Der Club an der Alster est un club de hockey sur gazon et tennis situé à Hambourg, en Allemagne.

L'équipe masculine a remporté sept titres de champion d'Allemagne, le plus récent ayant été remporté lors de la saison 2010-2011. L'équipe féminine a remporté son premier titre de champion d'Allemagne lors de la saison 2017-2018.

Histoire

Hommes
Bundesliga
 Champions (7): 1998–1999, 2000–2001, 2002–2003, 2003–2004, 2006–2007, 2007–2008, 2010–2011
 Vice-champions (3): 1999–2000, 2001–2002, 2004–2005

Coupe d'Europe des clubs champions de hockey sur gazon
 Champions (2): 2000, 2002
 Vice-champions (1): 2008

Coupe d'Europe des vainqueurs de coupe de hockey sur gazon
 Vice-champions (1): 2003

Bundesliga en salle
 Champions (3): 2003–2004, 2010–2011, 2018–2019
 Vice-champions (3): 1987–1988, 1995–1996, 2017–2018

Femmes
Bundesliga
 Champions (2): 2017–2018, 2018–2019
 Vice-champions (3): 2001–2002, 2005–2006, 2008–2009

Bundesliga en salle
 Champions (5): 2005–2006, 2007–2008, 2008–2009, 2017–2018, 2019–2020
 Vice-champions (5): 2004–2005, 2011–2012, 2012–2013, 2014–2015, 2018–2019

Coupe d'Europe des clubs féminine de hockey en salle
 Champions (3): 2007, 2009, 2010

Références

Liens externes
 Site officiel

Club sportif fondé en 1919
Club sportif à Hambourg
Club de hockey sur gazon en Allemagne

Der Club an der Alster


Ækvivalent potentialtemperatur, typisk refereret til som theta-e , er en kvantitet relateret til stabiliteten af en søjle af luft i atmosfæren.

Atmosfære

Ækvivalent potentialtemperatur


Émile Thellier (Monts-en-Ternois (Pas-de-Calais), 11 de fevereiro de 1904 — Paris, 11 de maio de 1987) foi um geofísico, pioneiro no estudo do magnetismo das rochas e do paleomagnetismo.

Biografia
Após os estudos na École normale superieure de Saint-Cloud, que frequentou de 1924 a 1926, lecionou como professor primário na École primaire supérieure de Bourges. Apesar de uma pesada carga horária de 21 h semanais, trabalhou naquela escola de 1927 a 1930, tendo neste período concluído com sucesso a licenciatura em Ciências Físicas (License ès‐sciences physiques) da Sorbonne, na Faculdade de Ciências da Universidade de Paris (Faculté des Sciences de Paris).

Terminada a licenciatura passou a trabalhar como assistente naquela Faculdade, instituição onde passaria o restante de sua carreira. O seu excelente desempenho levou a que os seus professores o incentivassem a seguir uma carreira de investigação científica. Na Sorbonne, no laboratório do professor Charles Maurain (1871–1967), obteve em 1931 o Diplôme d'Études Supérieures, estudando o magnetismo de materiais cerâmicos de argila cozida a altas temperaturas contendo partículas finas de magnetite e hematite. Obteve no ano seguinte (1932) o grau de agregado em Ciências Físicas (agrégation de Sciences physiques).

A sua investigação foi a continuação de trabalhos anteriores sobre o magnetismo de minerais submetidos a altas temperaturas. Desde os estudos de Bernard Brunhes (1906) sabia-se que as rochas vulcânicas registavam a direção do campo magnético da Terra no momento de sua solidificação. Thellier estudou esse comportamento dos minerais mais de perto no laboratório de Charles Maurain na Sorbonne e descobriu as leis da magnetização termomanente (TRM). Para tal, teve que desenvolver magnetómetros muito precisos. Independentemente de Thellier, o TRM também foi estudado por Takeshi Nagata no Japão.

Em 1938 recebeu o doutoramento apresentando uma dissertação sobre a remanência da magnetização em minerais sujeitos a altas temperaturas. Passou então a trabalhar no Instituto de Física do Globo (Institut de Physique du Globe), em Paris, onde se tornou maître des conférences em 1945 e professor em 1948. De 1954 a 1966 foi diretor daquele instituto. Em 1967 transferiu-se para o Observatório do Parc Saint-Maur (hoje o Observatoire de Saint-Maur-des-Fossés), no subúrbio parisiense de Saint-Maur-des-Fossés, e estabeleceu ali o Laboratório de Geomagnetismo do CNRS.

Foi casado com a professora Odette Thellier, da mesma faculdade, com a qual desenvolveu trabalho científico, incluindo o desenvolvimento do método de Thellier-Thellier.

Em 1957 foi feito oficial da Legião de Honra e em 1967 foi eleito para a Académie des sciences.

Publicações
Entre muitas outras, é autor das seguintes publicações:
 Sur l'aimantation des terres cuites et ses applications géophysiques,  Annales de l'Institut de Physique du Globe, Université de Paris, vol. 16: 1938, pp. 157–302 (dissertação)
 Sur les propriétés de l'aimantation thermorémanente des terres cuites. Comptes rendus de l'Académie des sciences (Paris), vol. 213, 1941, pp. 1019–1022.
 mit O. Thellier: Sur les variations thermiques de l'aimantation thermorémanente des terres cuites. Comptes rendus de l'Académie des sciences (Paris), vol. 213, 1941, pp. 59–61.
 Sur la thermorémanence et la théorie du métamagnétisme. Comptes rendus de l'Académie des sciences (Paris), vol. 223, 1946, pp. 319–321.
 com Juliette Roquet: Sur des lois numériques simples, relatives à l'aimantation thermorémanente du sesquioxyde de fer rhomboédrique. Comptes rendus de l'Académie des sciences (Paris), vol. 222, 1946, pp. 1288–1290.
 com Francine Rimbert: Sur l'analyse d'aimantations fossiles par action de champs magnétiques alternatifs. Comptes rendus de l'Académie des sciences (Paris), vol. 239, 1954, pp. 1399–1401.
 Propriétés magnétiques des terres cuites et des roches. Journal de Physique et le Radium, vol. 12, 1951, pp. 205–218.
 com Odette Thellier:  Sur l'intensité du champ magnétique terrestre dans le passé historique et géologique, Annales Géophysique, vol 15, 1959, pp. 285–376.

Referências

Bibliografia
 David J. Dunlop, Artikel Thellier in David Gubbins u. a. Encyclopedia of Geomagnetism and Paleomagnetism, Springer 2007, S. 942–945
 J. Auboin, Jean Coulomb: La vie et l'oeuvre d'Émile Thellier. La Vie des Sciences. Comptes rendus de l'Académie des sciences (Paris), Série génerale, 4 (6), 1987, S. 607–610.

Cientistas da França
Geofísicos

Émile Thellier


A Porsche-Arena é uma arena multiuso, localizada em Stuttgart, Alemanha. A capacidade da arena varia, de 5.100 a 8.000 pessoas e foi inaugurada em 2006, após 14 meses de construção e é operada pela empresa de eventos "in.Stuttgart". A arena faz parte de um complexo esportivo localizado no NeckarPark de Stuttgart, que compreende a Scharrena Stuttgart, a Mercedes-Benz Arena e o Hanns-Martin-Schleyer-Halle.

Para financiar a construção, os custos já haviam sido as vendas pré-construção dos direitos de nome planejados. A Dr. Ing h.c. F. Porsche AG comprou os direitos de nome, por dez milhões de euros, por um período de 20 anos.

É o local do Porsche Tennis Grand Prix, um evento do WTA Tour e também sediou algumas partidas do Campeonato Mundial de Handebol Masculino de 2007.

Utilização
Tempos de preparação curtos permitem que a arena seja usada com flexibilidade para handebol, basquete, vôlei, tênis, tênis de mesa, hóquei no gelo, dança, o que não ocorre no Hanns-Martin-Schleyer-Halle devido à falta de interesse do espectador, espetáculos no gelo (Holiday on Ice), reuniões gerais anuais de empresas, conferências partidárias e eventos em geral.

A arena tem as dimensões 135 × 95 m com quatro andares completos e uma área total de 9400 m². São 20 camarotes acima dos níveis de espectadores que oferecem espaço para até 250 pessoas. A área do interior (com uma superfície de gelo embutida) é de cerca de 2.000 metros quadrados. Dependendo do evento, a Porsche Arena pode acomodar até 7.500 visitantes. 6.000 assentos estão permanentemente instalados.

O Porsche Tennis Grand Prix, que foi realizado em Filderstadt até 2005, é agora realizado na Porsche Arena desde 2006.

Depois que os jogos individuais em casa do time de handebol da Bundesliga TVB 1898 Stuttgart aconteceram na Porsche Arena, a temporada 2021/22 viu a mudança completa para a Porsche Arena. O time de handebol da primeira divisão Frisch Auf Göppingen também jogou em casa na arena até que a nova EWS Arena fosse concluída em 2009.

Em 30 de abril de 2016, o Allianz MTV Stuttgart quebrou o recorde de público na liga feminina de vôlei com 5.392 espectadores durante a final do play-off do campeonato alemão. Com 6.145 espectadores, um novo recorde de público para jogos de vôlei feminino na Alemanha foi estabelecido em 1º de novembro de 2022 na VBL Supercup na arena lotada. O Allianz MTV Stuttgart organizou o evento e duelou contra o vice-campeão SC Potsdam.

Em seu jogo em casa na Porsche Arena na temporada 2016/17 contra o TV Nellingen, o TuS Metzingen estabeleceu um recorde de público para o handebol feminino da Bundesliga com 6.157 visitantes. As partidas internacionais de handebol são realizadas regularmente na Porsche Arena. Às vezes, os jogos de basquete eram realizados pelo EnBW Ludwigsburg, que, por sua vez, jogava na MHP Arena em Ludwigsburg. De 2014 a 2017, a Supercopa DHB foi realizada na Stuttgart Arena.

Em 13 de abril de 2012, a WWE sediou o Wrestlemania Revenge Tour aqui.

Além dos eventos esportivos, também acontecem shows no salão.

Ver também
 Lista de quadras de tênis por capacidade

Ligações externas

 Porsche-Arena no website oficial da cidade de Stuttgart
 Mapa de transporte, PDF
 Detalhes informativos da Porsche-Arena, PDF
 Porsche-Arena no website da Wikimapia
 Porsche-Arena em jogo de vôlei Alemanha x Brasil 1
 Porsche-Arena em jogo de vôlei Alemanha x Brasil 2
 The 46th Porsche Tennis Grand Prix - an event for the whole family

Porsche
Arenas da Alemanha
Casas de espetáculos
Arquitetura da década de 2000
Construções desportivas da Alemanha

Porsche-Arena


Il giocatore (título original en italiano; en español, El jugador) es un intermezzo en tres partes con música de Luigi Cherubini y libreto de Antonio Salvi escrito medio siglo antes para ser musicado por Giuseppe Maria Orlandini. Compuesta por un Cherubini de aún 15 años de edad, esta pequeña ópera fue puesta en escena en Florencia en el año 1775.

Esta obra fue el producto del grandioso éxito obtenido por Orlandini en el año 1715, cuando representó el mismo tema bajo el nombre de Bacocco e Serpilla (más conocido como Il marito giocatore e la moglie bacchettona). Desde entonces en adelante, el intermedio de Orlandini fue objeto de varias reposiciones, varias veces revisada, y el mismo texto sufrió a menudo nuevas musicaciones, entre las cuales estuvo esta de Cherubini.

Actualmente se representa muy poco. En las estadísticas de Operabase aparece con solo una representación en el período 2005-2010.

Enlaces externos

Breve sinopsis de Il giocatore

Óperas de Luigi Cherubini
Óperas en italiano
Óperas de 1775
Óperas estrenadas en Florencia

Il giocatore


Galina Sergejevna Ulanova (ruski: Гали́на Серге́евна Ула́нова, 8. siječnja 1910. – 21. ožujka 1998.), bila je znamenita sovjetska i ruska akademska balerina, jedna od najvećih balerina 20. stoljeća. Bila je dugogodišnja prima balerina glasovitog Boljšoj teatra. Sergej Prokofjev prozvao ju je »genijalkom ruskog baleta«, a Rudolf Nurejev najboljom balerinom svoga vremena. Dobitnica je Lenjinove i Staljinove nagrade te je imenovana narodnom umjetnicom SSSR-a. U jeku hladnog rata (1960.) imenovana je počasnom članicom Američke akademije umjetnosti i znanosti.

U rodnom Petrogradu podignut joj je kip u prirodnoj veličini, a Pošta Ruske Federacije izdala je 2000. godine poštansku marku s njezinim likom.

Izvori

Ruske balerine

Galina Ulanova


Mars Express est un film d'animation français écrit par Jérémie Périn (également réalisateur du film) et Laurent Sarfati, produit par le studio Everybody On Deck et Je suis bien content. Le film, de genre science-fiction se déroule en l'an 2200 et aborde le sujet de la vie humaine sur Mars alors que la vie sur la planète Terre se détériore. Périn indique être influencé pour Mars express de RoboCop, 2001 l'odyssée de l'espace, Les Maîtres du temps ou encore Ghost in the shell. Il est d'abord annoncé pour la fin d'année 2022, mais ensuite repoussé au .

Le film est présenté au Festival de Cannes 2023 dans la section Cinéma de la Plage.

Synopsis
Aline Ruby, détective privée obstinée, et Carlos Rivera, réplique androïde de son partenaire décédé voici cinq ans, se lancent dans une course contre la montre à travers Mars. Ils doivent retrouver Jun Chow, simple étudiante en cybernétique en fuite, avant que les mercenaires assassins qui sont à ses trousses ne l'abattent.

Fiche technique

 Titre original :
 Réalisation : Jérémie Périn
 Scénario : Jérémie Périn et Laurent Sarfati
 Musique : Fred Avril et Philippe Monthaye
 Direction artistique : Mikael Robert
 Cheffe animatrice : Hanne Galvez
 Cheffe décoratrice : Anne Raffin
 Direction artistique voix: Martial Le Minoux
 Production : Didier Creste et Gaëlle Bayssière
 Société de production : Everybody On Deck
 Société de distribution : Gebeka Films
 Budget :
 Pays de production :
 Langue originale : français
 Durée :
 Dates de sortie :
 France : 22 novembre 2023(sortie nationale)

Distribution

 Léa Drucker : Aline Ruby
 Daniel Njo Lobé : Carlos Rivera
 Marie Bouvet : Roberta Williams
 Sébastien Chassagne : l'inspecteur Simon Gordaux
 Mathieu Amalric : Chris Roy Jacker
 Usul : le Professeur
 Geneviève Doang : Jun Chow
 Marthe Keller : Beryl
 Thomas Roditi : Lem
 Nicolas Justamon : Brian Jobi
 Jérémie Bédrune : Philippe
 Thierry Jahn
 Serge Faliu
 Eilias Changuel
 Barbara Delsol
 Nathalie Karsenti
 Angéline Henneguelle
 Charlotte Junière
 Fanny Vambacas
 Delphine Braillon
 Emmanuel Bonami
 Martial Le Minoux
 Laurent Sarfati
 Renaud Jesionek
 Maxime Pacaud
 Marie Chevalot

Production

Genèse et développement
Jérémie Périn et Laurent Sarfati avaient déjà travaillé ensemble sur l'adaptation en série d'animation de Lastman. Jérémie Périn est également réalisateur du clip du morceau Fantasy de  et co-créateur de la mini-série Crisis Jung tandis que Laurent Sarfati est auteur dans l'agence Quelle belle histoire notamment pour La Minute blonde. Il écrit notamment pour les séries télévisées Scènes de ménages et RIS police scientifique. Jérémie Périn et Laurent Sarfati sont contactés, en 2018, par le producteur Didier Creste qui aimerait les voir réaliser et scénariser un film d'animation . Ils proposent de travailler à la place sur un film de détective, portés par une ambition commune de réaliser un film de science-fiction inspiré du film noir. La proposition acceptée par Didier Creste qui réunit  sur un financement espéré de  et est porté principalement par EV.L Prod, Plume Finance, France 3 Cinéma et le Centre national du cinéma et de l'image animée.

La production est répartie sur cinq studios différents pour répartir la charge de travail sur les décors, les éléments animés ou encore le compositing. La direction artistique est assurée par Mikael Robert qui a déjà travaillé sur  avec Jérémie Périn et Laurent Sarfati et le film Le Sommet des dieux.

Musique
Fred Avril et Philippe Monthaye, ayant également travaillé ensemble sur , se retrouvent pour la musique du film.

Making-of
Un making-of du film est financé à 134% via la plateforme de financement participatif KissKissBankBank et réalisé par Alex Pilot, permettant aux contributeurs de suivre l'avancée du projet.

Accueil
Le , un extrait de  est mis en ligne sur YouTube et une version de travail du film est présenté au Festival d'Annecy 2021. Il est désigné par BFM TV comme l'un des films d'animation les plus attendus de . Le magazine Le Film français le décrit comme un projet complexe et ambitieux, également du point de vue technologique.

Présenté au Festival de Cannes 2023 dans la section Cinéma de la Plage, Mars Express est accueilli très favorablement par la critique qui note l'intérêt de l'intrigue de film noir et la qualité de l'animation. Adrien Gombeaud des Échos souligne également l'originalité du polar. Alex Billington de First Showing lui accorde la note de 9/10 et souligne l'ambition du film (), sa bande son et sa réalisation.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Lastman, série télévisée d'animation française
 Liste des films d'animation français

Liens externes

Film français sorti en 2022
Film d'animation français
Film de science-fiction français
Film d'animation et de science-fiction
Film se déroulant sur Mars
Film en français

Mars Express (film)


Svend Georg Garde (født 7. marts 1889 på Frederiksberg, død 21. juni 1973 i København) var en dansk kontorchef.

Garde var søn af direktør Georg Garde og Valborg f. Strandgaard. Han blev student fra Metropolitanskolen i 1907 og cand.jur. i 1913. Derpå var han byfogedfuldmægtig i Aalborg og ansattes efterfølgende i generaldirektoratet for statsbanerne i 1915, hvor han virkede i adskillige år som assistent. Først i 1932 blev han ekspeditionssekretær i ministeriet for offentlige arbejder og forfremmedes i 1938 til kontorchef. I årene 1916-38 var han tillige sekretær i Højesterets justitskontor og besad desuden en række tillidshverv, bl.a. var han medlem af Komitéen for Udstillinger i Udlandet og Havnekommissionen. Han var Ridder af Dannebrog og Dannebrogsmand.

Garde giftede sig i 1917 med Alette Sophie f. Reksten, datter af forsorgsforstander Elias Reksten.

Kilder
 Kraks Blå Bog 1957
 H. Hjort-Nielsen, Danske Sagførere, 1869-1919

Danskere i 1900-tallet
Riddere af Dannebrog
Advokater fra Danmark
Personer fra København
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Studenter fra Metropolitanskolen

Svend Garde


J2 Communications est une ancienne société de production et de distribution pour le cinéma, la vidéo et la télévision aux États-Unis, en activité de 1986 (créée par James P. Jimirro) à 2002.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
National Lampoon, Inc.

Liens externes
« une entrevue d'histoire orale avec James P. Jimirro sur cablecenter.org ».
« article du articles.latimes.com du 7 mars 2001 sur la vente de l'entreprise ».
« court article sur investing.businessweek.com ».
« quelques infos sur reuters.com ».

Industrie du cinéma
Société de production de cinéma ayant son siège aux États-Unis
Société de distribution de films ayant son siège aux États-Unis
Société de production de télévision ayant son siège aux États-Unis
Société de production et de distribution audiovisuelle fondée en 1986
Entreprise fondée en 1986
Entreprise disparue en 2002

J2 Communications


Jesse Margera (born August 28, 1978) is an American musician. He is best known as the drummer of the rock band CKY, which he co-founded in 1998. Prior to CKY, Margera performed in the band Foreign Objects with former CKY vocalist and guitarist Deron Miller, and he has since worked with Gnarkill, Viking Skull, The Company Band, Fuckface Unstoppable, and Sovereign Eagle. Margera has also appeared in the CKY video series and the Viva La Bam and Jackass television series alongside his brother Bam.

Early life
Margera was born on August 28, 1978, and raised in West Chester, Pennsylvania. He is the older brother of professional skateboarder and TV personality Bam Margera,  alongside whom he is considered a founding member of the CKY crew, which worked on the video series of the same name. He chose to play the drums as he had two uncles who played the instrument, one of whom later worked as a drum technician on a CKY tour. His "biggest influence" was Led Zeppelin drummer John Bonham, but as a young musician he also took an interest in jazz drummers such as Elvin Jones.

Career

1993–2002: Foreign Objects, CKY and Gnarkill
Margera first played in a band in 1991 or 1992. One of his first bands was Soalroach, which featured brother Bam and friend Ryan Dunn. He later formed Foreign Objects with future CKY vocalist and guitarist Deron Miller, whom he originally met at high school. The band released its debut extended play (EP) The Undiscovered Numbers & Colors in 1995. Along with bassist Ryan Bruni, the duo later performed under the name Oil, before meeting guitarist Chad I Ginsburg (who was then working as an audio engineer) and changing the name of the band to CKY. Speaking about the formation of the band, Margera recalled in a 2003 interview that the main reason he joined CKY was Miller's guitar playing ability, particularly his ability to write "complicated [guitar] riffs that are catchy".

As a member of CKY, Margera performed drums on all five of the band's studio albums, and was credited for contributing to songwriting on Infiltrate•Destroy•Rebuild.

Margera was also member of the CKY-related comedy band Gnarkill, formed in 2002, alongside Brandon DiCamillo on vocals, guitarist Rich Vose and brother Bam on keyboards; he performed on both studio albums: 2002's Gnarkill and 2006's GnarKill vs. Unkle Matt and the ShitBirdz.

2002–2011: Viking Skull and The Company Band

In November 2006, it was announced that Margera had joined English band Viking Skull, replacing founding member Gordon Morrison. Speaking about his replacement of Morrison, Margera revealed that he unwittingly contributed to the temporary breakup of the band in 2006, after drinking heavily with the band on tour. The new lineup released the album Chapter Two in September 2007, which was mixed by CKY guitarist Chad I Ginsburg. Viking Skull and Ginsburg (this time as producer) worked together again for the follow-up album Doom, Gloom, Heartache & Whiskey, recorded and released in 2008 in the US. The CKY collaboration was extended further, as Joe Frantz and Margera's brother Bam directed the music video for the song "Hair of the Dog".

In addition to his work with CKY and Viking Skull, in 2007 Margera formed The Company Band, a supergroup featuring Clutch frontman Neil Fallon and Fireball Ministry frontman James Rota. Each of the bands had toured with one another between 2005 and 2006, after which the group began jamming together and eventually formed into an official band. With the addition of guitarist Dave Bone and bassist Jason Diamond, the band recorded its debut EP Sign Here, Here and Here with producer Andrew Alekel and released it later in the year. The band recorded its full-length debut in 2009, and released it in November that year as The Company Band. Another EP, Pros & Cons, was released in 2012.

2011–present: Fuckface Unstoppable and future
The fate of CKY was cast into doubt in 2011, when the band released a video in which each member spoke about their desires for the future of the band; all members but Ginsburg wanted to record solo albums, while the guitarist favored releasing another CKY album. Miller later claimed that Ginsburg had left the band, while Margera tried to calm the situation by suggesting that Miller had problems with alcohol abuse, and that he needed "support ... not insult[s]". Margera, along with Ginsburg and bassist Matt "Matty J" Janaitis, later returned as CKY in 2012 with Year Long Disaster frontman Daniel Davies in place of Miller. This lineup (with Matt Deis in place of Janaitis) later reunited in 2015, following another split with Miller. Margera has claimed that Davies offered to join the band during a phone call with the drummer, after he had performed on the singer's solo album.

Margera also performs drums in brother Bam's group Fuckface Unstoppable, and has contributed to both studio albums: Stórfréttir Í Reykjavík and Fuckface Unstoppable.

On June 16, 2017, the fifth CKY album titled The Phoenix was released.

Jess and Ginsburg are currently working on a new CKY album.

Discography

with Foreign Objects
The Undiscovered Numbers & Colors (1995)
Universal Culture Shock (2004)
with CKY
Volume 1 (1999)
Infiltrate•Destroy•Rebuild (2002)
An Answer Can Be Found (2005)
Carver City (2009)
The Phoenix (2017)
Too Precious to Kill (2018)
Old Dogs New Tricks (TBA)
with Gnarkill
Gnarkill (2002)
GnarKill vs. Unkle Matt and the ShitBirdz (2006)

with Viking Skull
Chapter Two (2007)
Blackened Sunrise (2007)
Doom, Gloom, Heartache & Whiskey (2008)
Cursed By the Sword (2012)
Live at Voodoo Lounge (2014)
Viking Skull (2016)
with The Company Band
Sign Here, Here and Here (2007)
The Company Band (2009)
Pros & Cons (2012)
with Fuckface Unstoppable
Stórfréttir Í Reykjavík (2013)
Fuckface Unstoppable (2014)
with The Evesdroppers
The Evesdroppers (2016)
with Sovereign Eagle
Lady Strange (2022)
Sovereign Eagle (2022)

Filmography

Films

Television

References

External links

1978 births
Living people
CKY (band) members
People from West Chester, Pennsylvania
American heavy metal drummers
Male actors from Pennsylvania
Songwriters from Pennsylvania
Place of birth missing (living people)
20th-century American drummers
American male drummers
21st-century American drummers
20th-century American male musicians
21st-century American male musicians
American male songwriters
CKY
Jackass (TV series)

Jess Margera


Fernando Cardani (* 14. April 1940 in Colonia, Uruguay) ist ein uruguayischer Schauspieler und Theaterregisseur.

Cardani gehörte den Theatergruppen Teatro Casano und Teatro de la Ciudad de Colonia an. Er ist Mitglied der Comedia Municipal von Colonia und wirkte zudem an zahlreichen auf dem Gebiet Colonias gedrehter argentinischer und europäischer Filme mit. Er ist überdies Koordinator der Kunstausstellungen im in Colonia beheimateten Theater Bastión del Carmen. Cardani arbeitete zudem als Dozent im Departamento Colonia sowie als Berater von Theaterensembles.

Von der Junta Departamental von Colonia wurde er 2010 gemeinsam mit der Schauspielerin Nilda Smith für seine Verdienste um die coloniensische Kultur geehrt.

Literatur
 Nuevo Diccionario de la Cultura Uruguaya von Miguel Ángel Campodónico, Librería Linardi y Risso, 2003, S. 73

Weblinks
 Bild Cardanis auf flickr.com

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Theaterregisseur
Person (Colonia del Sacramento)
Uruguayer
Geboren 1940
Mann

Fernando Cardani


Dolaplı, Adana ilinin Karataş ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Köyü Bozdoğan oymaklarına bağlı yörükler kurmuştur.

Coğrafya
Adana il merkezine 39 km, Karataş ilçesine 29 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Karataş'ın mahalleleri

Dolaplı, Karataş


Agrilus opitzi é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Hespenheidei, 2012.

Referências

opitzi

Agrilus opitzi


بلدية مونيسترول دي مونتسيرات (بالكاتالانية: Monistrol de Montserrat) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها: 2.903 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة
بلديات في باجس

مونيسترول دي مونتسيرات (برشلونة)


CoSTUME NATIONAL (eigene Schreibweise), abgekürzt als CN, ist ein international bekanntes, ursprünglich italienisches Modeunternehmen, das 1986 von dem Designer Ennio Capasa in Mailand gegründet wurde und seither Bekleidung für Damen und seit 1993 auch für Herren sowie Accessoires und Parfüm im gehobenen Preissegment anbietet. 2016 verkaufte der Firmengründer das Unternehmen an einen japanischen Investor, der bereits seit 2010 an Costume National beteiligt war.

Unternehmensgeschichte
Im Jahr 1986 gründete der italienische Modedesigner Ennio Capasa (* 12. März 1960 in Lecce) mit seinem Bruder Carlo Capasa in Mailand das Modeunternehmen Costume National SpA mit der Muttergesellschaft EC S.p.A. Wörtlich aus dem Französischen übersetzt bedeutet der Begriff so viel wie 'Landestracht'. In der Jugendzeit der Capasa-Brüder hatten deren Eltern in Süditalien eine Luxus-Modeboutique unter dem Namen Smart betrieben. Ennio Capasa, ein Absolvent der Accademia di Belle Arti di Brera, der von 1982 bis 1985 über die Kontakte seiner Eltern für Yohji Yamamoto in Japan gearbeitet hatte, übernahm in der eigenen Firma die Rolle des Kreativdirektors, während sein Bruder als CEO fungierte. Yamamoto hatte Capasa ermuntert, sein eigenes Modeunternehmen zu gründen. Carlo Capasa war seit 1983 Teilhaber der Marke Romeo Gigli.

Die erste Kollektion für Damenmode unter dem Namen CoSTUME NATIONAL wurde noch 1986 – allerdings wenig erfolgreich – in Mailand vorgestellt. Das Unternehmen machte sich erst in den folgenden Jahren mit avantgardistisch-moderner und sportlich-puristischer Mode in gedeckten Farben, oftmals in schwarz, und engen Schnitten langsam einen Namen. Ennio Capasa, ein ausgewiesener Rock 'n' Roll-Fan ließ sich dabei bis zu seinem Ausscheiden aus dem Unternehmen von der Welt der Rockmusik inspirieren. Ab 1991 wurde die Damenmode mit größerem Erfolg bei den Pariser Modewochen präsentiert. Dort traf Ennio Capasa auf Avantgarde-Designer wie Martin Margiela, Ann Demeulemeester oder John Galliano, an denen er sich orientierte. Der internationale Durchbruch gelang allerdings erst 1993 mit der Herrenmodelinie CoSTUME NATIONAL Homme. 1994 lag der Jahresumsatz bei ca. 4 Mio. DM, wobei die Erlöse weniger durch ein gutes Presse-Echo zustande kamen als vielmehr durch eine wachsende Fan-Gemeinde der Marke.

Ab 1995 eröffnete das Unternehmen weltweit exklusive CoSTUME NATIONAL Boutiquen, bspw. in Mailand, Rom, Paris, New York City, Los Angeles und Tokio. Mitte der 1990er Jahre wurde CoSTUME NATIONAL in einem Atemzug mit Helmut Lang genannt und Ennio Capasas Kreationen der 1990er Jahre mit den Errungenschaften Giorgio Armanis in den 1980ern verglichen. Im Laufe der Jahre wurde das Mode-Portfolio um Schuhe und Accessoires wie Lederwaren, Parfüm (ab 2002; zunächst in Zusammenarbeit mit IFF) und Brillen (ab 2008) erweitert. Besonders im Bereich Schuhe, womit mitunter ein Drittel der Umsätze generiert wurde, und Taschen konnte sich das Unternehmen gegen die zahllosen Wettbewerber behaupten. 1997 war CoSTUME NATIONAL mit der Herrenkollektion Gast-Star bei der florentinischen Modemesse Pitti Immagine.

Ab Anfang der 2000er Jahre gab es einige Saisons lang die hochpreisige CoSTUME NATIONAL Luxe Kollektion (mit schwarzem Etikett) mit Haute-Couture-ähnlicher Verarbeitung und Materialien. 2001 wurde erstmals eine CoSTUME NATIONAL Modenschau im Internet per Live-Stream präsentiert. Im Geschäftsjahr 2003 wurde ein Umsatz von 50 Mio. Euro erreicht. 2004 wurde die preislich etwas niedgriger positionierte und für ein jüngeres Publikum gedachte Zweitlinie C'N'C CoSTUME NATIONAL in Lizenz-Zusammenarbeit mit dem italienischen Bekleidungshersteller Ittierre SpA für Damen und Herren lanciert. 2007 vergab das Unternehmen die Parfümlizenz an die italienische Beauty San S.p.A., welche diese bis heute hält (Stand 2021). 2008 wurde in Zusammenarbeit mit Alfa Romeo ein auf 1000 Stück limitiertes Alfa-Sondermodell mit dem Namen Alfa 147 C'N'C COSTUME NATIONAL produziert, das 2007 vorgestellt worden war.

Die EC SpA unterhielt seit 1999 eigene Produktionsanlagen, darunter eine Näherei in Thiene bei Vicenza, eine eigene Schuhfabrik in Fossò bei Padua (seit 2004) und einen Lederverarbeitungsbetrieb bei Lecce. Auf der eigenen Webseite wurde von 2008 bis 2012 ein Onlineshop betrieben. Im Jahr 2008 wurde ein Umsatz von knapp 100 Mio. Euro erreicht, der im Folgejahr allerdings auf 70 Mio. Euro sank. 2010 verkauften die Capasa-Brüder 17 % der Anteile an Costume National für eine ungenannte Summe an die japanische Investmentbank Sequedge mit Sitz in Hongkong, um die Expansion auf dem asiatischen Markt voranzutreiben.

Ab 2010 kooperierte Ennio Capasa zudem als Designer mit der italienischen Modekette Oviesse einige Saisons für eine eigene Modelinie im unteren Preissegment namens EEQUAL E = CoSTUME NATIONAL, die über die Oviesse-Geschäfte vertrieben wurde. Mitte 2011 vergab Costume National neben der Herstellung der Zweitlinie ab 2004 auch die Produktion der CN-Hauptlinie und den gesamten Vertrieb der Marke an den Zulieferer Ittierre. Mitte 2013 wurde der Vertrag mit Ittierre bezüglich der Hauptlinie und des Vertriebs aufgelöst. Die CN-Hauptlinie wurde nun wieder in eigener Regie mithilfe des Modeherstellers Pier SpA aus Casale sul Sile produziert. Ab September 2013 zeigte Costume National die Damen-Hauptkollektion wieder bei der Mailänder Modewoche. Anfang Januar 2014 gab Costume National bekannt, dass die Zweitlinie C'N'C eingestellt und durch die neu geschaffene Zweitlinie CoSTUME N CoSTUME ersetzt werde. Chinesische Firmen, gegen die Costume National letztendlich erfolgreich gerichtlich vorging, hatten den Namen CNC für den chinesischen Markt schützen lassen. Die neue Zweitlinie wurde von dem indischen Hersteller FFI Fibres & Fabrics International gefertigt, der Produktionsstätten in Italien besitzt. Anfang 2015 kooperierte Ennio Capasa mit Marina Abramovic. Im gleichen Jahr wurde der eigene Onlineshop neu eröffnet.

Mitte März 2016 wurde bekannt, dass die Capasa-Brüder ihre restlichen CN-Anteile an Sequedge verkauft haben und die Investmentbank nach Meinungsverschiedenheiten über die Ausrichtung des Unternehmens beide von ihren Posten im Unternehmen freistellte. Die Beteiligung von Sequede im Jahr 2009 hatte die Option beinhaltet, die Capasa-Brüder nach einer gewissen Zeit auszubezahlen. Ennio und Carlo Capasa hatten vergeblich versucht, genügend Kapital zu beschaffen, um im Gegenzug Sequede auszubezahlen und ließen nach ihrer Entlassung verlauten, dass sie sich fortan "neuen Aufgaben widmen." Seither besitzt die bereits Jahre zuvor für den asiatischen Markt gegründete CN Japan Inc. alle Anteile, und die Marke ist vorherrschend auf dem asiatischen Markt vertreten, unter anderem mit einem Onlineshop für Japan. Die Präsentationen auf der Mailänder Modewoche wurden eingestellt. Als Designer wurden für die Herrenkollektion Koji Udo, der seine eigene Modemarke Factotum betreibt, und für die Damenkollektion Yasutoshi Ezumi, der ein nach ihm benanntes Modeunternehmen führt, angeheuert. 2018 ging CN eine Lizenzvereinbarung für zunächst sechs Jahre über Produktion und Vertrieb mit dem italienischen Schuhhersteller Rodolfo Zengarini aus Montegranaro ein, der unter anderem Schuhe in Lizenz für Roberto Cavalli, John Galliano und Alessandro Dell'Acqua herstellt.

Zum Stand 2016 existierten eigene CoSTUME NATIONAL Geschäfte in Mailand, Rom, New York City, Fukuoka, Hongkong und Tokio. Das Geschäft in Los Angeles wurde Anfang 2011 geschlossen. Die ehemaligen Standorte in Paris und Moskau waren ebenso geschlossen worden. 2018 gab es Costume National Ladengeschäfte in Tokio, Fukuoka und Hongkong.

Ennio Capasa zog sich in Mailand ins Privatleben zurück; sein Bruder Carlo ist seit 2015 Präsident der italienischen Modekammer, die beispielsweise die Milan Fashion Week organisiert.

Kollektionen

Aktuelle Kollektionen
 CoSTUME NATIONAL – hochpreisige Damenkollektion seit 1986; von 1991 bis 2013 vorgestellt bei der Pariser Damen-Modewoche, bis 2016 bei der Mailänder Damen-Modewoche
 CoSTUME NATIONAL Homme – hochpreisige Herrenkollektion seit 1993; von 1999 bis 2016 vorgestellt bei der Mailänder Herren-Modewoche
 CoSTUME NATIONAL Scents – Lizenz-Parfümreihe für Damen und Herren, seit 2002

Ehemalige Kollektionen
 C'N'C CoSTUME NATIONAL – jugendliche Lizenz-Zweitlinie für Damen und Herren im oberen Mittelpreissegment von 2004 bis 2013; vorgestellt bei den Mailänder Damen-Modewochen (Damen- und Herrenkollektion in derselben Modenschau)
 CoSTUME N CoSTUME – jugendliche Lizenz-Zweitlinie für Damen und Herren und Nachfolger von C'N'C CoSTUME NATIONAL im oberen Mittelpreissegment; 2014–2016

Weblinks
 CoSTUME NATIONAL (mit japanischem Onlineshop)
 CoSTUME NATIONAL in Aoyama, Tokio
 CoSTUME NATIONAL auf Facebook (seit März 2016 nicht aktualisiert)
 CoSTUME NATIONAL Modekollektionen von 2000 bis 2016 auf vogue.com

Einzelnachweise

Produzierendes Unternehmen (Textilbekleidung)
Handelsunternehmen (Textilbekleidung)
Bekleidungsmarke
Luxusgüterhersteller
Unternehmen (Mailand)
Gegründet 1986

Costume National


Anthony Shaftesbury (26 Şubat 1671 - 4 Şubat 1713), İngiliz düşünür.

Daha çok ahlak alanındaki görüşleri ve Leibniz'i derinden etkilemiş olan iyimserliği ile tanınan Shaftesbury, her şeyin kendi yerinde ve kendi amacına yönelmiş olduğunu, bundan dolayı var olan her şeyin özü itibarıyla iyi olduğunu savunmuştur. İnsanda bir ahlak duyusu bulunduğunu, bu duyunun iyi ve kötüyü ayırt etmeye yaradığını ve bencilliğin ilkel tatminlerinden çok, fedakarlığın içten sevinçleriyle harekete geçtiğini savunan Shaftesbury, erdemin karşılık beklemeyen karakterini de, bu duyuyla temellendirmeye çalışmıştır. O ateizmle savaşmakla birlikte, bir deizmde karar kılarak, vahyedilmiş dinlere saygı göstermemiş ve din alanında mutlak bir hoşgörü ve tarafsızlığı önermiştir.

1671 doğumlular
1713 yılında ölenler
İngiliz filozoflar
Britanyalı deistler

Anthony Ashley-Cooper


Tradicijske okućnice (Okuje), objekt u mjestu Okuje i općini Velika Gorica, zaštićeno kulturno dobro.

Opis
Zgrada iz 1909., u Okujama, na adresi Okuje 59 i 61.

Zaštita

Pod oznakom P-5616 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "kulturno-povijesna cjelina".

Izvori

Zaštićena kulturna dobra u Zagrebačkoj županiji

Tradicijske okućnice (Okuje)


Batı Hersek Kantonu, Bosna-Hersek Federasyonu'nu oluşturan 10 kantondan biridir. Başkenti Široki Brijeg'tir.

Kaynakça

Batı Hersek


Binyamina sau Binyamina-Ghivat Ada (în ) este un oraș din districtul Haifa al Israelului. Localitatea Binyamina-Ghivat Ada s-a constituit ca urmare a reunirii în anul 2003 a două localități vecine: Binyamina și Ghivat Ada (Giv'at Ada). Populația orașului unit este de 15.634 locuitori. Înaintea unificării, Binyamina avea 6.560 locuitori.

Istorie

Binyamina
Binyamina a fost întemeiată în timpul dominației britanice în Palestina, ca așezare agricolă cooperatistă de tip moșav  în anul 1922 și a fost numită după baronul Abraham Edmond Benjamin James de Rothschild. Binyamina a fost înființată pe terenuri ale PICA de către tineri fii ai unor imigranți evrei din primul val de emigrație (Prima Aliyá), majoritatea provenind din așezarea (de tip moșavá) vecină Zihron Iacov. După Primul Război Mondial li s-au mai alăturat alte grupuri de imigranți evrei.
În anul 1922 număra localitatea 153 locuitori:137 evrei, 13 musulmani și 3 creștini. La origine economia așezării se baza pe cultura citricelor, ulterior și apicultura. În anul 1947 populația a ajuns să fie de 2000 locuitori.În 1950 a primit statutul de "consiliu local."
În prezent o mare parte din locuitori lucrează în zona Gush Dan și folosesc în acest scop gara locală de căi ferate Binyamina.
Printre personalitățile originare din Binyamina se pot menționa Ehud Olmert, cel de-al 12 -lea prim ministru al Israelului
textierul de cântece Ehud Manor, care a închinat versuri de cântec așezării, de asemena politicianul Zeev Boim.
Aici locuiesc mulți artiști, ca de pildă cântărețul Dori Ben Zeev și actorul Lior Halfon etc

Ghivat Ada
Ghivat Ada, adică Dealul Ada, aflat la 5 km est de Binyamina, a fost numit așa după soția baronului Edmond James de Rothschild, Adelaid sau Ada.
Localitatea a fost înființată în anul 1903, ca așezare agricolă,  de către opt familii de evrei din Zihron Iacov.
Principalele ramuri agricole erau cerealele, legumele, iar mai târziu, strugurii.

Demografia
După datele Biroului Central de Statistică al Israelului la finele anului 2016 au locuit în Binyamina-Ghivat Ada 15.243 locuitori. 82.8% din elevii din ultima clasă de liceu aveau dreptul la certificat de bacalaureat.Salariul lunar mediu era la finele anului 2015 13.585 shekeli  noi.

Economia
Aici se află două crame producătoare de vinuri , Crama Binyamina, producătoare a  2.9 milioane de litri de vin pe an și Crama Tishbi , înființată în 1985 Yonathan Tishbi.  Aceasta din urmă produce circa 1000000 de sticle de vin pe an.

Orașe înfrățite
 Tokaj

Legături externe
 Binyamina - Ghivat Ada

Orașe din Israel

Binyamina - Ghivat Ada


Marco Cè (Isano, Crema, 1925. - 12. svibnja 2014.), talijanski katolički svećenik, biskup i kardinal

Životopis
Rođen je u Izanu (Crema) 1925. godine, za svećenika je zaređen 1948., a za biskupa 1970. godine. Najprije je pomoćni i generalni vikar u Bologni, gdje 1976. postaje generalni asistent Katoličke akcije. Godine 1978. promoviran je za patrijarha Venecije, a 1979. imenovan je kardinalom. Kad je navršio 75 godina, ponudio je papi odreknuće od službe, a u siječnju 2002. naviješta biskupiji novog nasljednika, monsinjora Angela Scolu. Djela: Tvoje lice, Gospodine, ja tražim i dr.

Izvori

Vanjske poveznice

Talijanski biskupi
Talijanski kardinali

Marco Cè


Dávur Djurhuus er en færøsk filminstruktør, manuskriptforfatter og filmproducer. Han er uddannet ved Met Film School i London i 2013. Han vandt den færøske filmpris Geytin for filmen Terminal i 2013, som han har instrueret, skrevet manusskript til og har produceret. Filmen Terminal blev bl.a. vist ved London Short Film Festival 19. januar 2014. Han er bestyrelsesmedlem af interesseorganisationen Føroysk Filmsfólk.

Film

Filminstruktør
Terminal, 2013
The Predictable Life of Sebastian, 2013
Gakk tú tryggur, 2015

Manuskriptforfatter
Terminal, 2013
The Predictable Life of Sebastian, 2013

Producer
Dog, 2012
Terminal, 2013
The Predictable Life of Sebastian, 2013

Hæder
2013 - Vandt den færøske filmpris Geytin for filmen Terminal
2015 - Nomineret til Geytin for filmen Gakk tú tryggur

Noter

Eksterne links

Manuskriptforfattere fra Færøerne
Filminstruktører fra Færøerne

Dávur Djurhuus


Tomarata est une localité du district de Rodney dans l'île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Situation
La ville de Wellsford siège au sud-ouest, Te Arai  vers le nord, et Pakiri vers le sud-est  ;
Le lac de Tomarata est à proximité et est réputé pour le canotage, le ski nautique, le kayak et la natation.

Éducation
L'école de Tomarata School est une école, mixte, primaire, allant de l'année 1 à  8 avec un taux de décile rating de 7 et un effectif de  .

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Liens externes
 Tomarata School website

Ville en Nouvelle-Zélande
District de Rodney
Région d'Auckland

Tomarata


Atlético Malabo ist ein äquatorialguineischer Fußballverein aus Malabo.

Geschichte
Der Verein holte 1981 und 1982 die ersten nationalen Meisterschaften. Es vergingen knapp 20 Jahre, bis der Verein seine dritte und bisher letzte nationale Meisterschaft 2003 feiern konnte. Im nationalen Pokal gelangen Atlético bislang sechs Erfolge. Der Verein trägt seine Heimspiele im Estadio Internacional aus.

Erfolge
 Äquatorialguineascher Meister: 1981, 1982, 2003
 Äquatorialguineascher Pokalsieger: 1985, 1987, 1988, 1990, 1991, 2001

Statistik in den CAF-Wettbewerben

Malabo
Organisation (Malabo)
Sport (Malabo)

Atlético Malabo


Pîrî Mehmed Paşa (ö. 1533, Silivri), I. Selim saltanatının son yıllarında ve I. Süleyman saltanatının ilk yıllarında 25 Ocak 1518-27 Haziran 1523 tarihleri arasında beş yıl beş ay iki gün sadrazamlık yapmış Osmanlı devlet adamıdır.

Sadrazamlıktan önceki yaşamı
Aksaray'da Zinciriye Medresesi müderrislerinden Cemaleddin Aksarayî'nin torunu olup, babası ulemadan Mehmed Çelâleddin b. Ahmed Çelebi'dir. Ana tarafından soyu Larende (Karaman)'de medfun Mevlâna Hamazatüddin'dir. Eğitimini ve medrese tahsilini Amasya'da görmüştür. Sonra mahkeme-i şeriyeye katip oldu ve üstün yetenekleri dolayısıyla başkatipliğe yükseldi. II. Beyazıt tahta çıkması ile İstanbul'a gelmiştir. Devlet hizmetine girip sırasıyla Sofya, Silivri, Serez (1499) ve Galata kadılık görevlerinde bulundu. Sonra İstanbul Fatih Sultan Mehmed İmareti mütevellisi oldu. 1508'de II. Beyazıt zamanında Anadolu defterdarı olmuştur.

Pîrî Mehmed Çelebi, başdefterdarlıkla Çaldıran Seferine katıldı. İaşe ve menzil işlerini yerine getirmede yararlılık gösterip isim yaptı. Bir harp meclisinde beklenmeden hemen hücuma geçilmesi hususundaki söylemiş olduğu sözler ile Sultan Selim'in takdirini kazandı. Şah İsmail'e karşı zafer sonrasında ikinci vezir Dukakinoğlu Ahmed Paşa ile birlikte Tebriz'i ele geçirip muhafazasıyla görevlendirildi. Bu seferden dönüşünde Nahçıvan'a gelindiği zaman ekim 1514'te azlolunan Mustafa Paşa'nın yerine üçüncü vezir yapıldı. Amasya'da Mart 1515 yeniçeri isyanı sonunda vezaretten alındıysa da üç gün sonra tekrar vezarete iade edildi.

Hersekli Ahmed Paşa'nın son defa vezir-i âzamlıktan azlinden sonra, Mısır seferine karşı geldiği için, Pîrî Mehmed Paşa da azil ve emekli edildi.

Yavuz Sultan Selim'in Osmanlı ordusu ile 1516'daki Mısır seferine hareketi üzerine İstanbul muhafızı ve sadaret kaymakamı tayin olundu.

Mısır'ın fethedilmesinden sonra Mısır'da bulunan Osmanlı ordusuna İstanbul'dan iaşe, tedarik ve mühimmat getirmesi ve Mısır'dan geri dönüşte elde edilen ganimetin İstanbul'a taşınması için Yavuz Sultan Selim İstanbul'dan bir donanma filosu istemişti. İstanbul muhafızı olan Pîrî Mehmed Paşa İskenderiye'ye sevk edilecek donanmayı büyük bir titizlikle donattı. Galata ve Gelibolu'da hazırlanan altı yüz parçadan ziyade ve padişahın istediği sayıdan fazla olan bu donanmadaki gemiler altısı top ve beşini de at gemisi olarak tanzim edilmişti. Ama 1517 başındaki çok şiddetli kış dolayısıyla bu donanma ancak 26 Mart 1517'de İstanbul'dan ayrıldı. İskenderiye'ye gelen gemilere hazineler ve ganimet yüklendi ve bu filo 15 Temmuz 1517'de İstanbul'a geldi. Pîrî Mehmed Paşa'nın bütün bu çalışma ve gayretleri, Yavuz Sultan Selim gözünde, onu veziriazamlığa hazırlamaktaydı.

Mısır Seferi dönüşünde ani bir kararla Yavuz Sultan Selim sadrazam olan Yunus Paşa'yı 13 Eylül 1517'de idam ettirdi. Yerine hemen sadrazam tayin edilmedi ve İstanbul'da bulunan Pîrî Mehmed Paşa acele Suriye'ye çağrıldı. Pîrî Mehmed Paşa 24 Ocak 1518'de Şam'daki ordugâha ulaşıp bir gün sonra da vezir-i azam görevine getirildi.

Sadâreti
Mısır'dan dönüşte sadrazam Yunus Paşa'nın idamı üzerine İstanbul'dan getirtilerek Şam'da padişahla buluşup vezir-i âzam tayin edildi (1518 Ocak) ve Yavuz Sultan Selim'in ölümüne kadar mevkiini muhafaza ettiği gibi oğlu Kanuni Sultan Süleyman'a da üç sene vezir-i âzamlık yaptıktan sonra 1523'te vezaret haslarıyla emekli edildi.

Dönemindeki önemli olaylar:
1521-Belgrad'ın fethi
1522-Rodos'un fethi

Kişiliği ve cesaretiyle Yavuz Sultan Selim'in gözüne girmiştir. Hatta Belgrad'ın fethi için I. Süleyman'ı ikna etmiş ve Yavuz Sultan Selim döneminden itibaren denizciliği ve donanmayı geliştirmeye çabalamıştır.

Görevden alınması
İkinci Vezir Ahmet Paşa sadrazam olabilmek için Pîrî Mehmed Paşa'nın yaşlılığını bahane edip I. Süleyman'a onu görevden almaya ikna etmeye çalışmış ve sonuçta başarılı olmuştur. Ancak II. Vezirin yerine sadrazamlığa Hasodabaşı İbrahim Ağa'yı getirtmiş ve Pîrî Mehmed Paşa'ya maaş bağlayarak onu emekli etmiştir.

Padişah Kanuni Sultan Süleyman geleneğe göre ikinci vezir olan Hain Ahmed Paşayı sadrazamlığa getirmesi gerekirken, Mısır valiliğine atadı ve sadrazamlığa Pargalı İbrahim Paşa'yı getirdi. Beylerbeyi olarak Mısır'a vardıktan sonra Ahmet Paşa Memlüklü devlet adamlarını çevresinde toplayarak isyan etti. Bağımsızlığını ilan ederek ve yeni bir devlet kurmak için para bastırarak hutbe okuttu. Sadrazam İbrahim Paşa isyanı bastırmak ile görevlendirilip Mısır'a gitmişse de, Hain Ahmed Paşa sarayında kendi adamları tarafından öldürüldü. Pargalı İbrahim Paşa, Mısır eyaletinin idarî ve malî kurumları ile işlerini büyük bir reforma tabi tuttuktan sonra İstanbul'a döndü.

Ölümü
Sadrazamlıktan emekli edildikten sonra Silivri'deki çiftliğine çekilen Pîrî Mehmed Paşa'nın saraya pek sık gidip geldiği, hatta I. Süleyman ile arasının oldukça iyi olduğu rivayet edilir.  Silivri'de yaptırmış olduğu cami yanında bulunan türbeye gömülmüştür.

Eserleri
Pîrî Mehmed Paşa birçok hayır eseri yaptırmıştır. İstanbul'da Haliç'te Halıcıoğlu ile Hasköy arasında kendi adını taşıyan bir semt bulunmaktadır. Bu semtte yaptırdığı mescit ve hamamı bulunur. Yine İstanbul'da Zeyrek semtinde Halvetî Tekkesi, Soğükkuyu Camii ve Medresesi, Mercan'da Terlikçiler Mescidi, Molla Gürânî Camii civarında Körüklü Tekkesi olarak anılan Halvetî Zaviyesi ve Camcı Ali semtinde bir sibyân mektebi vardır. Emekli olup vefat ettiği Silivri'de cami, imaret, mektep ve medreseden oluşan bir külliyesi vardır, türbesi de buradadır. Osmanlı ülkesinin birçok yerinde de hayır eserleri bulunur. Bunlar arasında Belgrad'da bir imaret, Konya'da bir mescit, imaret ve tekke, Aksaray'da bir mektep, Gülek Kalesi yakınlarındaki zaviye ve ribât, Kosova'da bir cami ve külliyesi sayılabilir (Piri Nazir Cami). Bu kadar çok dağınık hayır eserlerinin günlük finansmanı için, Anadolu ve Rumeli'de birçok arazi ve emlak vakıfları bulunmaktadır.

Popüler kültürdeki yeri
2003 yapımı Hürrem Sultan dizisinde Ayberk Atilla, 2011 yapımı Muhteşem Yüzyıl dizisinde ise Arif Erkin Güzelbeyoğlu tarafından canlandırılmıştır.

Ayrıca bakınız
 Yükseliş dönemi Osmanlı sadrazamları listesi
 Zenbilli Ali Efendi

Kaynakça
 Danışmend, İsmail Hâmi, (1961) Osmanlı Devlet Erkâni, İstanbul:Türkiye Yayınevi.
 Buz, Ayhan (2009) Osmanlı Sadrazamları, İstanbul: Neden Kitap, ISBN 978-975-254-278-5
 Yılmaz, Mehmed, "Mehmed Paşa (Piri)",  (1999) Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi, İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş. C.2 s.164 ISBN 975-08-0072-9

1533 yılında ölenler
16. yüzyılda Osmanlı sadrazamları
I. Selim'in sadrazamları
I. Süleyman'ın sadrazamları
İstanbul'da ölenler
İstanbul'da defnedilenler
Doğum tarihi bilinmeyenler
Aksaray doğumlular

Pîrî Mehmed Paşa


Mustafa İnan (d. 1911, Adana - ö. 5 Ağustos 1967, Freiburg), Türk inşaat mühendisi, fizikçi ve akademisyen.

Teknik mekanik ve analitik mekanik alanlarında devrin önde gelen bilim insanlarındandır. Hayatını Türkiye'de bilimin gelişmesine adamıştır. 1957 ile 1959 yılları arasında İstanbul Teknik Üniversitesi'nin rektörlüğünü yaptı. TÜBİTAK'ın kurucularından birisidir.

Yaşamı
1911'de Adana'da doğdu. Babası seyyar posta memuru Hüseyin Avni Bey, annesi Rabia Hanım'dır. I. Dünya Savaşı'nda sonra ailesi Fransız işgali nedeniyle Adana'dan Konya'ya göç etti.

Türk Kurtuluş Savaşı bitince dönebildikleri Adana'da ilkokul ve ortaokulu bitirdi. Ortaokulun son sınıfını parasız yatılı olarak okudu. Yatılı okuldaki lakabı, matematiğe olan ilgisinden dolayı Riyaziyeci Mustafa idi. Ney üflemeye, Yunus Emre, Mevlânâ Celâleddîn-î Rûmî gibi İslâm mutasavvıflarının eserlerini incelemeye başladı.

1931'de yatılı okulu birincilikle bitirdi ve Yüksek Mühendis Mektebi'ne birincilikle girdi.<ref name=tubitak3>{{Web kaynağı |url=http://www.tubitak.gov.tr/tubitak_content_files/ozgecmis/MustafaInan.pdf |başlık=Bilim Kurulu Eski Başkanları: Prof. Dr. Mustafa İnan,  TÜBİTAK sitesi Erişim tarihi:12.03.2013''' |erişimtarihi=12 Mart 2014 |arşiv-url=https://web.archive.org/web/20130920000450/http://tubitak.gov.tr/tubitak_content_files//ozgecmis/MustafaInan.pdf |arşiv-tarihi=20 Eylül 2013 |ölüurl=hayır }}</ref> Yükseköğrenim yıllarında tiyatroya özellikle de edebiyata ilgisi arttı.

İTÜ'yü pekiyi derece ile birinci bitirdi. Doktora için devlet bursuyla gönderildiği Zürih'te,  Eidgenössische Technische Hochschule'de Brendel kirişleri konusunda çalıştı ve Brendel tipi beton köprülerin fotoelastisitesini araştırdı. Fotoelastisite alanında araştırma yapan ilk Türk bilim insanı oldu. 1941 yılında doktor unvanı aldı. "Kayma Merkezi" başlıklı ilk makalesi 1943'te yayımlandı. Bu, bir Türk bilim insanının yurt dışındaki ilk doktora çalışması kabul edilir.

1942-1944 arasında Türkiye'de askerlik görevini yaptı. 1944'te Türkiye'nin ilk kadın arkeoloğu Jale İnan'la evlendi. Bu evlilikten Hüseyin adında bir çocukları oldu (1945).

İnan, 1944'te ismi İstanbul Teknik Üniversitesi olarak değiştirilen Yüksek Mühendis Mektebi'nde teknik mekanik ve mukavemet muallim muavinliğine tayin edildi. 1945'te profesör unvanı aldı. 1950'li yıllarda üniversitede fotoelastisite laboratuvarını kurdu. Aynı kurumda teknik mekanik ve genel mukavemet kürsüsü başkanı (1946-1954), inşaat fakültesi dekanı (1954-1956) ve rektör (1957-1959) olarak hizmet verdi.  En genç dekan ve en genç rektör oldu. Yöneticilikteki başarısı, 1957'de İtalyan hükûmetinin iyi yöneticilere  verdiği "Grand Ufficale" unvanı ile ödüllendirildi.

1959-1964 yılları arasında, ilk yapay uyduların fırlatıldığı sıralarda "Suni Peyklerin Yörünge Hesaplarına Dair Bazı Sonuçlar" başlıklı makalesiyle başlayarak, toplam 11 adet makale yayımlayan Mustafa İnan, 1961 yılında taşıma matrisi (Carryover Matrix) kavramını "Elastomekanikte İntikal Matrisi" başlıklı makalesiyle tanımlayarak dünyada taşıma matrisi probleminde çalışma yapan ilk bilim insanlarından oldu.

1962'de düzenlediği konferanslarla üniversite çevresini bilgisayarla teorik düzeyde tanıştırdı. Bilgisayar, ertesi yıl tüm üniversitelere girdi.

Rektörlüğü döneminden sonra milli eğitim bakanlığı ve bayındırlık bakanlığı yapması için aldığı teklifleri reddetti.

Fikir babalarından ve kurucularından birisi olduğu Türkiye Bilimsel ve Teknik Araştırma Kurumu'nda 1963-1967'de bilim kurulu üyesi olarak görev yapan İnan, Mart 1967'de başkanlığa seçildi.

Bilimsel makalelerinin ve seminerlerinin yanı sıra Kızılderililer'den Arya-Daharma'ya, düşünme sanatına kadar birçok konuyla ilgilenip, bu konularda yazılar yazan konferanslar veren İnan, başta Türkçe olmak üzere Farsça, Musevice, Yunanca, Arapça kelimeler ve anlamları üzerine de çalışmalar kapsamında "Dil ve Matematik''" başlıklı bir makale yayımladı.

1 Eylül 1967 tarihinde ABD, İsviçre ve Almanya'da, bilimsel ve mesleki çalışmalar gerçekleştirmek üzere 6 ay süreyle görevlendirilmişken, Türkiye'de nükseden ve anlaşılamayan hastalığı için Almanya'nın Freiburg şehrine tedavi olmak üzere gitti. Tedavisi devam ederken 5 Ağustos 1967'de yattığı hastanede sabaha karşı 04.30'da öldü.

Mustafa İnan'ın cenazesi, 10 Ağustos 1967 tarihinde İstanbul Teknik Üniversitesi'nin Taşkışla binasında yapılan törenin ardından Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedildi.

Ölümünden 4 sene sonra TÜBİTAK Bilim Kurulu, 9 Ağustos gün ve 134 sayılı toplantısında Mustafa İnan'a 1971 TÜBİTAK Hizmet Ödülü vermeyi kararlaştırdı. Ayrıca İTÜ Merkez Kütüphanesi'ne ve İstanbul-Ankara arasındaki bir köprüyola (viyadük) adı verildi.

TÜBİTAK'ın Bilim Adamı Yetiştirme Grubu'na ait bir proje kapsamında, ısmarlaması sonucu yaşamı, öğrencisi Oğuz Atay'ın kaleme aldığı Bir Bilim Adamının Romanı (1975) adlı biyografik romana konu olmuştur.

Makaleleri
 Kayma Merkezi (İstanbul Mühendis Okulu Dergisi, 1943, sayı 2,3,4)
 Elastic Stability of a Cylindirical Strip Subjected to Simple Bending (İTÜ Bülteni, 1952, Cilt:5)
 Shear Center of Semi Elliptical Cross-Section (İTÜ Bülteni, 1951, Cilt:4)
 Çok Şekil Değiştiren Cisimlerin Elastisite Teorisine dair (Fikri Santur'u anma kitabı, İTÜ İnşaat Fakültesi, 1952)
 Durchslagsstabilität eines Zylindrischen Flächenstreifens under der Wirkung der Biegemomentes (İstanbul'da toplanmış "Sekizinci Teorik ve Tatbiki Mekanik Kongresi"ne tebliğ, 1953)
 Suni Peyklerin Yörünge Hesaplarına Dair Bazı Sonuçlar (İTÜ, 1959, Cilt 17, Sayı:3)
 Termik Asıllı İlkel Gerilmelerin Doğuşu (İTÜ Dergisi, 1959, Cilt: 17, Sayı: 4)
 İç Basınca Maruz Çok Kalın Küre Kabuklarının Plastik Durumu (İTÜ Dergisi, 1961, Cilt 19, Sayı: 1)
 On the Hypoteses used in the Non-Uniform Torsion (İTÜ Bülteni 1961, Sayı 13)
 The Carry-over Matrix in Elastomechanics (İTÜ Bülteni, 1961, Cilt: 14)
 Dağlı Yüklere Maruz Kolonların Burkulmasına Dair (İTÜ Dergisi, 1962, Cilt 20, Sayı 2)
 An Approximate Method in Calcultating the Finite Displacements of Beams (İTÜ Bülteni, 1962, Cilt 15)
 İki Ucu Mafsallı Dağılı Yüklere Maruz Kolonun Burkulmasına dair (İTÜ Dergisi, 1963, Cilt 21, Sayı 1)
 The Stability of Circular Arches and Carry-over Matrix (İTÜ Bülteni, 1963, Cilt: 16, Sayı: 2)
 İp Çokgeni Denklemi ve Nümerik İntegrasyon (İTÜ Dergisi, 1964, Cilt 22, Sayı 1)
 Sıfır Kuvvet Sistemleri ve Saint-Venant Prensibi (İTÜ Dergisi, 1964, Cilt 22, Sayı 4)

Telif Kitapları
 Elasto- Mekanikte Başlangıç Değerleri Metodu ve Taşıma Matrisi (İTÜ İnşaat Fakültesi Yayını, İTÜ Kütüphanesi, 1948)
 Elastik Çubukların Genel Teorisi (İTÜ İnşaat Fakültesi Yayını, İTÜ Kütüphanesi, 1966)
 Cisimlerin Mukavemeti (Arı Kitabevi Matbaası, İstanbul, 1967)
 Düzlemde Elastisite Teorisi (İTÜ İnşaat Fakültesi Yayını, İTÜ Kütüphanesi, 1969)

Çevirileri
 Cisimlerin Mukavemeti, Kısım I – S. Timoshenko (aslı İngilizce) (İTÜ İnşaat Fakültesi Yayını, İTÜ Kütüphanesi, 1948)
 Cisimlerin Mukavemeti, Kısım II – S. Timoshenko (aslı İngilizce) (İTÜ İnşaat Fakültesi Yayını, İTÜ Kütüphanesi, 1948)
 Plak ve Kabuklar Teorisi - S. Timoshenko (aslı İngilizce) (İTÜ İnşaat Fakültesi Yayını, İTÜ Kütüphanesi, 1950)
 Elemanter Mukavemet- Theodor Pöschl (aslı Almanca) (İTÜ İnşaat Fakültesi Yayını, İTÜ Kütüphanesi, 1952)

Kaynakça

1911 doğumlular
Adana doğumlular
1967 yılında ölenler
Türk mühendislik akademisyenleri
İstanbul Teknik Üniversitesi rektörleri
İstanbul Teknik Üniversitesi öğretim üyeleri
İstanbul Teknik Üniversitesinde öğrenim görenler
ETH Zürih'te öğrenim görenler
İstanbul Teknik Üniversitesi İnşaat Fakültesi dekanları
Türk inşaat mühendisleri
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler
TÜBİTAK Başkanları

Mustafa İnan


بلدية بوزوبلانكو ، هي إحدى بلديات مقاطعة قرطبة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 17.307 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

أعلام
 أنطونيو لوبيز
 سانتياغو مونيوث ماتشادو

مراجع

بلديات قرطبة

بوزوبلانكو (قرطبة)


Erzsébet Wolf (* 29. November 1952 in Budapest, verheiratete Erzsébet Édes) ist eine ungarische Badmintonspielerin.

Karriere
Erzsébet Wolf gewann schon als Juniorin 1967 ihren ersten nationalen Titel bei den Erwachsenen in Ungarn. Fünf weitere Titelgewinne folgten bis 1972. Des Weiteren siegte sie einmal bei den Mannschaftsmeisterschaften.

Sportliche Erfolge

Referenzen
Ki kicsoda a magyar sportéletben? Band 3 (S–Z). Szekszárd, Babits Kiadó, 1995. ISBN 963-495-014-0

Badmintonspieler (Ungarn)
Ungarischer Meister (Badminton)
Ungar
Geboren 1952
Frau

Erzsébet Wolf


Gödel, Escher, Bach: an Eternal Golden Braid (în ), adesea citată ca GEB, este o carte publicată de Douglas Hofstadter în anul 1979 și distinsă cu Premiul Pulitzer în 1980.

Cartea este un eseu care explorează teme comune din viețile și operele logicianului Kurt Gödel, graficianului Maurits Cornelis Escher și compozitorului Johann Sebastian Bach. Prin analiză ilustrată cu exemple, autorul arată cum realizările acestora se împletesc, revelând o esență comună. "În cele din urmă mi-am dat seama că pentru mine Gödel și Escher și Bach erau doar umbre proiectate în direcții diferite de o esență centrală solidă. Am încercat să reconstruiesc obiectul central și a rezultat această carte."

Note

Bibliografie

 Kevin Kelly: By Analogy, la Wired (accesat în 31 martie 2019)
 Perspective of Mind: Douglas Hofstadter, la Consciousness In The Cosmos (accesat în 31 martie 2019)
 On what GEB is really all about (twenty years later), la Stanford Presidential Lectures in the Humanities and Arts (accesat în 31 martie 2019)

Legături externe

 Gödel, Escher, Bach, la Internet Archive (accesat în 30 martie 2019)

Cărți din 1979
Cărți de filozofie
Cărți de matematică
Dialoguri

Gödel, Escher, Bach


Renault Clio IV (type X98) er den fjerde modelgeneration af minibilen Clio fra Renault.

Modelhistorie
Fjerde generation af Clio (type X98) fejrede sin premiere på Paris Motor Show i slutningen af september 2012 og kom ud til forhandlerne den 10. november 2012.

Bilen blev præsenteret som femdørs hatchback, mens stationcarudgaven Grandtour fulgte i marts 2013. For første gang findes Clio ikke længere med tre døre. Modellen er bygget på en modificeret udgave af Renault-Nissans platform "B", som i sin oprindelige form blev benyttet til begge forgængerne.

Motorer
Motorprogrammet omfatter den nyudviklede trecylindrede turbobenzinmotor på 0,9 liter med 66 kW (90 hk), som i Energy-udgaven med start/stop-system og energigenvinding har et benzinforbrug på 4,5 liter pr. 100 km. Derudover findes Clio IV fortsat med den firecylindrede 1,2-litersmotor med nu 54 kW (73 hk).

I foråret 2013 tilkom modellen TCe 120, hvis firecylindrede turbomotor yder 88 kW (120 hk), har et maksimalt drejningsmoment på 190 Nm og er kombineret med dobbeltkoblingsgearkasse. Dieselprogrammet omfatter den fra forgængeren kendte 1,5 dCi-motor i modificerede versioner med 55 kW (75 hk) og 66 kW (90 hk). Begge varianter er udstyret med femtrins manuel gearkasse.

Hele motorprogrammet i Clio IV opfylder Euro6-normen.

En elektromotor med 65 kW (88 hk) har siden slutningen af 2012 gjort tjeneste i søstermodellen Renault ZOE.

Clio Renault Sport

Siden foråret 2013 kan der på basis af den fjerde Clio-generation igen leveres en sportsversion (Clio Renault Sport 200 EDC), som blev præsenteret på Paris Motor Show i september 2012. Den nye model er udstyret med en 1,6-liters turbobenzinmotor med 147 kW (200 hk) i kombination med en sekstrins dobbeltkoblingsgearkasse. Normforbruget er i forhold til forgængeren faldet med to liter og ligger nu på 6,2 liter pr. 100 km, hvorimod drejningsmomentet er steget med 24 Nm og nu ligger på 240 Nm ved 1750 omdr./min.

Med en såkaldt Cup-undervogn er Clio i forhold til standardmodellen sænket fem millimeter. Modellen findes udelukkende som femdørs.

Noter

Litteratur
 Automobil Revue. Katalog 2014 (på tysk og fransk).

Eksterne henvisninger

 Officielt websted

4
Minibiler
Stationcars
Forhjulstrukne biler
Biler introduceret i 2012
Biler fra 2010'erne

Renault Clio IV


USS Mitscher (DL-2/DDG-35), named for Admiral Marc "Pete" Mitscher USN (1887–1947), was the lead ship of her class of destroyer leaders of the United States Navy.  Commissioned in 1953, she was later converted to a guided missile destroyer, and served until 1978.  She was sold for scrap in 1980.

Construction and commissioning
Originally designated DD-927, she was laid down by the Bath Iron Works Corporation at Bath, Maine on 3 October 1949, reclassified as a destroyer leader and designated DL-2 on 2 February 1951, launched on 26 January 1952 by Mrs. Marc A. Mitscher, widow of Admiral Mitscher and commissioned on 15 May 1953.

Service
Mitscher was initially homeported in Newport, R.I., and became the operational flagship for Commander Destroyer Flotilla Two. After initial shakedown exercises off Cuba, Mitscher returned to Boston for further modification, followed by another shakedown cruise to Guantanamo Bay, ending 31 August 1954. Homeported thereafter at Newport, R.I., she conducted exercises off the east coast until 3 January 1956, when she sailed on a good-will cruise to England, Germany, and France, returning to Rhode Island 10 February. For the next 5 years, she continued her east coast operations, deploying annually either to the northern or eastern Atlantic for NATO exercises.

In 1955, Mitscher cruised the Caribbean with Commander Destroyer Force, US Atlantic Fleet, embarked. In 1958, President Eisenhower broke his personal flag in Mitscher during the America's Cup Challenge Races off Newport. Mitscher journeyed to South America on a four-month cruise in 1959, and subsequently cruised to Northern Europe for extended NATO Exercises.

In November 1960, the ship's homeport was shifted to Naval Station Charleston, SC, where she became the operational flagship of Commander Destroyer Flotilla Six. On 9 February 1961, she departed her new homeport, and steamed to the Mediterranean for her first 6-month tour with the U.S. 6th Fleet. Early in 1961, Mitscher deployed with the Sixth Fleet. During this cruise, Mitscher was flagship for Admiral Anderson, Commander Sixth Fleet. The ship was again transferred to Newport, Rhode Island, in 1962, where she again became the flagship of Commander Cruiser Destroyer Flotilla Two. Such deployments over the next 4 years involved her in further NATO exercises as well as 6th Fleet exercises. Spring 1964, departed Newport, Rhode Island, for 6-month tour with 6th Fleet. In August 1964, while in the Mediterranean, she stood off Cyprus to aid in the evacuation of American nationals, and then steamed through the Suez Canal to patrol the Red Sea and the Persian Gulf.  Returned to Mediterranean for 4-month tour with U.S. 6th Fleet in 1965, returned to Newport, Rhode Island, December 1965.

On 2 March 1966, Mitscher departed Newport for the Philadelphia Naval Shipyard. There, she was converted to a guided missile destroyer at between 18 March 1966 and 29 June 1968 and designated DDG-35.  In late August 1970, Mitscher departed Norfolk for Mediterranean operations with COMDESRON One Four aboard. Her next deployment was in July 1971 as a member of Destroyer Squadron Twenty-Six, the "Mod Squad". Mitscher  entered the Norfolk Naval Shipyard in March 1972 for overhaul.

Decommissioning and disposal
Mitscher was decommissioned and stricken from the Naval Vessel Register on 1 June 1978, and sold for scrap in July 1980.

Gallery

References

External links
 destroyerleaderassociation.org: USS Mitscher

Mitscher-class destroyers
Cold War destroyers of the United States
Ships built in Bath, Maine
1952 ships

USS Mitscher (DL-2)


Adrian Fein (fæddur 18 Mars árið 1999) er þýskur knattspyrnumaður sem spilar með PSV Eindhoven á láni frá Bayern München .

Titlar
Bayern München
 DFL-Supercup: 2020(Þýski Deildarbikarinn) (1): 2020
 Evrópski ofurbikarinn: 2020

Heimildir
https://www.kicker.de/hsv-gegen-regensburg-2018-bundesliga-4243607/ticker
https://www.worldfootball.net/player_summary/adrian-fein/

Þýskir knattspyrnumenn

Adrian Fein


Codex Bandinus (cu titlul original în ) este un raport scris în anul 1648 de către administratorul apostolic Marco Bandini, la Bacău, la acea vreme reședință episcopală romano-catolică, pentru a fi trimis la Roma, la Papa Inocențiu al X-lea și la Congregatio de Propaganda Fide.

Acesta prezintă un memoriu în urma vizitei episcopului în toate parohiile catolice din Moldova, ce implică informații despre catolicii din Moldova cu referire la istoria acestora, declinul demografic și religios în timpul lui Vasile Lupu, limbile vorbite, folclor.

Raportul

Descoperire

Marco Bandini este cel mai cunoscut misionar catolic care a trăit în Moldova în literatura de specialitate datorită raportului său despre vizita bisericească întreprinsă în Moldova. Codex Bandinus este considerat de Árpád Bitay o sursă de prim rang, a cărei valoare este mult crescută de  listarea numelor de familie din rândul ceangăilor din Moldova. O copie a raportului, semnat "A", a fost cumpărată de Constantin Esarcu dintr-un magazin de antichități din Roma, donându-o Academiei Române. Nu se știe de unde a apărut copia raportului, când și cum a ajuns la magazinul de antichități și nici nu există informații dacă Congregatio de Propaganda Fide a primit originalul vreodată. Documentul a intrat în proprietatea academiei, fiind publicat de V. A. Urechia în Analele Academiei Române, tomul XVI, Memoriile Secțiunii Istorice, 1893-1894, cu textul original complet în limba latină și traducerea sa în limba română sub formă de prezentare a cuprinsului, de rezumat sau de versiune fragmentară legată prin explicații și rezumate parțiale cu reproducerea în original a pasajelor mai enigmatice. Gheorghe I. Năstase a afirmat că este nevoie de o ediție critică.

După Andrei Veress, Urechia i-a dat eronat numele de Codex Bandinus deoarece nu este un codice, cu toate că este legat și are 198 pagini, ci un simplu raport final oficial, care cuprinde amănuntele vizitei înaltului prelat, făcută între 19 octombrie 1646, data plecării din reședința sa din Bacău, și în ziua de 20 ianuarie 1647, în casa parohială din Iași, unde a ajuns după ce a vizitat toate comunitățile catolice care aparțineau provinciei eclesiastice Moldova, încredințate lui spre conducere.

Raportul a fost găsit și publicat mai înainte în limba maghiară în anul 1838 în extras de către preotul , după exemplarul aflat la biblioteca franciscană din Cluj primit de instituție drept cadou de la Bandini ("munus visitatoris"). Gegő, în toamna anului 1836, făcând o călătorie de studiu printre ceangăii din Moldova, a aflat de existența lui de la misionarul franciscan maghiar Sándor (Alexandru) Papp din Târgu Trotuș. Gegő a obținut, de asemenea, copia de la biblioteca franciscană din Gyöngyös (manuscrisul D) cu permisiunea administratorului István Magócsi, din care a publicat ulterior extrase în traducere în limba maghiară. Potrivit lui Gegő, într-un text de la sfârșitul manuscrisului se găsește faptul că această copie a fost realizată în 1780 de călugărul franciscan Vince Blahó după manuscrisul păstrat de franciscanii din Cluj. Ediția a fost imediat recenzată în literatura română din Transilvania într-un larg extras, aflat și retipărit pe urmă, după 53 de ani, și la București. Manuscrisul din Cluj (C/7) a fost folosit ulterior în 1846 de contele József Kemény în studiul său despre istoria mănăstirii romano-catolice din Bacău. Kemény a luat la cunoștință și de exemplarul de la Gyöngyös, din care a fost publicată în 1944 studiul listei de catolici din Moldova de către .

Kálmán Benda nu a găsit niciunul dintre cele două manuscrise menționate. Andrei Veress a căutat fără succes copia din biblioteca franciscanilor din Cluj în 1903, și ulterior nici László Mikecs nu l-a găsit. Mikecs a scris despre manuscrisul din Gyöngyös că "în prezent [în 1944] este păstrat în biblioteca franciscanilor din Buda". Cu toate acestea, nici în Gyöngyös și nici în Budapesta cercetătorul Kálmán Benda nu l-a găsit. Tot acesta a menționat faptul că în niciuna din cele două biblioteci manuscrisul nu a fost indexat.

László Mikecs a comparat manuscrisul de la Gyöngyös cu originalul deja publicat în tipar, în care corecțiile și inserțiile lui Bandinus puteau fi găsite pe alocuri. Acesta a constatat că respectivele inserții scrise deasupra textului propriu-zis fuseseră adăugate în mod continuu, astfel că manuscrisul din Cluj, după care a fost făcut cel din Gyöngyös, trebuia să fi fost copia inițială. Kálmán Benda a aflat și despre un al patrulea exemplar în latină făcut pentru nunțiul papal din Polonia la mijlocul secolului al XIX-lea. La începutul secolului al XX-lea, arhivele Vaticanului ar fi vândut manuscrisul colecționarului de cărți I. C. Argetoianu. Nici despre acesta nu se mai știe nimic.

Scriere

La scrierea acestei lucrări acesta a muncit mai mult de un an, fiind finalizată la 2 martie 1648, dată menționată în prefață. Cu toate acestea, Bandini a mers apoi la Iași pentru a-și copia manuscrisul la un preot care cunoștea limba maghiară, în scopul corectării ortografiei numelor de persoane. La 23 martie, el i-a scris preotului Francesco Ingoli, secretarul Congregatio de Propaganda Fide, că nu a găsit încă un copiator. Din cauza stării de sănătate, abia după Paște (21 aprilie) a reușit să trimită raportul. Bandini a menționat în scrisoare că va trimite raportul corectat la Roma prin Polonia, probabil prin Ilyvo (Lvov). Tot acesta a scris că, în orice caz, ar putea acoperi mult mai multe în raportul său, dar nu este nimeni care să-i dicteze, iar el însuși este bolnav încă din august, anul anterior. Nu se cunoaște identitatea copiatorului, dar întrucât relația lui Bandini cu preotul Pál Beke s-a deteriorat până la acel moment, este posibil ca iezuitul Márton Désy, care se afla la Iași, să fi corectat lucrarea. Totuși, relația între Bandini și Beke nu se deteriorase, informația eronată a fost pusă în seama secretarului Petru Parčevič, care a falsificat o scrisoare a lui Bandini adresată Congregatio de Propaganda Fide.

La 16 decembrie 1646, i-a scris lui Francesco Ingoli de la Cotnari de faptul că a plecat de la Iași la 20 octombrie, iar de la 2 noiembrie a început să viziteze țara, propunându-și să încheie călătoria tot la Iași, de unde își va trimite raportul la Viena. A mai menționat faptul că lucrează cu iezuitul maghiar Pál Beke și germanul Georg Gross, care era preot paroh din Huși. Apoi s-a dus la Cotnari, unde Gross nu l-a însoțit și ajutat la scrierea raportului. Într-o altă scrisoare din 18 ianuarie 1647, a menționat faptul că a luat sfârșit călătoria la Iași. A adăugat faptul că a călătorit prin Moldova, "care odinioară era înfloritoare, cu o populație catolică mare și biserici frumoase, dar a suferit mult de atunci". L-a asigurat pe Ingoli că va primi raportul. Ulterior, a mai scris că i-ar fi plăcut să fi vizitat Moesia (Muntenia), dar pentru a nu întări suspiciunea turcilor împotriva lor, a amânat-o într-o perioadă mai prielnică.

Misionarul Marco Bandini nu cunoștea limba maghiară, încă de la început a fost însoțit de iezuitul Pál Beke, iar ulterior, de preotul paroh din Huși, secuiul Mihály Rabcsonyi, un bun cunoscător al locurilor, astfel amândoi au mediat și au interpretat conversațiile cu maghiarii din Moldova. Bandini a menționat că secretarul său, Petru Parčevič, nu l-a însoțit în călătoria în țară. Însă, Johannes Zlatonius, un comerciant din Republica Ragusa stabilit în Moldova, i s-a alăturat și i-a rămas alături.

De-a lungul timpului au apărut mai multe manuscrise ale raportului. Bandini i-a comunicat lui Francesco Ingoli, în scrisoarea sa din 2 noiembrie 1647, că și-a pregătit raportul în limbile latină și italiană. Versiunea în italiană este încă necunoscută și nici nu se știe dacă că cineva a menționat-o vreodată.

Analiză
După Andrei Veress, raportul lui Bandini e important și unic în felul său prin faptul că e prima descriere autentică a celor 33 de sate și orașe locuite de romano-catolici, din vechea Moldovă, cu menționarea numelor celor 1122 de familii, maghiare în majoritate, și pentru că autorul a făcut o descriere detaliată întregii țări, cu datinele poporului, și a tot ce văzuse și auzise în cursul călătoriei sale și în Curtea domnească de la Iași, unde a ajuns de mai multe ori în timpul cât a stat în Moldova, provincie unde a și murit.

, examinând în detaliu raportul cu descrierile individuale ale satelor, a descoperit că Bandini nu a călătorit peste tot din cauza timpului limitat avut la dispoziție. În unele sate, numărul sau numele credincioșilor nu au putut fi înregistrate de el sau de preoții maghiari care îl însoțeau, ceea ce a necesitat ajutorul funcționarilor sau preoților locali, acest lucru ducând la neconcordanțe, în special în cazul văduvelor: uneori, acestea sunt menționate doar cu prenumele, alteori cu numele și prenumele sau cu numele de fată, iar în alte cazuri sunt menționate după numele soțului. În satele unde nu a existat un scrib eclesiastic, lista credincioșilor a rămas incompletă, precum în cazul satului Cioburciu din zona Transnistriei, însă în ciuda acestor deficiențe și inexactități, potrivit istoricului, valoarea raportului rămâne foarte mare.

Gheorghe I. Năstase a afirmat că Bandini nu a vizitat satul tătăresc Cioburciu, contrar celor spuse de V. A. Urechia, aflând despre comunitate de la catolicii din Huși, aflați într-o oarecare relație cu cei din Cioburciu.

Analizând numele de familie, László Mikecs a găsit printre numele majoritar maghiare și nume străine care dovedesc o origine diferită a locuitorilor catolici: cercheză, țigănească, armenească, grecească, turcică, slavă, românească și germană.

Descriere

Manuscrisul se remarcă prin "adnotărille" lui Marco Bandini cu referire la situația din Moldova. Acesta se limitează în povestirea și descrierea celor văzute de el, oferind sub formă de completare și lămurire o serie de capitole despre Moldova ca așezare, origine, fire a poporului, organizare politică, concentrându-se mai mult asupra domnului și a exercitării domniei prin administrarea justiției și prin inspecțiile anuale prin țară. Urmează capitolele despre organizarea bisericească a Moldovei ortodoxe, cu o analiză mai mult negativă a fondului de formalism religios al poporului, pătruns de erezii populare, ce amenință să molipsească și pe romano-catolicii din mijlocul său. Sunt subliniate, cu reprobare, împrumuturile unor obiceiuri străvechi, la înmormântări spre exemplu. Cu acest prilej sunt consemnate practicile întâlnite la ortodocși alături de alte particularități privind felul de a ține sărbătorile, felul de a se jura, descântece și exorcismele etc. Capitolul consacrat catolicilor din Moldova pare subdimensionat prin comparație. O prezentare a modului cum a fost sărbătorită Boboteaza la Iași, în anul 1647, constituie un fel de legătură cu pasajele referitoare la vizita episcopului, în care sunt introduse, pe larg, experiențele și intervențiile sale personale, la Iași, cu prilejul conflictului dintre conventuali și cetățeni, sau la Bacău cu referire la propriul conflict cu parohul catolic local. Acesta îl stimează pe Vasile Lupu, pe care îl admira sincer, chiar când înseamna cifra de 20.000 de osândiți la moarte din cursul judecăților lui, de la începutul domniei, până la data redactării acelui capitol ce poate fi situată în cursul anului 1647 și la începutul anului următor.

În introducere, el povestește istoria, dificultățile și complicațiile călătoriei sale misionare în Moldova, apoi descrie situația, trecutul, prezentul, populația și bisericile populației catolice din fiecare oraș și sat și îi caracterizează pe preoții locali.

 În capitolul I: Secțiunea 1: Marco Bandini a plecat din Bacău la 19 octombrie 1646; 2-3: dificultăți de călătorie, primește 15 taleri din donațiile moldovenilor; 4: A ajuns la Iași pe 23 octombrie, de unde a plecat pe 1 noiembrie, în așteptarea iezuitului Pál Beke.
 Capitolul II: 5: Huși/Hus, 5. despre culturi; 6. o descriere a bisericii catolice; locuitorii săi sunt în mare parte maghiari, în mai mică măsură români; funcțiile de juzi sunt deținute alternativ; ortodocșii au trei biserici; numărul de catolici este de 682, preotul paroh al acestora este Mihály Rabcsonyi venit din Secuime, om necultivat, băutor și jucător de cărți; 7. menționarea unor preoții rătăciți, beți; 8. i-a salutat cu vin; a făcut slujba patru zile, predicile au fost date în maghiară de către călugărul iezuit; 124 oameni au primit sacramentul; 9. orașul a fost numit după Jan Hus; Regele maghiar Matthias Corvinus a condus husiții maghiari și germani în Moldova din zona Sopron și Bratislava în jurul anului 1460, iar nobilii lor s-au stabilit aici; până acum s-a făcut slujba în maghiară, el a schimbat acum în latină, prin faptul că unele melodii sunt cântate în maghiară înainte și după Liturghie; 10. a numit un ispravnic al bisericii, a interzis o plată, a impus măsuri disciplinare; 11. un episcop ortodox a vrut să convertească un român care a devenit catolic printre maghiari, dar românul s-a opus; 12. locuitorii satului maghiar de lângă Prut s-au mutat la Csöbörcsök și, parțial, după douăzeci și doi ani, din cauza impozitelor grele; 13. vizita a fost considerată fructuoasă; 14-15. a luat cu el preotul paroh cunoscător al limbii moldovenești, lăsându-l în locul părintelui Gasparo [da Noto]; cu toate acestea, a abuzat de poziția sa, devastând proprietatea parohiei, distrugând mobilierul. 16-17. moartea și înmormântarea călugărului franciscan polonez Franciscus Sigismundus, vagabond și bețiv.
 Capitolul III: Vaslui: 1. odată maghiarii locuiau în peste 300 de case, aveau o biserică, o parohie, o școală, astăzi ruinele bisericii abia sunt vizibile: au fost incendiate de polonezi și apoi demolate de români; harurile au fost furate de polonezi; 2. catolicii au fost omorâți de ciumă, legați cu cureaua tătară și parțial sfâșiați; în urmă cu șase ani, încă mai erau 30 de case catolice, acum numărând 16 în patru case; 3. locuitorii actuali sunt români și sunt în 300 de case, mai sunt 100 de armeni; schismaticii au o biserică de piatră și o biserică de lemn; 4. pământul său este bogat, biserica sa a fost cândva avută; 5. prefectul orașului este un italian.
 Capitolul IV: Bârlad: 1. locație, culturi; 2. locuitorii sunt români, armeni, maghiari; biserica catolică aproximativ făcută, fără preot; cânta în maghiară; există 30 de case catolice, 150 de persoane cu copii; 3. un misionar sau un episcop nu a fost aici de foarte mult timp; schismaticii au 8 biserici, numărul credincioșilor: 5.000 în 600 de case; populația cultivă în principal vie, pământul lor este bun, dar sunt leneși și ignoranți; ruinele unui castel tătar de pe malurile râului Bârlad, s-au ascuns aici în jurul anului 1236, când regele maghiar Sfântul Ladislau i-a persecutat pe sciți.
 Capitolul V: Galați: 1. locație; 2-5. se află direct în apropierea Bugeacului, sub stăpânirea tătară turcească; 7. există un port important, oraș cu peste 15.000 de locuitori, români, armeni și greci, sediul episcopului armean; 70 de unguri catolici locuiesc în 12 case; 13. descrierea bisericii catolice și a lucrurilor din ea, foarte valoroase, au fost vândute de un preot beat; 9. preotul paroh, care era plecat, era polonez, credincioșii i-au cerut lui Bandini să obțină pentru ei un preot de limbă maghiară, sunt puțini, dar sunt bine aprovizionați; cel mai util ar fi un preot care cunoaște maghiara, turca și limba română; 10. prinderea și transportul peștilor; 11. grădini, livezi; o descriere a activităților sale de două zile și jumătate.
 Capitolul VI: Tecuci: odată maghiarii locuiau în peste 200 de case, aveau o biserică, un paroh, un dascăl, astăzi nu există un singur catolic, biserica lor a fost distrusă de către români.
 Capitolul VII: Bogdana: odată locuită doar de maghiari, acum există doar 6 case catolice, în total 18, celelalți au devenit greco-orientali pentru că nu au avut niciodată un îngrijitor spiritual.
 Capitolul VIII: Stanfalva/Stănești: 1. au o biserică de lemn, preotul parohiei este și la Trotuș, au un dascăl al lor; o descriere a bisericii cu hramul "Sfântul Nicolae" și obiectele din ea; 2. 150 de locuitori maghiari, Zamoyski [episcop] i-a vizitat; 3. locație; 4-5. în apropiere se află satul distrus Hilip, a cărui biserică de lemn a fost închinată Sfinților Cosma și Damian, multe minuni au avut loc aici, iar pelerinii din Moldova și Transilvania au vizitat în număr mare sărbătorile ținute de schismatici; biserica a fost distrusă de schismatici; 7-13. descrierea unor minuni, locația satului. Gheorghe I. Năstase l-a localizat la vărsarea pârâului Curița în râul Cașin.
 Capitolul IX: Manfalva/Mănești: 1. un sat maghiar, o biserică de piatră; 2. o descriere a obiectelor bisericești; 3. a fost cândva o așezare mare, astăzi este formată din 9 case, 48 de suflete; satele Völcsök și Godzafalva din apropiere merg și ele la biserica lor; aceste trei sate sunt ultimele din Moldova pe drumul către Brașov, sarcina lor este de a păzi granița.
 Capitolul X: Godzafalva/Grozești: sat maghiar, 14 case, 69 de suflete.
 Capitolul XI: Bahna/Völcsök: 12 case, 87 de suflete.
 Capitolul XII: Slobozia/Uifalu: românii trăiesc în partea de est, 49 de maghiari trăiesc în partea de vest, împreună cu alte cinci sate aparține parohului de Trotuș/Tatros.
 Capitolul XIII Trotuș/Tatros: descrierea locației; 2. locuitorii vechi erau unguri, astăzi sunt doar 30; biserica catolică din piatră a fost construită acum 200 de ani de soția maghiară a voievodului, Margit [Losonczi]; 3. obiectele bisericii: altarul care înfățișa icoana Bunei-Vestiri a Fecioarei Maria, primită de la Colegiul Homonnay; 4-5. are un pământ fertil, lui Pietro Deodatus i s-a descris drept sterp, astfel încât nimeni din țara turcă sau din Italia care nu înțelegea limba să nu vină aici; 6. a vrut să le dea un misionar, dar ei au protestat, spunând că au nevoie doar de un preot vorbitor de limba maghiară pentru a-i educa pe ei și copiii lor în propria limbă; 7-9. salina de lângă sat; 10. nimeni nu-și amintește de vizita unui episcop; 11. cu excepția unui preot de mir maghiar pe nume David, ei aveau doar un preot descris din amintiri; a consacrat un ungur din Transilvania; 12. producția de silitră a fost abandonată; 13. Ioan, care a fost hirotonit preot, a devenit mai târziu bețiv.
 Capitolul XIV: Lucăcești/Lukacsfalva: 1. sat maghiar, în jurul căruia românii foarte superstițioși au ridicat statui, 2. povestea unor 10 fete tinere goale și același număr de băieți care dansau pentru a alunga ciuma. 3-6. despre sursele de păcură de aici; 7. biserică veche de lemn; satul a avut cândva mai mult de o sută de case, acum 86 locuiesc în 15 case; nu auziseră de Confirmațiune; 8. dotarea bisericii.
 Capitolul XV: Alfalu: cândva un sat faimos al maghiarilor, acum este abandonat; era o biserică de piatră.
 Capitolul XVI: Solonț/Saloncza: sat maghiar, 175 de locuitori în 35 de case; pe deal este o mică biserică de lemn cu un diac care slujește în ea.
 Capitolul XVII: Faraoani/Forrovalva: 400 de locuitori, toți unguri: biserică rudimentară din lemn și obiecte în ea.
 Capitolul XVIII: Pașcani: 30 de case, cândva maghiare, acum doar 6 case, restul mai ales românești.
 Capitolul XIX: Bogdanfalva/Valea Seacă: 55 de unguri și puțin mai puțini români, nu au capelă.
 Capitolul XX: Hidegkut/Fântânele: 58 de maghiari în 12 case, 400 de români în peste 100 de case.
 Capitolul XXI: Trebeș/Terebes: satul diecezei de Bacău, 155 de oameni locuiesc în 35 de case, cea mai mare parte a moșiei bisericii a fost vândută de părintele Andreas [Bogoslavic] pentru un cal.
 Capitolul XXII: Orașul Bacău: 1. biserica episcopală a catolicilor moldoveni; curtea domnească, cândva scaunul voievozilor; 2. mediul natural; 3. palatul episcopal; 4. întemeierea mănăstirii catolice; 5-9. Istoria mănăstirii conform amintirii celor foarte bătrâni: odată ce aici au trăit 12 călugări maghiari, apoi au dispărut; Quirini a fost primul episcop, apoi au venit Hieronymus [Arsengo] și Valerian [Lubienicki] care au încredințat oamenilor păstrarea harurilor bisericii; 10-12. episcopul Goiski ia obiectele bisericii, le duce în secret în Polonia, pune olane în loc, iar oamenii observă furtul doar cu întârziere; ura față de preoții străini. 13. dezmățul unui călugăr franciscan pe nume Bogoslavic, care a vândut și o parte din moșia din Trebeș. 14-24. Gabriel Fedro a fost urmat de Boldizsár, care a fost preotul lor timp de 15 ani: nepăsător, beat, nerespectând regulile bisericii, secretarul voievodului, Kutnarski, acoperindu-l în toate; oricum bun narator latin, dar catolic cu jumătate de inimă, care se gândește numai la el și se străduiește să iasă în evidență, nu mustrează pe nimeni, nu îi învață pe tineri. 25-26. vizitele bisericii de către episcopul Zamoyski; despre preotul secui [Somlyai] Miklós; 27-29. Sfântul Scaun l-a trimis pe Pietro Deodatus să pună capăt abuzurilor; 30. misiunea iezuitului Pál Beke din 1644; oamenii manifestă neîncredere față de toată lumea; 31. în Bacău, pentru a depăși acest lucru, s-a început să se aranjeze pe cont propriu grădina și casa bisericii; 32-34. acuzațiile față de diacul maghiar András de la Szabofalva/Săbăoani, care a fost dat afară din parohie; 35. distrugerea și restaurarea morii de apă; 36-37. biserica episcopală în ruine este un simbol al Bisericii Catolice din Moldova; nu are bani, nu are ajutor; 38. despre obiectele bisericii; 39. despre cărți; 40. s-a refuzat arătarea obiectelor bisericii din neîncrederea față de Bandini și nu au fost arătate până la venirea lui Paul Beke; 41. o biserică catolică a fost construită demult, dar ruinată, cealaltă din lemn, a fost de asemenea deteriorată; 3 biserici românești; 680 de catolici, mai puțini români decât catolici, preiau funcția alternativ la conducerea orașului; 42-48. actualul paroh s-a stabilit lângă parohia din zona reședinței episcopale; și-a cumpărat o casă în apropiere pentru ca el să se mute, s-a cerut să se mute din acel loc; comunică scrisoarea voievodului în această chestiune în care l-a atins; 49-51: toate acestea se datorează conduitei episcopilor precedenți, călugării și Kutnarski; 52-53. cauza bisericii nu poate fi reprezentată eficient decât de preoți care pot interacționa cu oamenii în propria lor limbă maternă, iar episcopul ar trebui să locuiască pe scaunul voievodului, păstrând titlul de episcop al Bacăului; 54. moșia episcopală din Trebeș era mai mare decât acum și putea fi recuperată de voievodat, dar acest lucru ar necesita bani; 55-56. s-a construit constant, s-a îmbunătățit; despre grădini, mori; oferă o scurtă declarație în acest sens.
 Capitolul XXIII: Kracsonkö/Piatra lui Crăciun: 1. a fost cândva complet maghiar, acum există 16 maghiari în 3 case, dar numai un bătrân vorbește limba; numărul de români este de 800 de suflete în 300 de case; sunt vizibile doar ruinele bisericii catolice; 2-5. despre mănăstirea din apropiere și călugării acesteia.
 Capitolul XXIV: Roman: 1-2. despre nume, locație; 3. mai mult de 800 de unguri și sași locuiau recent în 300 de case, astăzi 36 de persoane locuiau în 6 case; existau biserici maghiare și săsești separate, ambele distruse; 4. numărarea lucrurilor bisericii și a clopotelor rămase; 5. armenii și românii au zece biserici; 6. despre podgoriile bisericii.
 Capitolul XXV: Tămășeni/Thamasfalva: 1. locație; unul dintre cele 6 sate maghiare din zonă; 2 capele din lemn, clopotniță; lucrurile bisericii; 70 de rezidenți catolici.
 Capitolul XXVI: Dsidafalva/Adjudeni: locuitorii se duc la bisericile din Tămășeni sau Săbăoani; 163 locuitori.
 Capitolul XXVII: Domafalva/Răchiteni: 389 de locuitori, merg la biserica din Săbăoani.
 Capitolul XXVIII: Săbăoani: 1. biserică de piatră, dar fără preot; surse; 2. conform tradiției, la un moment dat apa izvorului era strânsă într-un canal de piatră spre castelul construit dincolo de Siret, vestigiu roman; 3. despre Roma; satul are 300 de locuitori; 4. descrierea obiectelor bisericii, a altarelor.
 Capitolul XXIX: Lökösfalva/Leucușeni: 40 de locuitori.
 Capitolul XXX: Steckofalva/Tețcani: 160 de locuitori.

 Capitolul XXXI: Neamț: 1. poziție; 2. a fost cândva un oraș săsesc bogat, cu 5 biserici; acum există una singură, construită în 1629; 3-4. la vest de ea sunt ruinele unei biserici de piatră; are hramul Sfântul Nicolae; 5. numărul de catolici astăzi este de 94; 6. obiectele bisericii; 7. locuința parohială s-a prăbușit, iar locuința dascălului în curs de prăbușire; despre grădină, podgorii; 8. mănăstirea fortificată de pe deal este locuită de călugări ruteni; 9. 3 biserici ortodoxe de lemn, peste 400 de locuitori; 2 mănăstiri celebre în valea râului Bistrița.
 Capitolul XXXII: Gyula/Giulești: pot fi văzute doar ruinele orașului numit după căpetenia cuceritoare.

 Capitolul XXXIII: Baia: 1. odată locuit de sași, avea mai mult de 1.000 de case și mai mult de 6.000 de locuitori, acum sunt aproape 40 de case cu 256 de suflete; 2. abundență în pâine, vin, pește; 3. biserica este cea mai mare din toată Moldova; 4. o descriere a celor cinci altare, inscripția mormântului soției lui Alexandru cel Bun, Margit [Losonczi], care a clădit biserica; 5. obiectele bisericii; 6-10. listează enoriașii, caracterizează conduita; 11-12. franciscanul polonez Sigismund raportează că s-au găsit bani și o cruce de aur, iar voievodul îi torturează pe complici 13. despre alți enoriași.
 Capitolul XXXIV: Suceava: 1. avea odată peste 8.000 de locuitori, sași, maghiari și italieni; 25 de catolici care și-au uitat limba maternă; 2. două biserici de piatră, una abandonată; 3-4. cealaltă a fost renovată în 1638; o descriere a obiectelor din ea, cele 3 altare, cimitirul; 5. cele mai multe obiecte ale bisericii au fost pierdute, restul au fost preluate de cei din Cotnari pentru conservare, enumerarea lor; podgoriile; 6. catolicii s-au împuținat și parțial s-au convertit la ortodocși, deoarece preoții nu înțelegeau limba lor și trăiau o viață scandaloasă; 7. un călugăr a scăpat cu o fată, un alt preot a devenit mahomedan; 8. acum peste 20.000 de români și 3.000 de armeni locuiesc în oraș, aici se află Arhiepiscopul Ortodox al Moldovei și episcopul armean.
 Capitolul XXXV: Siret: 1-2. a existat o biserică și o mănăstire pe coasta dealului, cu un izvor miraculos; 3. mulți ortodocși s-au convertit la credința catolică ca urmare a unor minuni, voievodul a demolat mănăstirea și a înfundat izvorul cu gunoi de grajd; 5-6. acest voievod admira omorârea câinilor, a fost ucis de turci; 7. catolicii s-au convertit, ori s-au mutat în altă parte.
 Capitolul XXXVI: Hârlău: 1. ungurii locuiau cândva în peste 500 de case, acum sunt 5 case cu 19 locuitori; biserica lor de piatră este pustie; 2-3. obiectele bisericii lor sunt păstrate în Cotnari; 4. două clopote sunt folosite de schismatici, vița bisericii este necultivată; 5. schismaticii locuiesc în 200 de case, iar aceștia fuseseră catolici acum 12 ani.

 Capitolul XXXVII: Cotnari: 1-2. locația orașului, originea numelui său; 3. locuit de sași, unguri și români, cei mai mulți sunt unguri, sașii sunt cei mai avuți; 4. numărul catolicilor este de 276; sașii și maghiarii au fost grupați în două bresle; 5-11. o descriere a bisericilor, a altarelor și a obiectelor lor; 12. podgoriile bisericii; 13-14. toate proprietățile ecleziastice sunt îngrijite de comunitate, aceștia sunt precauți față de misionari; 15-16. Episcopul Gorski, câștigându-le încrederea, le-a furat obiectele din argint și aur; s-au dus după el, l-au adus înapoi și au luat de la el bunurile furate.
 Capitolul XXXVIII: Sărata: sat maghiar, 40 de locuitori.
 Capitolul XXXIX: Amăgei: sat maghiar, 99 de locuitori.
 Capitolul XL: Strunga: 11 catolici maghiari în 2 case.
 Capitolul XLI: Iași: 1. capitala Moldovei, are 15.000 de case, 60 de biserici, 11 mănăstiri; arderea mănăstirii și școlii construite de Vasile Lupu; 2. marea majoritate a populației este română, dar se pot găsi toate celelalte naționalități; 28.000 de contribuabili; 20.000 trăiesc în detrimentul voievodatului; 3. palatul voievodului; 4. orașul este format mai ales din colibe și cocioabe, incendiile sunt frecvente; 5. există 10 școli de diferite naționalități, dar în total doar 200 de elevi; eforturile nesfârșite ale lui Lupu voievod de a înființa o școală latină; În 1647 a desemnat Societății lui Isus construirea unei școli iezuite; 6. catolicii de aici sunt unguri, numărul lor era peste 1000, acum 300, unii dintre ei trăiesc în afara orașului; există, de asemenea, 130 de calviniști care au venit acum un an; catolicii din cauza scandalurilor au trecut la schismatici; 7. dispute în jurul bisericii parohiale; 8. când au venit aici, credincioșii au mărșăluit și au cerut ca un preot ungar să fie trimis printre ei, pentru a frânge nebunia misionarilor, care nu i-au învățat nimic; 9. misionarul franciscan Francesco Spera a ajuns în 1645, când credincioșii au protestat; el, Bandinus, le-a explicat că părerea lor despre misionari a fost greșită; 10. preotul Gasparo [da Noto] l-a informat că episcopul nu-i poate controla pe misionari și nici nu îi poate alege; 11. a doua zi, credincioșii au reapărut și au explicat că misionarii italieni sunt indiferenți; 12. răspunsul poporului: acestă problemă aparține poporului maghiar de la fondarea orașului, până la vremea lui Alexandru voievod; 13. a scris șefului misiunii iezuiților din Transilvania pentru a trimite aici un iezuit maghiar; când oamenii au auzit acest lucru, s-au calmat; 14-19. a venit iezuitul Paul Beke cu un tovarăș; la Iași, Gasparo [da Noto] și părintele Francesco [Spera] i-au interzis slujba, iar când a vrut să predice, Beke a fost atacat cu un topor; cu toate acestea, voievodul a apreciat că biserica și casa aparțin ungurilor; oamenii au vrut să-l alunge pe părintele Gasparo [da Noto], dar Beke i-a calmat și i-a dat casa cea mai mare; 20-21. în acest scop, părintele Gasparo a făcut acuzații false împotriva ortodocșilor pentru a cere voievodului să îi expulzeze pe iezuiți din țară și, când nu a făcut acest lucru, a adresat o scrisoare către regele Poloniei, dar fără rezultat; 22. Bandini a depus toate eforturile pentru a aduce pace lui Beke și misionarilor: primul a fost dispus să facă acest lucru, dar părintele Gasparo [da Noto] a continuat conflictul; 23. istoria construcției bisericii; 24. viile bisericii, care au fost vândute parțial de misionari; 25-27. măsuri pentru restabilirea autorității călugărilor și pentru a pune capăt abuzurilor; 28-29. modul de restaurare a bisericii din Iași: așezarea unui paroh de limbă maghiară, sprijin pentru înființarea unei școli de iezuiți; întrucât credincioșii nu-l pot întreține pe preot, viile bisericii trebuie răscumpărate, iar niște prăvălii trebuie amenajate și închiriate pe pământul bisericii; 30. rugămintea către voievod pentru înființarea unei școli de iezuiți; Arhiepiscopul Ortodox se opune; 31-32. a prezentat voievodului abuzurile din jurul convertirilor, care nu sunt făcute din credință, ci în scopul eludării preceptelor bisericești; a primit sprijinul voievodului pentru a preveni; 33-35. evadarea părintelui Gasparo [da Noto] și întoarcerea sa în Muntenia; 36. despre obiectele bisericii din Iași; 37-38. stabilirea și activitatea iezuiților; 39. mustrări către paroh și credincioși.
 Capitolul XLII: lista de nume a preoților, diacilor și familiilor catolice din: 1. Huși; 2. Vaslui; 3. Bârlad; 4. Galați; 5. Bogdana; 6. Stănești; 7. Mănești; 8. Grozești; 9. Bahna; 10. Slobozia; 11. Trotuș; 12. Lucăcești; 13. Solonț; 14. Faraoani; 15. Pașcani; 16. Valea Seacă; 17. Fântânele; 18. Trebeș; 19. Bacău; 20. Roman; 21. Tămășeni; 22. Adjudeni; 23. Răchiteni; 24. Săbăoani; 25. Leucușeni; 26. Tețcani; 27. Neamț; 28. Baia; 29. Suceava; 30. Hârlău; 31. Cotnari; 32. Strunga; 33. Iași.
 Capitolul XLIII: Adaos: privind obiceiurile funerare ale catolicilor; despre vizitele bisericii; ținând posturi și sărbători; despre orașe.

Note
 Preponderent cerchezii la Vaslui, țiganii la Iași, armenii la Iași și Galați, grecii la Galați, turcicii în zona Bacăului, slavii și românii în majoritatea localităților și germanii la Roman, Cotnari și Baia.

Referințe

Bibliografie

  Benda, Kálmán; Marcus Bandinus marcianopolisi érseknek, Moldva apostoli adminisztrátorának jelentése a Hitterjesztés Szent Kongregációjához egyházlátogatási körútjáról. 1648. március 2., Bákó, în Moldvai csángó–magyar okmánytár 1467–1706, Budapest, 1989, Vol. I, pp. 342-349
 Holban, Maria; Alexandrescu Dersca-Bulgaru, Maria Matilda; Cernovodeanu, Paul; Totoiu, Ion; Călători străini despre țările române, Volumul V, Institutul de Istorie "Nicolae Iorga" al Academiei de Științe Sociale și Politice a Republicii Socialiste România, Editura Științifică, București, 1973
 Năstase, I. Gheorghe; Ungurii din Moldova la 1646 după "Codex Bandinus" , în Arhivele Basarabiei, anii VI-VII, Tipografia "Tiparul Moldovenesc", Chișinău, 1934-1935

Legături externe
 Documentar TVR "Drumuri în istorie" – "Istorie la Târgu Ocna", 1972, minutul 04:06
 Bandinus-kódex, lexikon.katolikus.hu

Codicologie
Manuscrise în latină medievală
Ceangăi
Principatul Moldovei
Romano-Catolicismul în secolul al XVII-lea
1648

Codex Bandinus


كوكبة الكور ؛ وتدعى باللاتينية: Fornax.

يعتبر برج الكور من أبراج نصف  الشمالي، ويتراءى للناظر بين خطي عرض 50 درجة شمالاً و90 درجة جنوباً، ويعتبر شهر أيلول من أفضل الأوقات لمشاهدته.

من المجرات النجمية الموجودة في برج الكور: NGC 1097, NGC 1316, NGC 1365, NGC 1380, NGC 1399,
NGC 1398, NGC 1404.

وأما السدم: NGC 1360.

وأما أهم النجوم الموجودة في برج الكور فهي: ألفا الكور (نجم الكور).

المصادر الخارجية
 موقع الكون

مراجع

اكتشافات نيكولاس لويس دو لكيل
الكوكبات الجنوبية
كوكبة الكور

الكور (كوكبة)