esprital é tam antigo que há aí memória de homem que seja, ordem de quem o edificasse».

Séculos XVI a XVIII
O hospital é novamente mencionado nos registos da visitação de 1533: «Visitamos o dito hospital e achamos nele uma casa de oratório com um altar na parede da parte do levante e esta casa tem de comprimento seis varas e meia e de largo cinco varas e na parede da parte direita está uma porta que vai para uma câmara onde se aguarda a roupa do dito Ospital que não serve [...] na parede onde o altar está, está outra porta que vai para uma câmara onde os pobres dormem e tem de comprido cinco varas e de largo três varas e diante desta casa está outra casa que tem uma chaminé e de comprido cinco varas e de comprido três e nessa casa à mão direita está outra casa em que se agasalham algumas pessoas pobres e limpas e nela está uma cama [...] E além destas casas tem mais outras em que o hospitaleiro está, e uma casa dianteira com a porta para a rua.  [...] E desta casa vai um corredor que tem de comprido duas varas e duas terças e de largo uma vara e meia e deste corredor vai uma porta para outra casa em que o hospitaleiro dorme [...] e desta vai uma porta para outra casa que está destelhada [...] este quintal tem uma porta para o Rossio do Concelho e todas estas casas têm as paredes de taipa e telhadas de telha vã, somente a casa do oratório, que está muito mal madeirada e muito pior forrada de cortiça, no qual oratório se não disse ainda missa. [...] Tem um retábulo de três peças; E na parte do Meio está o Espírito Santo e na parte do evangelho São João Baptista e na parte da epístola, Santiago a Cavalo como aparece nas batalhas.». O relatório conclui com a doação de materiais para a reparação do oratório e dos outros edifícios: «Achámos por mordomo deste hospital, Álvaro Gonçalves, cavaleiro da Casa de El Rei Nosso Senhor e morador na dita vila o qual foi eleito neste Maio passado de 1533 e achamos que ele e os juízes e oficiais que são os provedores ordenarão de reedificar o oratório e as outras casas para o que lhe achamos muita madeira e tabuado para forrarem a dita casa do oratório e concertarem as outras, o que lhe encomendámos que nelas permaneça suas boas intenções por serviço de Deus». O padre João Rodrigues Lobato, na sua obra Aljustrel Monografia, publicada em 1983, avançou a teoria de que o anexo que funcionava como oratório terá sido a origem da Igreja do Espírito Santo.

Na segunda metade do século XVI, o hospital passou a ser administrado pela Irmandade do Santíssimo Sacramento, que estava ligada à Santa Casa da Misericórdia de Aljustrel, instituição que terá sido fundada em meados do século. Desta forma, o edifício passou a ser conhecido como Hospital da Misericórdia. Num documento da Misericórdia de 1654, estudado por João Rodrigues Lobato, faz-ze referência à reeleição de Manuel Pires para o cargo de hospitaleiro, uma vez que «serviria o ofício na forma costumada e com o estipêndio de quinze alqueires de trigo e oitocentos réis em dinheiro e as casas do hospital para morada, e dando-lhe somente, de novo, a roupeta, ao qual ele disse que aceitava o tal ofício e se obrigava a acudir a todos». Num livro de contas da Misericórdia, elaborado em 23 de Julho de 1694, relata-se que «foi contratado Manuel da Roxa para servir a Santa Casa até dia de Santa Isabel do Ano de 1695... para assistir e servir no hospital, curar os pobres e os velhos com entranhas de caridade... e que tratará igualmente a roupa com muita limpeza e os pobres, não consentido que lhe faça agravo algum. E com o dito Manuel da Roxa se ajustou que se lhe desse de ordenado os vinte alqueires de trigo que se costumavam dar aos seus ante sucessores e outro sim dois cruzados em dinheiro e as casas do hospital para morar graciosamente e se lhe daria uma casaca de pano azul». Neste documento também se listaram os bens do hospital, que consistiam numas «casas pegadas com a Igreja do Espírito Santo, que servem de morada do hospitaleiro e recolher os pobres passageiros, que são quatro casas, um corredor e um quintal; tem três colchões cheios de lã, velhos, dois chamados usados, tudo de pano de linho; mais dois lençóis de pano de almofadinhas; dois travesseiros usados, um vermelho e outro azul; mais quatro esteiras de tábua nova para descanso dos pobres, tem mais uma arca de Leiria, velha, com suas fechaduras, no hospital, onde se recolhe a roupa».

Nos registos da Misericórdia do século XVIII encontram-se listados vários profissionais ligados ao hospital, sendo em 1751 o posto de médico ocupado pelo dr. José Duarte da Silva, enquanto que em 1757 surgem o médico Francisco Pereira Mira, o boticário Miguel Figueira, e o sangrador Manuel António Garcia. Posteriormente o lugar de boticário era ocupado por João Soares Coelho, que se tinha comprometido a fornecer ao hospital os remédios que eram necessários para os pobres doentes e à família do hospitaleiro. Nos finais da centúria, a assistência aos doentes era feita pelos cirurgiões José Rodrigues Varela e Bento Carrilho, recebendo 28 alqueires de trigo por ano, enquanto que o boticário Manuel Pereira ganhava trinta alqueires por aviar as receitas dos pobres da Misericórdia. Em 1790 o médico era Rafael da Paz Furtado, recebendo 24 alqueires de trigo, sendo responsável por «curar todos os enfermos da Santa Casa, sangrando-os quando fosse necessário e tudo o mais que pertencesse à sua faculdade».

Séculos XIX e XX
Depois de um período de prosperidade ao longo dos séculos XVII e XVIII, a Misericórdia de Aljustrel entrou em declínio no século XIX, tendo um dos principais motivos sido a publicação das chamadas leis de desamortização, em 1881 e 1886.

Em 1816, o hospital começou a compilar um livro onde eram registados as datas de entrada e saída e os nomes dos utentes, além de outros dados, como a idade, as doenças das quais padeciam, e suas roupas. Este documento constitui um importante testemunho sobre as condições de saúde na época, e as profissões e o vestuário utilizado, e permite compreender que o hospital tinha um alcance a nível regional, tendo sido procurado por indivíduos residentes fora dos limites do concelho. Por exemplo, alguns dos utentes vieram de Ferreira do Alentejo e Mértola, e entre as peças de vestuário mais utilizadas estavam os fatos de soriano, originárias de Sória, em Espanha, mas que na época eram produzidas em larga escala no Algarve. Os motivos pela entrada no hospital também eram de tipologia muito diversa, desde doenças como constipações, paludismo e sezões, até acidentes, como um ferimento provocado por um touro. Regista-se igualmente a colaboração entre o hospital e as Termas de São João do Deserto, com pelo menos um paciente a vir de Faro para utilizar aquele complexo termal. Em 1823, na sequência da revolução, foi feito um novo rol das propriedades da Misericórdia, no qual se encontrava a «Igreja do Espírito Santo e morada de casas que servia de hospital».

Ainda nesse século o estabelecimento de saúde mudou de nome para Hospital Civil de Aljustrel, tendo continuado a ser administrado pela Misericórdia. Com efeito, é com o nome de Hospital Civil de Aljustrel que surge no Decreto n.º 18:733, de 4 de Agosto de 1930, que aprovou os quadros do pessoal do hospital e da misericórdia. Após a Revolução de 25 de Abril de 1974 transitou para a Direcção-Geral de Saúde, mudando novamente de designação, para Hospital Concelhio de Aljustrel. O Hospital de Aljustrel foi um dos estabelecimentos de saúde abrangidos pela Portaria n.º 603/82, que introduziu o lugar de capelão e determinou a sua carga horária semanal.

Ver também
Lista de património edificado em Aljustrel
Capela da Misericórdia de Aljustrel
Capela de São Bartolomeu (Aljustrel)
Castelo de Aljustrel
Igreja Paroquial de Aljustrel
Museu Municipal de Aljustrel
Termas de São João do Deserto

Bibliografia

Património edificado em Aljustrel
Fundações em Portugal do século XV
Hospitais extintos de Portugal

Hospital de Aljustrel


ميثوتركسيت ، ,المعروف سابقًا باسم أميثوترين amethopterin، هو علاج كيميائي وأحد مثبطات جهاز المناعة. يستخدم الميثوتركسيت لعلاج السرطان، وأمراض المناعة الذاتية، والحمل خارج الرحم، وللإجهاض الطبي. تشمل أنواع السرطانات التي يستخدم الميثوتركسيت لعلاجها سرطان الثدي، واللوكيميا، وسرطان الرئة، الليمفوما وساركوما العظام. كما تشمل أنواع أمراض المناعة الذاتية التي يستخدم الميثوتركسيت لعلاجها الصدفية والتهاب المفاصل الروماتويدي ومرض كرون. يمكن أن يُعطى عن طريق الفم أو عن طريق الحقن.

تشمل الآثار الجانبية الشائعة الغثيان والشعور بالتعب والحمى وزيادة خطر العدوى وانخفاض عدد خلايا الدم البيضاء، والتهاب مخاطية الفم. قد تشمل الآثار الجانبية الأخرى مرض الكبد، وأمراض الجهاز التنفسي، والليمفوما، والطفح الجلدي الشديد. يجب فحص الأشخاص الذين يخضعون للعلاج لفترة طويلة للتأكد من الآثار الجانبية. كما يعتبر العلاج غير آمنًا أثناء الرضاعة الطبيعية. قد تكون هناك حاجة إلى تقليل الجرعات في المرضى الذين يعانون من مشاكل في الكلى. يعمل الميثوتريكسيت عن طريق منع استخدام الجسم لحمض الفوليك.

تم صنع الميثوتريكسات لأول مرة في عام 1947 ودخل في البداية للاستخدام الطبي لعلاج السرطان، حيث كان أقل سميةً من العلاجات الحالية. وفي عام 1956 قُدِّم كأول علاج للسرطان المستشري. يُصنف الميثوتريكسيت ضمن قائمة الأدوية الأساسية لمنظمة الصحة العالمية، ويعتبر أحد الأدوية الأكثر فعالية ذو درجة أمان مطلوبة في النظام الصحي. يتوفر الميثوتريكسات كدواء مكافئ. تبلغ تكلفة الجملة لانتاج الميثوتريكسيت اعتبارًا من عام 2014 في دول العالم النامي ما بين 0.06 دولار و 0.36 دولار في اليوم للنموذج المأخوذ بالفم. في الولايات المتحدة، يكلف الشهر النموذجي للمعالجة من 25 إلى 50 دولارًا

تاريخ الدواء

أظهر فريق من الباحثين بقيادة سيدني فاربر في عام 1947 أن الأمينوترين، وهو مادة كيميائية تماثلية لحمض الفوليك طورها ييلابراجادا سوبارو من ليديرل Yellapragada Subbarao of Lederle، يمكن أن تحفز شفاء الأطفال الذين يعانون من لوكيميا الأرومة اللمفاوية الحادة. لقد كان تطوير نظائر حمض الفوليك مدعومًا باكتشاف أن أيض حمض الفوليك قد ساهم في الإصابة بسرطان الدم، وأن النظام الغذائي الذي يعاني من نقص حمض الفوليك يمكن، على العكس، أن يحدث تحسنًا. ولم تكن آلية العمل وراء هذه التأثيرات مجهولة في ذلك الوقت. كانت هناك نظائر أخرى لحمض الفوليك قيد التطوير، وبحلول عام 1950، تم اقتراح الميثوتريكسيت (المعروف آنذاك باسم أمينوترين) كعلاج لسرطان الدم. أظهرت الدراسات التي أجريت على الحيوانات في عام 1956 أن المؤشر العلاجي للميثوتريكسيت كان أفضل من ذلك الخاص بالأمينوترين، وبالتالي تم التخلي عن الاستخدام السريري للأمينوترين لصالح الميثوتريكسيت.

في عام 1951، قامت جاين سي رايت استخدام الميثوتريكسيت في الأورام الصلبة، مما أدى إلى شفاء سرطان الثدي. كانت مجموعة رايت هي أول من قام باستخدام الدواء في الأورام الصلبة، مقابل اللوكيميا، وهو أحد أورام الأنسجة المكونة للدم والأنسجة الليمفاوية. قام مين تشيو لي والمتعاونون معه بعد ذلك باستخدام الميثوتريكسيت لشفاء النساء المصابات بسرطان المشيمية وأورام الغدد الصماء في عام 1956، وفي عام 1960، قامت رايت وآخرون باستخدام الميثوتريكسيت في علاج الفطار الفطراني.

مراجع

وصلات خارجية
 Chembank مدخل إلى الميثوتركسيت
 ميثوتركسيت مقالة من موقع NIH
 حقن الميثوتركسيت مقالة من موقع NIH
 تثقيف المرضى - ميثوتركسيت من الكلية الأمريكية لأمراض المفاصل

أحماض ثنائية الكربوكسيل
أدوية أساسية حسب منظمة الصحة العالمية
أدوية مضادة للأورام ومنبهة للمناعة
أدوية يتيمة
بتيريدينات
بنزاميدات
ذيفانات الكبد
عقاقير مجهضة
علاج كيميائي
فولات
مثبطات اختزال ثنائي هيدرو الفولات في الثدييات
مثبطات مناعة
مسرطنات المجموعة 3 حسب تصنيف الوكالة الدولية لأبحاث السرطان
مضادات الروماتزم
مضادات الفولات

ميثوتركسيت


Gissi ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Chieti in den Abruzzen. Die Gemeinde liegt etwa 48 Kilometer südsüdöstlich von Chieti am Sinello.

Geschichte
Der Ort wird erstmals 1039 urkundlich erwähnt.

Weinbau
In der Gemeinde werden Reben der Sorte Montepulciano für den DOC-Wein Montepulciano d'Abruzzo angebaut.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in den Abruzzen
Ersterwähnung 1039
Weinbauort in Italien

Gissi


Nezihe Kalkan veya tanınan adıyla Nez (d. 15 Mart 1979; Bakırköy), R&B, Caz ve Türk Pop Müziği ses sanatçısı, dansçı, eski manken, oyuncu ve televizyon sunucusu.

2000'li yılların başında seslendirdiği Sakın Ha adlı şarkısı ve şarkı eşliğinde yaptığı dansı nedeniyle "yerli Shakira" olarak tanınıp kısa sürede meşhur olmuştur.

Hayatı
15 Mart 1979 tarihinde İstanbul'da doğdu. Beş yaşındayken ailesi ile birlikte İngiltere'ye yerleşti. İlk ve ortaokulu İngiltere'de tamamladıktan sonra Türkiye'ye döndü ve lise eğitimini İstanbul Bahçelievler Adnan Menderes Anadolu Lisesi'nde tamamladı. İngiltere'de psikodrama bölümünü kazandı ancak tamamlamadan Türkiye'ye geri döndü.

1997'de İstanbul'a yerleşti. 1998-2000 yılları arası Raks müzik şirketi sanatçıları için vokalistlik yaptı. 2001 yılına kadar kadar pek çok reklam müziği seslendirdi; Hürriyet gazetesi'nin hafta sonu eki reklamındaki sesi ile hafızalara kazındı. Ses dergisi tarafından düzenlenen bir şarkı yarışmasında  Türk müziği alanında birincilik kazandı.

Bir gece Işın Karaca'ya, dört ay Serdar Ortaç'a vokal yaptı. 2000 yılında Parkorman'da verdikleri bir konserde Harem adlı müzik  grubuna katıldı; bu grupla Çırağan Sarayı'nda bulunan 'Q Jazz Bar' adlı kulüpte konserler verdi. Bir süre sonra Harem'den ayrıldı; darbukayla DJ ritimlerini karıştıran ve sekiz kişiden oluşan Turkish Delight adlı müzik grubunu kurarak solistliğini yaptı.

Hakan Uzan'ın ve Uzan Grubu'nun firması Erol Köse Production'ın desteğini alan Nez, 2002 yılında kendi adını verdiği Nez adlı ilk albümünü çıkardı. Turkish Delight, Sakın Ha ve Her Şey Boş adlı şarkıları ve kalça dansı yaptığı kliple popüler oldu.  Albümdeki müzik tekno, newage altyapıların üzerine Türk perküsyonları ve Nez'in Türkçe veya İngilizce söylediği vokalden meydana gelmektedir. Sakın Ha, Raffaella Carra'nın A Far L'amore Comincia Tu şarkısının bir uyarlaması olan ve Türkiye'de eski bir Ajda Pekkan şarkısı olarak bilinen bir şarkıdır. Sözleri Ülkü Aker'e ait olan bu şarkıya Nez, konuşma tarzı ile İngilizce sözler eklemiştir.

Şarkıcı, 2005 yılına kadar Uzan ailesi ile birlikte çalıştı.  Uzan'lar ile yaptığı sözleşme ve sanatçılık faaliyetlerinin hakları, 2003 yılında Uzan Grubu 'nun mallarına el konulup TMSF'ye devredilmesinden sonra  ihaleye çıktı. 2012 yılında sözleşmeyi ve sanatçılık haklarını 75 bin 640 TL'ye kendisi satın aldı.

2009'da Sıkı Dostlar adlı komedi dizisinde oynayan Nez, 2006 yılında %100 Nez adlı ikinci  albümünü, 2011 yılında Nez Zamanı, 2013  yılında Nez Retro Turca adlı EP albümlerini, 2017'de Senin Annen Olamam Ben ve 2021'de Titanium adlı teklileri çıkardı. 2022 yılında Bruce Lee adlı tekli çalışmasını yayınlamıştır. Nez 2023 yılında Rüya adlı single çalışmasını piyasaya sürdü.

Diskografi
 2002: Nez / Uzan Medya Grubu
 2006: %100 Nez / Seyhan Müzik
 2011: Nez Zamanı / DMC
 2013: Nez Retro Turca / Sony Music

Single (Tekli) Çalışmaları
 2004: Gönül Su Bende (Kelepçe) / Uzan Medya Grubu
 2008: I See You / Universal Music
 2017: Senin Annen Olamam Ben / Pasaj Müzik
2021: Titanium / BNS Music
2022: Bruce Lee / Sony Music
2023: Rüya

Konuk olduğu albümler
 2009: Nez (Volkan Gücer'in ''Babylon Bar'' albümünde ''Depression'' adlı şarkıyı söylemiştir.)
 2009: Nez (Yıldıray Gürgen'in ''Romantik Komedi İlk Aşk'' filmi için hazırladığı müzik albümünde ''Could It Be'' ''Finaly Here'' ''Dawn Dawn'' ve ''Bap Şu Bap'' şarkılarını seslendirmiştir.)
 2010: Nez (Yankı Alper'in ''Kaç Yazar?'' single çalışmasında beraber düet yapmıştır.)
 2010: Nez (Kaan Gökman'ın ''This Is Hit!'' albümünde ''This Is Hit' ve ''Gia Sou'' adlı şarkıları söylemiştir.)
 2012: Nez (Kaan Gökman'ın ''Exclusive'' albümünde ''Electrip'' adlı şarkıyı söylemiştir.)
 2015: Nez (Okay Barış'ın ''Who's In The Cabin?'' albümünde albümle aynı adı taşıyan ''Who's In The Cabin?'' adlı şarkıyı söylemiştir.)
 2015: Nez (Grup 7edi'nin ''Bir Bildiğin Mi Var?'' adli albümünde ''Ağlar Mıyız Hala?'' şarkısında beraber düet yapmıştır.)
 2017: Nez (Cüney Yalmaz'ın ''Set Me Free'' albümünde albümle aynı adı taşıyan ''Set Me Free'' adlı şarkıyı söylemiştir.)
 2021: Nez (Kaan Gökman'ın ''This is (H)it! Rare and Unreleased Songs'' adlı albümünde ''Virtual Belly Dancer'' adlı şarkıyı söylemiştir.)

Video klipleri
 2002: Sakın Ha!
 2003: Her Şey Boş
 2006: Hey DJ
 2006: Sevgi Bu Mu Diye
 2010: Kaç Yazar? (feat. Yankı Alper)
 2011: Oldu Mu?
 2011: Depresif Kukla
 2013: You Know I'm No Good
 2013: Dönemezsin Sen
 2015: Ağlar Mıyız Hala? (feat. 7edi)
 2017: Senin Annen Olamam Ben
2021: Titanium
2023: Rüya

Rol aldığı video klipler
 2000: Fulden Uras - Bensiz Olsun
 2011: Hakan Peker - Karamela
 2016: Fatih Boğalar - Te Ma Etmaje

Filmografi
 2000 - Tutku Çemberi (Mine) - Tv Dizisi / TRT1
 2009 - Sıkı Dostlar (Şahika) - Tv Dizisi / FOX TV
 2009 - Zoraki Başkan (Kendisi) - Tv Dizisi / TRT1
 2010 - Yasemince (Kendisi) - Tv Dizisi / STAR TV
 2013 - Aldırma Gönül (Gönül) - Tv Dizisi / ATV
 2014 - Gölgedekiler (Nergis) - Tv Dizisi / SHOW TV

Reklam filmleri
 2000: Bingo Deterjan (Cansu Dere ve Fatih Hürkan ile beraber)
2002: Telsim MyCep
2003: Telsim

TV programları
 2004-2005: Güzel İkili (Gülşen ile beraber) - Star TV
 2011: Nez Zamanı - Star TV
 2011-2012: Yok Böyle Dans - Show TV

Ödüller

 2002: 9. Kral Tv Video Müzik Ödülleri - En İyi Çıkış Yapan Kadın Sanatçı
 2002: 29. Altın Kelebek Ödülleri - En İyi Klip / Sakın Ha
 2003: Magazin Gazetecileri Derneği tarafından 10. MGD Altın Objektif Ödülleri - En İyi Çıkış Yapan Kadın Yıldız
 2022: Uluslararası Kariyer ve Başarı Ödülleri - Pop Müziğine Katkı

Dış bağlantılar

 Discogs'da Nez
Spotify'da Nez
 Instagram'da Nez
 Twitter'da Nez

Kaynakça

1979 doğumlular
İstanbul Teknik Üniversitesi Türk Musikisi Devlet Konservatuvarında öğrenim görenler
Yaşayan insanlar
Türk kadın pop şarkıcıları
Türk kadın şarkıcı-şarkı yazarları
İstanbul doğumlu kadın şarkıcılar
Türk video klip yönetmenleri
Kral TV Video Müzik Ödülü sahipleri
Altın Kelebek Ödülü sahipleri
21. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
Türk söz yazarları
Erol Köse Production sanatçıları
21. yüzyıl kadın şarkıcıları
2000'lerin şarkıcıları
2010'ların şarkıcıları
2020'lerin şarkıcıları
Seyhan Müzik sanatçıları
DMC sanatçıları
Pasaj Müzik sanatçıları
Sony Müzik sanatçıları

Nez


Elisabeta de Luxemburg (7 octombrie 1409 – 19 decembrie 1442) a fost regină consort a Germaniei, Ungariei și Boemiei.

Copilărie
Data reală a nașterii sale poate fi calcultă în virtutea unei scrisori trimisă de tatăl ei regele Sigismund, datată 26 aprilie 1410 (sabbato post festum s. Georgii) și sigilată cu sigiliul reginei Barbara, prin care regele informa de nașterea fiicei sale alias circa festum beati Francisci confessoris. Pentru că această sărbătoare a picat într-o zi de 4 octombrie, trebuie să se fi întâmplat în anul anterior, adică în octombrie 1409.

Baranyai (1926) susține că utilizarea termenului circa poate permite unele variații spre luna septembrie, dar în cazul în care nașterea ar fi avut loc în septembrie s-ar fi referit la sărbătoarea Sfântului Mihail care a avut loc la 29 septembrie în loc de cea a lui Francisc de Assisi. Ziua exactă este dedusă din data logodnei fiicei sale cu a arhiducelui Albert, care a avut loc la 7 octombrie 1411, și probabil a fost ajustată după un fost eveniment important, pentru că nu face parte din nici o sărbătoare religioasă.

Elisabeta s-a născut în interiorul puternicei Case de Luxemburg. Părinții ei erau regele Sigismund al Ungariei care avea 41 de ani, și cea de-a doua soție, Barbara de Cilli, în vârstă de 17 ani. Nașul ei a fost Hrvoje Vukčić Hrvatinić, baronul rebel cu care Sigismund se împrietenise de curând. În anul de după nașterea ei, tatăl Elisabetei a fost ales rege al romanilor.

Fiind singurul copil al regelui, Elisabeta era văzută de facto ca moștenitoare prezumtivă la tron, sau cel puțin ca prințesă prin căsătoria căreia va oferi un rege. În 1411, Sigismund a reușit să obțină promisiunea boierilor că îi vor recunoaște Elisabetei dreptul la Sfânta Coroană a Ungariei și că îl vor alege pe viitorul ei soț ca rege - un acord care va avea consecințe mari după moartea lui Sigismund. Dreptul ereditar al Elisabetei era de fapt destul de subțire, tatăl ei dobândindu-l prin căsătoria cu prima sa soție, regina Maria, Elisabeta nefiind descendenta ei. În același an, Sigismund a logodit-o pe Elisabeta cu Ducele Albert al V-lea de Austria, pe atunci în vârstă de 14 ani și membru al Casei de Habsburg.

Regina Barbara era foarte nepopulară în rândul nobilimii, care era ofensată de simpatia ei pentru husiți, precursorii reformei protestante. În 1418, ei au acuzat-o că ar fi comis adulter în timp ce soțul ei era prezent la Consiliul de la Konstanz. Rezultatul a fost exilarea reginei, inițial la Oradea, apoi la Skalica, între 1418 și 1419. Faptul că Elisabeta și-a însoțit mama în exil și, probabil, a suferit același tratament dur în ciuda faptului că era recunoscută ca moștenitoare la tron, sugerează că Sigismund ar fi pus la îndoială paternitate ei în această perioadă. Totuși, simultan, Sigismund negocia căsătoria Elisabetei cu Albert. Habsburgii, prieteni și aliați de lungă durată ai lui Sigismund nu au pus la îndoială legitimitatea Elisabetei sau, cel puțin, nu au fost descurajați de acuzațiile aduse împotriva mamei ei. Sigismund s-a împăcat cu Barbara în 1419 și Elisabeta a revenit la curte împreună cu mama ei. În același an, el a moștenit coroana Boemiei de la fratele său mai mare, regele Wenceslaus al IV-lea.

Căsătoria
La 28 septembrie 1421, prietenia de durată dintre regele Sigismund și Casa de Habsburg, a culminat cu un tratat de căsătorie semnat la Viena. Tratatul confirma statutul Elisabetei de moștenitoare atât a Ungariei cât și a Boemiei, însă numai atât timp cât va fi singurul copil al lui Sigismund.
S-a stipulat că nașterea unei alte fiicei i-ar fi dat dreptul Elisabetei de a alege unul dintre regatele tatălui ei, în timp ce sora mai mică ar fi moștenit cealaltă parte. În cazul în care ea ar fi avut un frate, Elisabeta ar fi fost lipsită de ambele coroane în favoarea lui. Moravia a fost cedată lui Albert ca zestre a Elisabetei. Tratatul a fost controversat atât în Ungaria cât și în Boemia, nobilimea din ambele țări pretindeau dreptul de a-și alege un monarh.

Ceremonia a vut loc la 19 aprilie 1422 la Viena. Elisabeta, acum ducesă de Austria, s-a mutat la curtea vieneză a soțului ei. A fost necesară o dispensă papală pentru căsătorie din cauza descendenței comune a cuplului din Wenceslaus al II-lea al Boemiei.

Primul copil al cuplului, o fiică pe nume Anna, s-a născut în 1432. Scriitorul francez Bertrandon de la Broquière a notat că "ducesa, o femeie înaltă și frumoasă, fiica împăratului și moștenitoarea regatelor Ungariei și Boemiei și dependințelor lor" a născut o fiică, "ocazie pentru festivități și turniruri care au fost numeroase". În 1435 Elisabeta a născut un fiu, George, care a murit după trei ore. Următoarea naștere a fost a unei alte fiice, Elisabeta, în 1436.

Regină

La sfârșitul anului 1437, tatăl Elisabetei era grav bolnav. Realizând că decesul era iminent, el i-a chemat pe Elisabeta și pe Albert și a convocat o reuniune a nobilimii din Boemia, care a acceptat cuplul ca moștenitorii săi, dar și-a rezervat dreptul de a face alegeri formale. Sigismund a murit la 9 decembrie. După înmormântare lui, Elisabeta și Albert au călătorit la Pressburg să se întâlnească cu boierii maghiari. Ei au cerut ca cei doi să locuiască în Ungaria și ca frontiera regatului cu Austria să rămână nemodificată. Ulterior, Dieta a stabilit că Albert, care a fost ales fiind soțul Elisabetei, ar trebui să reglementeze doar "cu acordul și aprobarea ei". Cuplul a acceptat condițiile la 18 decembrie și au fost aleși ca rege și regina Ungariei. Mai târziu, Elisabeta a afirmat că suveranitatea ei a derivat nu numai din voința tatălui ei, dar și din voința poporului.

O dispută imediată a apărut cu privire la cine era îndreptățit să așeze coroana Elisabetei; episcopul de Veszprém a revendicat dreptul de a pune coroana maghiară reginei consort, dar arhiepiscopul de Esztergom a susținut că Elisabeta era regina domintoare și că prin urmare el ar trebui să pună coroana atât ei cât și lui Albert. În cele din urmă, arhiepiscopul, probabil mituit, a semnat un act demisionar din funcția de episcop, dar numai cu această ocazie. Încoronarea cuplul a avut loc la biserica Székesfehérvár la 1 ianuarie 1438.

În martie 1438, Dieta Imperială l-a ales pe Albert ca succesor al lui Sigismund la tronul Germaniei. În ciuda încercărilor husiților de a-l pune pe tron pe Cazimir al Poloniei, alegerile din Boemia din mai s-au sfârșit în favoarea cuplului. Albert a fost încoronat în iunie însă Elisabeta nu a călătorit la Praga pentru a lua parte la acest ritual și și-a petrecut vara următoare guvernând Ungaria.

După decesul soțului ei, ea a preluat controlul asupra Ungariei ca regent. Era însărcinată și convinsă că va avea un fiu. S-a  pregătit pentru alegerea următorului monarh al Ungariei și și-a format un partid politic de adepți. Până în 1440, Elisabeta era de facto monarhul Ungariei și ordinele ei erau respectate deși încă nu fusese aleasă și confirmată de Consiliu. La 1 ianuarie 1440 Consiliul maghiar s-a adunat pentru a alege un monarh. Din cauza amenințărilor din Imperiul Otoman, decizia a fost că Elisabeta nu putea fi aleasă ca monarh, fiind nevoie de un lider militar. Au fost sugestii că Elisabeta ar trebui să se căsătorească cu cel care urma să fie ales monarh. În cele din urmă, Vladislav al Poloniei a fost ales rege al Ungariei.

Oficial, Elisabeta a acceptat decizia, însă la scurtă vreme a părăsit Buda împreună cu susținătorii ei. La 15 mai, ea și-a încoronat fiul ca rege al Ungariei la Székesfehérvár cu Sfânt Coroană furată de Helene Kottannerin de la Castelul din Visegrád. La 17 iulie Vladislav al Poloniei a fost încoronat rege al Ungariei la Székesfehérvár însă fără Sfânta Coroană.

Elisabeta a atacat Buda cu o armată condusă de Jan Jiskra însă a fost înfrântă. Ea și-a lăsat copii în grija împăratului Frederic al III-lea și a finanțat un război civil în Austria. În 1442 au avut loc negocieri conduse de cardinalul Cesarini în Győr. Elisabeta și Vladislav s-au întâlnit și au schimbat daruri. Vladislav i-a dăruit Elisabetei o blană. La scurtă vreme, Elisabeta a murit la vârsta de 33 de ani. Zvonurile au spus că a fost otrăvită.

Singurul ei fiu, Ladislau Postumul, a murit fără moștenitori.

Note

Nașteri în 1409
Decese în 1442
Femei din Evul Mediu
Regenți
Regine ale Germaniei
Regine ale Ungariei
Praghezi

Elisabeta de Luxemburg (1409 – 1442)