الرحايا حجر القلوب مسلسل تلفزيوني صعيدي مصري يتألف من 32 حلقة وهو من بطولة الفنان نور الشريف وإخراج حسني صالح وتأليف عبد الرحيم كمال.
تدور احداث المسلسل حول رجل صعيدي بنى نفسه بنفسه وكون مال ووسلطة يدعى محمد أبو دياب (نور الشريف) محبوب من أغلب أهل بلدته الذين يعيشون تحت إمرته لكنه محسود من بعضهم، يتعرض للغدر من أقرب الناس إليه، والمسلسل حصد نجاحا كبيرا لدى المشاهدين العرب وخصوصاً أبناء صعيد مصر، بما انه اقرب للواقعية ويمثل دراما إنسانية قريبة جدا لكثير من المناطق العربية.

شارك في البطولة والتمثيل الفنانون:

نبذة

و"الرحايا" (في العربية الفصحى: رحى)هي الآلة التي يتم بواسطتها طحن الحبوب ولا تزال مستخدمه في بعض المناطق في مصر، ويلعب نور الشريف فيه دور محمد أبو دياب كبير عائلة صعيدية من سوهاج كان عضواً سابقاً بمجلس الشعب وهو يمتلك القرية التي يعيش فيها ويديرها بحكمة سديدة وكل من الفنانات فريدة سيف النصر ونادية فهمي ومديحة حمدى يؤدون أدوار زوجات سابقات لمحمد أبو دياب طلقهن جميعاً ويلعب الفنانون بهاء ثروت وأحمد الشافعي وأشرف مصيلحي ومحمود الجابري أدوار ابنائه من زوجاته المطلقات.
ويشترك في المسلسل "أشرف عبد الغفور" في دور شقيق أبو دياب والمتزوج من سوسن بدر.؛ محمد صلاح آدم

رأي النقاد
كان هناك رأيين لدى بعض النقاد السينمائيين وغيرهم، الرأي الأول كان على اعتراضهم على المسلسل لانه يشجع الرجل على الزواج من عدد نساء ويدعم تسلط الرجل على المرأة.

الرأي الآخر قال ان المسلسل اعطى صورة حقيقية وواقعية لما يدور في بعض المجتمعات العربية والشرقية ويعتبر دراما درجة أولى.

المصادر
مسلسل الرحايا حجر القلوب حلقة

- عنوان الوصلة

حلقات مسلسل الرحايا

مسلسلات أحمد الشافعي
مسلسلات تلفزيونية درامية مصرية
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 2009
مسلسلات تلفزيونية مصرية تقع أحداثها في الصعيد
مسلسلات ريم البارودي
مسلسلات سوسن بدر
مسلسلات فريدة سيف النصر
مسلسلات لطفي لبيب
مسلسلات نور الشريف
مسلسلات هياتم

الرحايا حجر القلوب (مسلسل)


Tatjana Jevgenjevna Khmyrova (russisk: Татьяна Евгеньевна Хмырова) (født den 6. februar 1990 i Volgograd) er en russisk håndboldspiller, som spiller i HC Vardar og Ruslands håndboldlandshold.

Referencer

Håndboldspillere fra Rusland
Håndboldspillere fra ŽRK Vardar
Personer fra Volgograd

Tatjana Khmyrova


Avustralya millî basketbol takımı, Avustralya ülkesini uluslararası müsabaka ve turnuvalarda temsil eden basketbol takımıdır. 2006 FIBA Dünya Basketbol Şampiyonası'nda mücadele eden millî takımlardan biridir.

Millî takımın baş antrenörlüğünü Brett Brown yapmaktadır.

Takım kadrosu
28 Ağustos 2010 itibarıyla

Antrenör:  Brett Brown

Okyanusya'daki millî basketbol takımları
Millî basketbol takımları

Avustralya millî basketbol takımı


Sandfjorden er en fjord på nordsiden af Sørøya i Hasvik kommune i Troms og Finnmark   fylke i Norge. Den er fem kilometer lang, og har  indløb mellem Trombolken i vest og Ofjordnæringen i øst. Den går mod sydøst til bunden, hvor den deler sig i fjordarmene Sørsandfjorden og Nordsandfjorden. Fjorden er ni kilometer bred ved mundingen.  Sandfjorden er op til  36 meter dyb. Der er ingen bosætning ved fjorden. Der ligger tre naturreservater ved fjorden, et ved Fuglen nær det vestlige indløb, og et i hver af de to fjordarme i bunden af fjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Troms og Finnmark
Hasvik

Sandfjorden (Hasvik)


Marienlundsvej er et dansk vejnavn og refererer bl.a. til følgende:

 Marienlundsvej (Aarhus)
 Marienlundsvej (Præstø)
 Marienlundsvej (Silkeborg)

Marienlundsvej


Yvette Baker (geborene Hague; * 1968 in den Vereinigten Staaten) ist eine ehemalige britische Orientierungsläuferin. Sie war 1999 Kurzdistanzweltmeisterin.

Yvette Hague wurde 1968 in den Vereinigten Staaten geboren. Ihre britischen Eltern zogen mit ihr später nach England und Neuseeland. 1983 siegte sie bei der Jan Kjellstrom Trophy. Sie wurde daraufhin für die britische Nationalmannschaft nominiert und kam bei den Weltmeisterschaften 1983 in Ungarn in der britischen Staffel, die den siebten Platz belegte, zum Einsatz. In den folgenden Jahren schaffte sie es, den Platz im Nationalkader zu verteidigen, ehe ihr 1993 bei den Weltmeisterschaften in West Point der Durchbruch gelang. Auf der langen Strecke kam sie hinter Marita Skogum aus Schweden und Annika Viilo aus Finnland auf den Bronzerang. 1995 bei den Welttitelkämpfen im deutschen Detmold kam sie in beiden Einzelwettkämpfen hinter Marie-Luce Romanens aus der Schweiz bzw. Katalin Oláh aus Ungarn auf den zweiten Platz. 1999 fanden die Weltmeisterschaften in Schottland statt und Baker gewann dabei das Rennen auf der kurzen Distanz. Auf der Langdistanz verpasste sie ebenso wie mit der britischen Staffel knapp eine Medaille. Im Jahr darauf fanden erstmals seit über dreißig Jahren wieder Europameisterschaften im Orientierungslauf statt. Bei den Wettbewerben in der Ukraine gewann sie auf der langen Strecke und mit der Staffel zwei Bronzemedaillen.

Sie gewann die britischen Meisterschaften auf der Kurzdistanz 1998 und 1999. Auf der Langdistanz 1989, 1990, 1991, 1994, 1995, 1998 und 1999 sowie 1992 im Nacht-OL.

Platzierungen

Weblinks
 Yvette Baker World of O Runners

Orientierungsläufer (Vereinigtes Königreich)
Weltmeister (Orientierungslauf)
Britischer Meister (Orientierungslauf)
Geboren 1968
Brite
Frau

Yvette Baker


Der Turn- und Sportverein Scharnhausen 1897 e.V. ist ein etwa 1.000 Mitglieder zählender Sportverein aus dem Ostfilderner Stadtteil Scharnhausen.

Geschichte
Bekannt wurde der TSV Scharnhausen durch seine Handballabteilung, die als SG Stuttgart-Scharnhausen zwischen 1987 und 1990 und von 1991 bis 1993 in der 2. Handball-Bundesliga spielte, sowie in der Saison 1990/91 in der Handball-Bundesliga. In der Saison 1993/94 spielte der TSV eigenständig in der 1. Handball-Bundesliga, stieg aber wie bereits 1991 als SG Stuttgart-Scharnhausen direkt wieder ab. Von 1994 bis 1997 startete der TSV Scharnhausen in einer Spielgemeinschaft mit Frisch Auf Göppingen als SG Göppingen/Scharnhausen in der 2. Handball-Bundesliga. Seit 2007 tritt der TSV Scharnhausen mit dem TB Ruit als HSG Ostfildern an, die derzeit in der Württemberg-Liga Süd spielt.

Persönlichkeiten
 Abdul Ahad Momand, ehemaliger Kampfpilot und Kosmonaut. Er war der erste Raumfahrer aus Afghanistan; 1988 verbrachte er mehrere Tage an Bord der sowjetischen Raumstation Mir. Lebt seit 1993 in Ostfildern und spielte zeitweise Volleyball beim TSV Scharnhausen.
 Daniel Brack, Handballspieler beim Schweizer Klub HC KTV Altdorf, ehemals u. a. Füchse Berlin, spielte in seiner Jugendzeit beim TSV Scharnhausen
 Rolf Brack, Trainer des Handball-Bundesligisten HBW Balingen-Weilstetten, ehemals Trainer des TSV sowie der SG Göppingen/Scharnhausen
 Sergej Budanow, ehemaliger sowjetisch-ukrainischer Nationalspieler, Torschützenkönig der 2. Handball-Bundesliga 1991/92
 Markus Gaugisch, Trainer des Handball-Zweitligisten TV 1893 Neuhausen, spielte in seiner Aktivenzeit für den TSV
 Klaus Hüppchen, ehemaliger Co-Trainer der Handball-Vereine VfL Pfullingen und TV Bittenfeld, spielte in seiner Aktivenzeit in Scharnhausen
 Josef Jakob, ehemaliger rumänischer Handballspieler, war von 1980 bis 1982 Trainer des TSV Scharnhausen
 Stefan Krebietke, ehemaliger Handballspieler u. a. bei TUSEM Essen, begann seine Profikarriere in Scharnhausen
 Velimir Petković, Trainer des Handball-Bundesligisten Frisch Auf Göppingen, war mit seiner ersten Station als Trainer in Deutschland beim TSV Scharnhausen

Abteilungen
Der TSV Scharnhausen hat folgende Abteilungen:
 Budo (Judo und Karate)
 Fußball
 Fitness-, Freizeit- und Gesundheitssport
 Handball Drittgligameister Aufstieg in die 2. Bundesliga 1987
 Ski
 Tennis
 Tischtennis
 Volleyball
 Squash

Weblinks
 Webseite des TSV Scharnhausen
 HSG Ostfildern

Einzelnachweise

Handballverein aus Baden-Württemberg
Fußballverein aus dem Landkreis Esslingen

TSV Scharnhausen
Organisation (Ostfildern)

TSV Scharnhausen


Daljinsko grijanje ostvaruje se u postrojenju koje se sastoji od: centralne kotlovnice s kotlovima, skladištem goriva, crpkama (sisaljkama ili pumpama), ekspanzijskim posudama pod tlakom, uređajima za mjerenje, pripremu vode i s ostalim uređajima, cjevovodne mreže ili cjevovoda za dovođenje topline (s pomoću tople vode, vrele vode ili vodene pare) do pojedinih objekata, predajnih postaja, u kojima se dovedena toplina iz cjevovodne mreže predaje kućnom uređaju za grijanje.

Vodena para za daljinsko grijanje može se proizvoditi i u toplani. To je postrojenje u kojem se istodobno proizvodi para potrebna za daljinsko grijanje i električna energija. Za grijanje se upotrebljava para koja je djelomice ekspandirala u parnoj turbini, pa se tako postiže znatno povoljniji stupanj iskoristivosti. Mana je toplane što proizvodnja električne energije ovisi o pari potrebnoj za grijanje i tehnološke procese, pa su takva postrojenja to isplatljivija (ekonomičnija) što je potrošnja pare ravnomjernija tijekom dana i godine. Računa se, naime, da svu tako proizvedenu električnu energiju može preuzeti elektroenergetski sustav. Danas se nastoji potrebna para proizvesti u toplanama radi smanjenja potroška goriva, ali to je opravdano kada je potrošnja pare koncentrirana na manjem području (veći gradovi, veće industrije).

Razlikuju se niskotlačno i visokotlačno daljinsko grijanje. Niskotlačno daljinsko grijanje može opskrbiti toplinom područje do 1 km2. Tu se kao prijenosnik topline obično upotrebljava vodena para pod tlakom do 200 kPa (parno grijanje), ili topla voda temperature do 110 °C (toplovodno grijanje). Veličina je područja visokotlačnoga daljinskoga grijanja do 74 km2. Kao prijenosnik topline uzima se para pod tlakom do 1 MPa ili tlačna vrela voda temperature od 110 do 180 °C.

Prednosti su daljinskoga grijanja: nema prijevoza (transporta) goriva i pepela u pojedinim zgradama, isplatljivije iskorištavanje goriva u središnjoj kotlovnici, mogućnost uporabe jeftinijih goriva, velika pogonska sigurnost i manje onečišćenje okoliša plinovima izgaranja.

Grijanje na daljinu
Postrojenja za daljinsko grijanje jesu postrojenja koja iz jednog centralnog mjesta opskrbljuju toplinom više zgrada, odnosno pojedine dijelove zgrada. Ispravnije je ovaj sustav označiti kao prijenos topline na daljinu, jer je često grijanje prostorija samo jedan od zadataka takvog postrojenja. Tako je, na primjer, u bolnicama, hotelima, tvornicama i slično, potrebna toplina, osim za grijanje prostorija, za pripremu tople vode i pare različitog tlaka za kuhinje, praonice rublja i različite tehnološke procese u tvornicama. Zato je korisnije da se voda ili para različitih temperatura ne proizvode u zajedničkoj kotlovnici i odvojeno dovode do potrošačkih mjesta, već da se toplina dovodi pomoću jedinstvenog prijenosnika pojedinim objektima, i da se tek tamo proizvodi para potrebnog tlaka i topla voda potrebne temperature pomoću izmjenjivača topline.

Daljinsko grijanje niskog tlaka
Daljinsko grijanje niskog tlaka može opskrbiti toplinom područje do 1 km2. Tu se kao prijenosnik topline obično upotrebljava vodena para do 2 bara tlaka, ili topla voda ispod 110 °C.

Daljinsko grijanje visokog tlaka
Veličina je područja visokotlačnog daljinskog grijanja do 74 km2. Kao prijenosnik topline uzima se para do 12 bara, odnosno tlačna vrela voda od 110 do 180 °C.

Vođenje topline na daljinu pomoću tople vode

Tlak vode za grijanje može biti praktički jednak ili veći od atmosferskog tlaka. O tlaku ovisi maksimalna temperatura vode, pa se obično razlikuje grijanje vodom do temperature od 110 °C i grijanje vodom više temperature.

Uređaji za grijanje toplom vodom do 110 °C
Izvedba takvog uređaja, u načelu, odgovara običnom toplovodnom grijanju s crpkama. Temperatura u dovodnom vodu povisuje se do 110 °C, dok u povratnom vodu iznosi 70 °C. U predajnoj stanici pojedinih objekata snizuje se temperatura na 90 °C miješanjem povratne vode, odnosno na nižu temperaturu ovisno o vanjskoj temperaturi. Zbog povećanja razlike temperature, i do 40 °C, smanjuje se protočna količina vode, a time i dimenzija cjevovoda.

Za optok vode u cjevovodu ugrađuju se centrifugalne crpke, i to dvije crpke: jedna za puni učin, a druga za 50% učina. Crpke se ugrađuju u dovodnom ili u povratnom vodu, odnosno u oba voda. To ovisi o razgranatosti cjevovoda i otporima u cjevovodnoj mreži. Potrebni tlak crpke iznosi prosječno 0,1 bar (0,01 MPa) za svakih 100 m duljine cjevovoda. Taj se sustav upotrebljava u stambenim i uredskim zgradama, bolnicama i slično, ako pojedine zgrade nisu međusobno previše udaljene. Sustav je isplativ kad je toplinski učin od 6 MW do najviše 10 MW.

Akumulacijom topline mogu se svladati kratkotrajna vršna opterećenja. Akumulator topline puni se posebnom crpkom kojoj dotječe vrela voda iz donjeg dijela akumulatora i koja je tlači kroz kotao u gornji dio akumulatora. Kad se akumulator prazni, isključena je crpka za punjenje, a crpka uređaja za grijanje tlači akumuliranu toplu vodu u mrežu. Akumulacijska sposobnost bit će to veća što je veća temperatura razlika (obično od 110 do 80 °C).

Uređaji za grijanje vrelom vodom višom od 110 °C
Uređaj za grijanje tlačnom vodom zatvoreni je sustav pod tlakom koji odgovara temperaturi vode. Takvi uređaji imaju sve prednosti i toplovodnih sustava i razdiobe s parom. Dovodna je temperatura obično između 110 °C i 150 °C, a kad se postavljaju posebni zahtjevi i do 180 °C. Temperatura je vode u povratnom vodu od 70 do 90 °C.

Prednosti su vrelovodnog grijanja prema daljinskom grijanju parom: otpada uređaj za povrat kondenzata sa sabirnicama i crpnim stanicama i s time povezani gubici, jednostavnije je vođenje cjevovoda, povećava se sposobnost prijenosa topline kroz cijevnu mrežu zbog velike temperaturne razlike sustava, može se postići dobra centralna i lokalna regulacija, jednostavno se održavaju uređaji, jednostavna je akumulacija topline, dug je vijek trajanja postrojenja. Nedostaci su povećani troškovi za izmjenjivače topline u postanicama objekata i stalni potrošak struje za pogon crpki.

Taj se sustav primjenjuje za daljinska grijanja na većem području, za grijanje gradskih kvartova, odnosno cijelog gradskog područja. U uređaju treba održavati viši statički tlak kako bi se pogon mogao odvijati pri višim temperaturama vode. U tablici su navedene temperature isparivanja vode za različite tlakove. Dovodne temperature vode treba odabrati za 8 do 10 °C niže od graničnih vrijednosti u tablici.

Tlačna vrela voda može se proizvesti u parnim kotlovima ili u posebnim kotlovima za vrelu vodu. Tablica: temperature isparivanja ili vrelišta pri različitim tlakovima:

Proizvodnja vrele vode u parnim kotlovima
Za proizvodnju vrele vode postoje 3 mogućnosti.

Vrela voda iz običnog parnog kotla može se upotrijebiti za grijanje. Optočna crpka za daljinsko grijanje siše vrelu vodu ispod najnižeg vodostaja kotla te tlači kroz sustav potrošača topline i vraća u vodeni prostor kotla. Ako treba svladati veliki pad tlaka u cjevovodnoj mreži, ugrađuje se crpka u dovodnom i povratnom vodu. Rastezanje vode zbog zagrijavanja kompenzira se u parnom prostoru kotla.

U parnom kotlu proizvedena para ili para koja je djelomično ekspandirala u turbini miješa se u kaskadnom izmjenjivaču topline neposredno s optočnom vodom sustava grijanja. Pri tom para kondenzira, a voda se grije. Općenito, kaskadni su izmjenjivači topline veliki spremnici u obliku valjka, koji su do polovice napunjeni vodom. Para i povratna voda ulaze u gornji dio spremnika. Voda se raspršava i miješa s parom prolazom kroz nekoliko perforiranih pregrada, koje su smještene jedna iznad druge. Tako se postiže dobar prijenos topline s pare na vodu. Iz donjeg dijela crpka siše vrelu vodu i tlači je u mrežu. Konstantni vodostaj u izmjenjivaču topline održava se pomoću posebnog plovka. Višak vode otječe u sabirnu posudu kondenzata, a odatle se pomoću pojne crpke vraća u kotao. Kaskadni izmjenjivač služi ujedno i kao ekspanzijska posuda. Nedostatak je takvog načina grijanja vode gubitak kondenzata i miješanje vode u kotlu s vodom iz mreže.

U kotlu proizvedena para dovodi se u površinski izmjenjivač topline (rekuperator) gdje se predaje toplina optočnoj vodi sustava grijanja. Tu je para potpuno odvojena od vode. U kružnom toku vode potrebno je predvidjeti posebnu zatvorenu ekspanzijsku posudu sa sigurnosnim ventilom. Održavanje tlaka u posudi postizava se pomoću pare iz kotla ili pomoću nekog neutralnog plina. Zbog potrebne razlike temperatura pare i vode u izmjenjivaču topline treba predvidjeti kotao na viši tlak.

Proizvodnja vrele vode u kotlovima za vodu
U posebnim kotlovima neposredno se proizvodi tlačna voda određene temperature i tlaka. Za rastezanje vode treba predvidjeti posebnu ekspanzijsku posudu. Održavanje tlaka postiže se pomoću neutralnog plina. Obično se upotrebljava dušik iz tlačnih boca ili se tlači kompresor. Konstantni tlak održava se automatskom regulacijom. Tlak u sustavu može se održavati i posebnom crpkom. Tu se pomoću crpke stalno tlači u cijevnu mrežu neka manja količina vode, dok se približno ista količina vode preko prestrujnog ventila odvodi iz mreže u ekspanzijsku posudu.

Razdioba vrele vode
Razdioba vrele vode može se provesti dvocijevnim i trocijevnim sustavom. Najviše se primjenjuje dvocijevni sustav s jednim dovodnim i jednim povratnim vodom.

U trocijevnom sustavu jedan dovodni vod s konstantnom temperaturom služi za dovod topline potrebne za procese u industriji, drugi dovodni vod s promjenjivom temperaturom služi za grijanje, a treći je vod zajednički povratni vod.

Kućne podstanice mogu se priključiti na daljinsku mrežu neposredno ili posredno.

Neposredni je priključak moguć ako grijala u objektima mogu podnijeti prekoračenje tlaka. Tako je pri grijanju tvorničkih hala gdje se upotrebljavaju cijevna grijala, konvektori i slično, koji mogu izdržati visoke tlakove.

Posredni priključak izvodi se pomoću izmjenjivača topline. Oni se mogu upotrijebiti kad se grije toplom vodom ili parom. Prednost je odvajanje kućne od daljinske mreže, ali je nedostatak gubitak prouzrokovan sniženjem temperature u izmjenjivaču topline.

Vođenje topline na daljinu pomoću pare
Vodena para se proizvodi u posebnim kotlovima (svježa para) ili se upotrebljava para koja se oduzima između pojedinih stupnjeva parnih turbina. Tlak pare na ulazu u daljinsku mrežu iznosi u malim uređajima od 2 do 3 bara, dok u velikim najviše 12 bara. Kondenzat koji se sakuplja u podstanicama objekata vraća se pomoću crpki u kotlovnicu. Danas se, zbog prednosti upotrebe tlačne vrele vode, rijetko upotrebljava parno daljinsko grijanje, osim za dovođenje topline u industrijskim pogonima. Prednosti su upotrebe pare prema vrelovodnom grijanju: mogućnost vođenja na velike udaljenosti bez crpki (ali uz pad tlaka pare), manji troškovi za parni cjevovod, jednostavna pretvorba visokotlačne u niskotlačnu paru, odnosno u toplu vodu, jednostavno mjerenje količine topline, jednostavna upotreba pare iz toplana. Nedostaci su: poteškoće i problemi pri povratu kondenzata, korozija u kondenzatnim vodovima, nije moguća centralna regulacija temperature, veliki toplinski gubici. Vođenje topline na daljinu pomoću pare upotrebljava se redovito samo za industrijske pogone kad su potrebne velike količine pare.

Parna cijevna mreža, za razliku od toplovodne mreže, nema sposobnost akumulacije topline, stoga treba za pokriće vršnih opterećenja predvidjeti posebne akumulatore topline. Cjevovodi za paru uvijek se polažu s padom, kako bi se mogao odvesti kondenzat koji se stvara hlađenjem parnog voda. Odvodnjava se na najnižem mjestu voda pomoću posebnih uređaja za odvod kondenzata.

Kondenzat koji nastaje u različitim napravama kod potrošača i u parnim vodovima sakuplja se u posebne spremnike te se pomoću crpki vraća u kotlove u toplani. Ako zbog izvedbenih poteškoća i različitih prepreka nije moguće kondenzat vratiti u toplanu, može se upotrijebiti za predgrijavanje potrošne vode ili zraka u objektima, a zatim odvesti u najbližu kanalizaciju. Minimalni obujam sabirnog spremnika mora biti dovoljan da primi kondenzat koji nastaje u jednom satu. Crpka se uklapa, odnosno isklapa pomoću plovka. Učin crpke obično je dvostruko veći od satne količine kondenzata.

Vođenje i polaganje cjevovoda daljinskog grijanja
Način polaganja cjevovoda ovisi o mnogim okolnostima, a naročito o vrstama objekata i terenu, načinu izvedbe cesta, križanjima, zakonskim propisima, te o drugim instalacijama (vodovi za plin, električnu struju, vodu, kanalizaciju i slično). Uvijek treba posebno odrediti najpovoljniju izvedbu, jer su najvažniji utjecaji, kao što su gubici topline, korozija, propusnost zemljišta, vodostaj podzemne vode i drugo, obično veoma različiti. Najvažniji su zahtjevi: sigurnost pogona, besprijekorni rad i isplativost izvedbe. Stoga u svim izvedbama treba osigurati dobru zaštitu od prodiranja vlage i povoljnu toplinsku izolaciju cijevi.

Slobodno vođenje cjevovoda
Cjevovodi su položeni na stupove ili na posebne cijevne nosače. Upotrebljavaju se uglavnom za vođenje cijevi između tvorničkih zgrada, ili na području gdje estetski izgled nije važan.

Prohodni podzemni kanali
Troškovi izvedbe kanala veoma su visoki. Primjenjuju se samo izuzetno za vođenje cijevnih instalacija koje se moraju stalno nadzirati (na primjer u visokotlačnim parnim sustavima radi nadzora odvodnjavanja i u crpnim stanicama za povrat kondenzata.

Neprohodni podzemni kanali ili profilni kanali
To je uobičajena izvedba podzemnih kanala za vođenje cjevovoda. Tako se obično izvode cjevovodi za toplu i vrelu vodu. Izrađuju se od betonskih profilnih elemenata. Ti se kanali sastoje od podložne betonske ploče s konzolama i pričvrsnicama za cijevi te od pokrova različitih oblika.

Polaganje cijevi u zemlju bez kanala
U novije se vrijeme istražuje mogućnost polaganja cijevi neposredno u zemlju bez zidanih kanala kako bi se smanjili troškovi vođenja cjevovoda. Za takvo polaganje cijevi traži se veoma precizna izvedba, jer se kasnije ne može lako pronaći mjesto greške u ugradnji (montaži). Za različite, do sada predložene izvedbe ne postoji još dovoljno praktičnih iskustava, pa se ne mogu ni točno ocijeniti stvarne prednosti. Moguće je na primjer prethodno izolirane cijevi omotati zaštitnim plaštem od PVC folije i zaliti bitumenskim betonom. Mogu se, osim toga, cijevi u rovu položene na konzole ili ovješene na vješalice, zaliti specijalnom masom koja istodobno služi kao toplinska izolacija i kao zaštita od vlage.

Često se vodovi polažu u zaštitne cijevi od betona, cementa i slično.

Razdjelna mreža
Razdjelna mreža dalekovoda veoma je različitog oblika, već prema vrsti i položaju trošila i mogućnosti polaganja cijevi.

Jednostavna mreža se upotrebljava pri manjim udaljenostima. Stvara poteškoće pri popravcima ili lomu cijevi.

Kružna mreža se obično izvodi kad se traži velika sigurnost pogona.

Razgranjena kružna mreža primjenjuje se za grijanje cijelog gradskog područja, kad se obično grade dvije kotlovnice ili dvije toplane. Tako se postiže veća pogonska sigurnost. Do svakog trošila može se dovesti medij za grijanje najmanje s dvije strane.

Centralizirani toplinski sustav
Centralizirani toplinski sustav ili CTS je sustav u kojemu se određeni broj zgrada grije iz centralnog izvora. Sastoji od mreže izoliranih cijevi koje se koriste za dobavu topline u zgrade gdje se ta toplina iskorištava za grijanje vode, grijanje prostora ili u nekim slučajevima čak i hlađenje prostora.

Toplina se dovodi od mjesta nastanka do korisnika a centralizirani toplinski sustav služi kao sredstvo za učinkoviti transport topline. Osnovna posebnost ovih sustava je da koriste toplinu koja bi u suprotnom bila izgubljena. Višak topline proizveden u tvornicama, velikim farmama i mrežama javnog prijevoza usmjeren je u centralizirani toplinski sustav pa samim tim se novac štedi, smanjuje se emisija ugljikovog dioksida i potreba za dodatnom potrošnjom goriva se smanjuje. Prema nekim istraživanjima centralizirani toplinski sustav zajedno s toplinom i snagom je najjeftinija metoda smanjenja emisije ugljikovog dioksida.

Centralizirani toplinski sustav se može podijeliti na tri osnovna dijela :
 mjesto proizvodnje topline (izvori topline)
 distribucijski sustav (izolirane cijevi)
 korisnik (kućanstva zajedno s njihovim izmjenjivačima topline i uređajima za regulaciju).

Glavne značajke centraliziranih toplinskih sustava su:
 jednostavna upotreba, transport, skladištenje i zaštita od opasnih goriva;
 mogućnost iskorištavanja odbačene topline iz velikog broja različitih izvora;
 visoki stupnjevi djelovanja proizvodnje ogrjevne topline (učinkovitije korištene energije uz manje nepovoljne utjecaje na okoliš) pogotovo uz kogeneracijsku proizvodnju;
 značajno smanjenje prostora za kućanske ogrjevne uređaje;
 visoki komfor stanovanja i opća jednostavnost i ugodnost upotrebe topline.

Izvori topline
Postoje brojni izvori topline koji se mogu koristiti za centralizirane toplinske sustave kao što su : industrijski otpad, geotermalna energija, solarna energija, standardna izgaranja fosilnih goriva, industrijske toplinske pumpe te standardizirani bojleri.
Glavni izvor topline su kogeneracijska postrojenja. Kogeneracijsko postrojenje proizvodi električnu i toplinsku energiju podižući pritom ukupnu efikasnost pretvorbe energije goriva u korisne oblike energije.

Kogeneracijska postrojenja i izgaranje
Središnji element puno centraliziranih toplinskih sustava je bojler samo za toplinu. Često dodajemo kogeneracijska postrojenja uz bojlere. Njima je zajedničko to što su tipično utemeljeni na izgaranju primarnih energetskih izvora. Razlika je da kogeneracijsko postrojenje proizvodi istovremeno toplinu i električnu struju a bojleri proizvode samo toplinu.

U slučaju kogeneracijskih postrojenja koja su pogonjena na fosilna goriva, izlazna toplina bi trebala biti iznosa kao pola vršnog opterećenja i tijekom godine pokrivati 90% toplinske potrošnje. Kapacitet bojlera moći će pokriti cijelu potražnju topline bez potpomaganja i može pokriti kvar kogeneracijskog postrojenja. Nije ekonomično napraviti kogeneracijsko postrojenje koje samo može pokriti puno toplinsko opterećenje.
Kombinacija kogeneracije i centraliziranih toplinskih sustava je veoma energetski učinkovito. Jednostavna termoelektrana može biti od 20 do 30% učinkovitija no napredno postrojenje koje može regenerirati toplinu iz otpada može postići potpunu energetsku učinkovitost od 80%.

Sunčeva energija

Česta je uporaba solarne energije kao izvor za centralizirane toplinske sustave u Njemačkoj i Danskoj. Sustav obično uključuje međuseznoski spremnik za toplinsku energiju za stalni izlaz topline dan po dan i između zime i ljeta.

Direktno i indirektno povezani izvori topline
Direktno povezani izvori su ograničeni vodu kao medij koji distribuiraju te je obavezan uvjet to da zahtjevi za kvalitetu i tlak vode su isti za izvor topline i za unutarnji distribucijski sustav zgrade. Rade s dobavnim i povratnim temperaturama od 85 °C do 68 °C. Indirektna veza omogućava da su izvor topline i distribucijski sustav upravljaju odvojeno s drugačijim zahtjevima za temperature i tlakove te je samim tim konstrukcija oba sustava olakšana. Rade na kudikamo višim temperaturama nego direktno povezani izvori, u nekim slučajevima čak do 140 °C. Što je veća temperaturna razlika između dobavnog i povratnog voda niža stopa povratnog toka je potrebna.

Distribucijski sustav
Distribucijski sustav se sastoji od dobavnih i povratnih cijevi koje mogu biti podzemne no mogu se ugraditi i iznad zemljine površine. U sustavu mogu biti postavljene jedinice za pohranu topline u slučaju vršnih opterećenja. Najčešće korišten medij za distribuciju topline je voda ili vruća stlačena voda no može se koristiti i para. Prednosti pare su da se može koristiti u industrijskim postrojenjima zbog svoje više temperature. Negativnost korištenja pare kao radnog medija je da su toplinski gubitci znatno povećani zbog njene visoke temperature. Dobava topline se postiže pumpama koje stvaraju razliku tlakova između povratnih i dobavnih cijevi. Pumpe se biraju tako da mogu svladati otpor toka u povratnim i dobavnim cijevima te također razliku tlakova u instalacijama korisnika (instalacije su fizički najudaljenije od točke dostave)
Postoje različiti tipovi cijevi na tržištu koje se mogu koristiti za centralizirane toplinske sustave. Velika većina sustava u osnovi koristi prethodno postavljene čelične cijevi. Temperatura dobavne vode je često ograničena vrstom cjevovoda koji se koristi. Maksimalna radna temperatura u klasičnim čeličnim cjevovodima je 140 °C no često se radi na temperaturi od 120 °C a nije neobično da se na radi čak i na temperaturi od 80 °C. Radni tlakovi idu čak do 25 bara ali maksimalni tlak većine sustava je 16 bara.

Toplinske pumpe

Postoji više načina da se iskoriste pumpe u centraliziranim toplinskim sustavima. Neki od njih su:
 Tamo gdje je primaran izvor za osnovna opterećenja voda iz slabijeg izvora topline (rijeka, fjord) povećava se temperatura na temperaturu mreže koja je obično između 60˚C i 90 ˚C koristeći toplinske pumpe. Pumpe će, unatoč tome što iskorištavaju električnu energiju, prenijeti tri do šest puta veću izlaznu toplinu nego što će iskoristiti električne energije
 Sredstvo hlađenja dimnih plinova dovođenjem vode od 60˚C poslije ubrizgavanja do 20˚C temperature prije ubrizgavanja. Toplina se ekstrahira koristeći pumpu i može se prodati i unijeti u mrežu ustanove s puno većim temperaturama
 Tamo gdje je mreža dostigla svoj maksimum, pojedinačni korisnici koji imaju velika opterećenja mogu biti odvojeni od cijevi s dobavom tople vode (na npr. 80˚C ) i spojeni s povratnom cijevi na 40˚C. Ako dodamo pumpu ovom korisniku, cijev s temperaturom 40˚C se dalje hladi (toplina ide u isparivač) Dakle kapacitet mreže se promijenio kako se ukupna razlika u toplini varira od 40˚C do 80˚C
Nedavni tehnički napreci dozvoljavaju korištenje prirodnih radnih tvari za toplinske pumpe koje imaju vrlo niske potencijale globalnog zatopljena. CO2 ili amonijak korištene kao radne tvari također imaju prednost da, ovisno o drugim uvjetima, rezultiraju višim učinkovitostima toplinskih pumi od standardnih radnih tvari.
Ubuduće, industrijske toplinske pumpe dalje će se dekarbonizirati koristeći s jedne strane, obnovljivu električnu energiju (koja bi inače propala) iz vjetra a s druge strane stvaranjem više obnovljivih i izvora topline (geotermalna energija, toplina jezera i oceana)

Pohrana topline
Znatno velika skladišta topline se koriste u centraliziranim toplinskim sustavima kako bi povećali učinkovitost i financijsku korist. Ovim se omogućava da kogeneracijske jedinice rade za vrijeme najveće električne tarife, gdje proizvodnja električne energije ima puno veće stope povrata nego proizvodnja toplinske energije te također se višak topline pohranjuje. To dozvoljava da se Sunčeva energija pohrani ljeti i preraspodijeli tijekom razdoblja znatno hladnije temperature po relativno jeftinim podzemnim rezervoarima.

Mjerenje topline
Količina topline koja se dovodi korisnicima često se snima mjeračem topline da bi se povećao broj korisnika ali ti mjerači su skupi. Jeftinije je mjeriti vodu i imaju prednost da potiču korisnike da izvuku što više topline što vodi niskoj povratnoj temperaturi što u konačnici povećava učinkovitost generirane topline.

Veličina sustava
Centralizirani toplinski sustavi su različite veličine od tog da pokrivaju cijele gradove s mrežom cijevi gdje su primarne cijevi povezane sa sekundarnim cijevima promjera od 200 milimetara što su u konačnici povezani s tercijarnim cijevima promjera 25 milimetara što može povezati otprilike 10 do 50 kuća. Neke sheme su napravljene tako da mogu pokriti opterećenje manjeg sela. U tom slučaju potrebne su samo sekundarne i tercijarne cijevi.

Prednosti i nedostaci sustava
Općenito postoje brojne prednosti centraliziranog toplinskog sustava naspram pojedinačnih toplinskih sustava. Centralizirani toplinski sustavi su učinkovitiji i veće jedinice za izgaranje imaju napredniji sustav čišćenja dimnih plinova. Oni koriste izlaznu toplinu industrije koja bi inače propala i recikliraju je.  Također sustav je izrazito pogodan za područja visoke gustoće naseljenosti, pogotovo one sa stambenim zgradama nebitno koje veličine ili oblika su stanovi u njima. Zgrade s centraliziranim toplinskim sustavima nemaju potrebe za spremnicima goriva, bojlerima i dimnjakom. U zgradu instalacije za sustave će većinom biti u podrumu ili u odvojenim područjima. Samo mali dio instalacija će biti u stanovima stoga će zauzimati minimalno prostora uz što možemo uzeti u obzir niske troškove održavanja. Korisnik nema straha od požara, eksplozija, opasnih medija u kući te se ne mora brinuti za dostupnost goriva. Također sustav je jako pouzdan i fleksibilan jer koristi različita goriva pa ne ovisi o dobavi samo jednog goriva. 8S druge strane, centralizirani toplinski sustavi su dugoročna investicija a politika vlade se treba koncentrirati na dugoročne dobitke. Glavna mana ovog sustava je činjenica da većina zgrada ima svoje vlastite sustave za grijanje te uklanjanje istih iziskuje pažljivo planiranje i često je komplicirano. Moguće da je investicija malo prevelika za pojedinačnog korisnika no tu isto tako treba gledati dugoročnu dobit.
Sve u svemu, ako će centralizirani toplinski sustavi riješiti najveći problem našeg društva što je buka, razmatranje istih bi bilo nužno.

Podjela tehnologije CTSa
Centralizirani toplinski sustavi se dijele na:
 Termoelektrane
 Nuklearna elektrana

Termoelektrane
Termoelektrane su energetska postrojenja koje energiju dobivaju sagorijevanjem goriva, a glavna primjena i svrha termoenergetskih postrojenja je proizvodnja pare koja će pokretati turbinu, a potom i generator električne energije.
Osnovna namjena im je proizvodnja i transformacija primarnih oblika energije u koristan rad, koji se kasnije u obliku mehaničke energije dalje iskorištava za proizvodnju električne energije.
Termoelektrane dijelimo prema vrsti pokretača (stroj koji u slijedu energetske transformacije prvi pretvara bilo koji oblik energije u mehaničku energiju) na:
 plinsko-turbinsko postrojenje (kružna postrojenja),
 parna turbinska postrojenja,
 kombinirana postrojenja
Sva termoenergetska postrojenja se sastoje od osnovnih dijelova a to su: kompresori, komora za izgaranje, kondenzator, generator pare.

Nuklearne elektrane
Nuklearne elektrane mogu se smatrati i kao podvrsta termoelektrana, jer je osnovna funkcionalna razlika jedino u načinu dobivanja vodene pare. Toplinsku energiju osigurava kontrolirana lančana reakcija nuklearnog goriva. Nuklearna elektrana je elektrana koja kao izvor energije koristi toplinu dobivenu u nuklearnom reaktoru, a po svemu ostalom se ne razlikuje bitno od termoelektrane koja koristi fosilno gorivo. Dobivanje električne energije u nuklearnim elektranama temelji se na oslobađanju toplinske energije pri cijepanju jezgre u reaktoru. Oslobođena je energija izvor za proizvodnju pare. Nuklearne elektrane se dijele po tipu nuklearnog reaktora.

Zaključak
Centralizirani toplinski sustavi su dugoročno rješenje no svaki aspekt sustava treba biti energetski učinkovitiji kako bi nešto dobili s tim sustavima. Velike tvornice koje rade cijeli dan i noć trebaju postići učinkovito izgaranje goriva i što više smanjiti emisiju štetnih plinova. Udaljenost između potrošača i proizvođača topline ne treba predstavljati problem jer bi cijevi trebale biti izolirane i obložene dodatnim materijalom te različitim premazima. No iznimno velika udaljenost nije preporučljiva zbog velikih toplinskih gubitaka. Iz tog razloga se za mjesto proizvodnje topline često biraju tvornice u blizini mjesta uporabe a prijenos topline između gradova ovim sustavom nažalost još uvijek nije moguć.

Stanje primjene CTS u Hrvatskoj
Visokoučinkovita kogeneracija i centralizirano grijanje i hlađenje imaju znatan potencijal za uštedu primarne energije koji je u velikoj mjeri neiskorišten u EU. Centralizirani toplinski sustavi imaju veliku važnost u kontekstu planiranja budućih energetskih sustava s obzirom na to da omogućavaju fleksibilnije vođenje te veću implementaciju obnovljivih izvora energije.

Termoelektrane u Hrvatskoj

Zagreb
Proizvodni kapaciteti toplinske energije u Zagrebu, u vlasništvu Hrvatske elektroprivrede (HEP), smješteni su u dvije kogeneracijske elektrane, u Termoelektrani-toplani Zagreb (TE-TO Zagreb) i u Elektrani-toplani Zagreb (EL-TO Zagreb), te u 61 kotlovnici. Jedinice za proizvodnju topline u kogeneracijskim elektranama sastoje se od kogeneracijskih blokova, te parnih i vrelovodnih kotlova.

TE-TO Zagreb
Direktor: Damir Božičević
Opći podaci:
Položaj: Zagreb, Žitnjak
Tip: kogeneracija električne i toplinske energije
Vrsta goriva
g1: prirodni plin
g2: ekstra lako loživo ulje
g3: loživo ulje
Ukupna snaga: 440 MWe / 850 MW t
Proizvod: električna i toplinska energija

EL-TO Zagreb
Direktor: Krešimir Komljenović.
Opći podaci:
Položaj: Zagreb, Trešnjevka
Tip: kogeneracijska
Proizvodnja: električne i toplinske energije
Vrsta goriva:
g1: prirodni plin
g2: lož ulje
Ukupna snaga: 88.8 MWe / 439 MW t + 160 t/h

Osijek

TE-TO Osijek
Direktor: Branimir Pašić
Opći podaci:
Položaj: Osijek
Tip: kogeneracijska
Proizvodnja: električne i toplinske energije
Vrsta goriva:
g1: prirodni plin / l.ulje
g2: lož ulje / plin
Ukupna snaga: 89 MWe / 139 MW t +50 t/h

Sisak

TE-TO Sisak
Podatci:
Položaj: Sisak, Čret, četiri kilometra nizvodno od Siska na desnoj obali Save
Tip : kondenzacijska termoelektrana s dva bloka : svaki blok ima dva parna kotla (2x330 t/h, 540°C, 135bara)  i po jednu parnu turbinu s generatorom (210MW na generatoru, 198 MW na pragu)
Vrsta goriva: lož ulje, prirodni plin ili kombinirano
Ukupna snaga:
96 MW (2x198 MW) PRAG
420 MW (2x210 MW) GENERATOR
Vrste proizvoda: električna energija, tehnološka para

Rijeka

TE Rijeka
Direktor: Dragan Kavre.
Opći podaci:
Položaj: jugoistočno od Rijeke, na morskoj obali
Tip: regulacijska kondenzacijska, kotao i jedna parna turbina
Vrsta goriva: loživo ulje
Ukupna snaga: 320 MW
Vrste proizvoda: električna energija
Godina izgradnje: 1974. – 1978.

Izvori

 http://heating.danfoss.com/pcmfiles/1/master/other_files/library/heating_book/chapter5.pdf
 http://www.theade.co.uk/what-is-district-heating_191.html
 https://www.theguardian.com/big-energy-debate/2014/aug/20/denmark-district-heating-uk-energy-security
 http://www.efidistrict.eu/en/new-district-heating-network/application-to-district-heating-systems/
 http://www.districtenergy.org/assets/CDEA/Best-Practice/IEA-District-Heating-and-Cooling-Connection-Handbook.pdf
 http://rgn.hr/~drajkovi/nids_damirrajkovic/skripta/Skripta_PiPE.pdf
 http://www.renewableenergyworld.com/ugc/articles/2012/12/is-district-heating-the-way-forward-for-renewable-energy.html
 http://www.buildup.eu/sites/default/files/content/District%20Heating%20in%20buildings_final.pdf
 https://www.fer.unizg.hr/_download/repository/KDI_Janko_Dzodan.pdf
 Termoelektrane
 http://powerlab.fsb.hr/cts2016/
 http://www.sabor.hr/Default.aspx?art=6532
 http://proizvodnja.hep.hr/proizvodnja/osnovni/termoelektrane/teto.aspx

Energetika

Centralizirani toplinski sustav


ශ්‍රී ලංකාවේ මරක්කලයින්ගේ ඉතිහාසය

	ඉස්ලාම්වරැන් ලංකාවේ වැඩුණු ආකාරය ඉන්දියාවේ Malabar  මුහුදු බඩ මුස්ලිම් වරැන් ව්‍යාප්ත වු අාකාරයට සමාන බව සැලකේ සම්ප්‍රදායට අනුව වාර්තා වන්නේ Malabar හි මුස්ලිම්වරැන් වන්දනාමාට ශ්‍රි පාදයට පිවිසියේ තොටුපල මගින් බවය. ඔවුන් සැලකෙන්නේ එම කදු මුදුනේ Adam  ගේ පාද සලකුණ ඇති බවය.ඔවුන් සුනාපරන්තයෙ මකුලාරාමය (මක්කා)ආක්‍රමණය කල ආකාරයට ශ්‍රි පාදස්ථානය ආක්‍රමනය කිරීමට පැමින ඇත.

14 වන ශතවර්ෂයේ අරාබි දේශාටක ඉබන් බතුතා ශ්‍රී ලංකාවේ අරාබි බලපෑම් පිළිබදව බොහෝ තොරතුරැ ප්‍රකාශ කළේය.

7 වන ශතවර්ෂයේ අවසානයට පෙරතුව මුස්ලිම් වාණිජ ජනපදයක් ශ්‍රි ලංකාවේ පැමිණියත් දර්ශන වලි අලංකාරයෙන් මන්මත් වු හා ශ්‍රි පාදයේ වශි වන සම්ප්‍රදායන් හේතුවෙන් විශාල ලෙස මරක්කල වෙළද ජනයා ශ්‍රි ලංකාවට පැමි‍ණි අතර, සමහරෙක් ලංකාවේ පදිංචි වුයේ එකල දේශිය පාලකයන්ගේ හෘදයාංගම සංග්‍රහය නිසාවෙනි. ඔහුවු බැග්ඩැග් හා අනෙකුත් ඉස්ලාම් නගරයන් සමග සංස්කෘතක හා වාණිජ්‍යමය සම්බන්ධ තියා ගැනිමට අමතක නොකළහ.

ටිකිරි අබේසිංහයන්ගේ Portuges Rule in Ceylon 1594-1612 ග්‍රන්ථයට අනුව ශ්‍රි ලංකාවේ ප්‍රථම මුස්ලිම් භක්තිකයන් අරාබියේ   Hose of Hashim හි කොටකට අයත් වුවෝය. ඔවුන් අරාබියෙන් 8 වන ශතවර්ෂෙයේ අරාබි  calioph  හි සකුර පාලනයන් පිට වු අයය. Adel Malika Marwan  සහ දකුණු වලින් ආ අය ඉන්දියා දකුණු අර්ධද්විපයේ, ශ්‍රි ලංකාවේ හා මැලකාක්ා හි ජනවාස ඇරඹිය. ශ්‍රි ලංකාවටය පැමැිණවුන් ජනාවාස 8 ක් පිහිට වුයේ උතුරැ නැගෙනහිර උතුරැ හා බටහිර වෙරළබඩය. ත්‍රිකුනාමලය, යාපනය, කොළඹ, ගාස්ල හා barabareen මෙයට අදාල විය. එම නිසා ඉස්ලානු ආගම ශතවර්ෂ 718 අතර ලංකාවට ආ බව නිගමනය කල හැක.

ශ්‍රි ලංකාවේ මුස්ලිම් ජනයා ව්‍යාප්ත විම කෙරෙහි බෙ‍ාහෝ හේතු විය. සිංහල ජනයාගෙන් බහුතරය යැපුනේ වෙළදාමට වඩා ගොවිතැන මතය. එම නිසා මුස්ලිම්වරැන්ට වෙලදාම් කිරිම පහසුවිය. ශ්‍රි ලාංකිය රජවරැන් මුස්ලිම් ජනයා පිටරටවල් සමග තිබු වාණිජ හා දේශපාලනික සම්බන්ධ තුලින් රට තුලට ආදායම් ගෙන එම නිසා වාසි සහගත ජාතියක් ලෙස සැලකුවේය. ශ්‍රි ලාංකික ජනයාගේ ආගමික ඉවසිම/ සාධඡාරණත්වයද මුස්ලිම් ජනයාගේන් ව්‍යාප්තිය උදෙසා හේතු කාරක විය.නමුදු මරක්කල ජනයා සිංහලයින්ට  කොකා පෙවන ආකාරයක් වර්තමානයෙ දැක ගත හැක.

ප්‍රථම බාගයේ මුස්ලිම් ජනාවාස තොටුපල අසල පිහිට වුයේ ඔවුන්ග් වෙලදාම් කටයුතු වල ස්වභාවය නිසාය.මුස්ලිම් ජනයා සිංහල බෞද්ධ නිවාස වල වහල්කම් කල අතර ඔවුන්ට සිංහල ජනයා ආහාරයෙන් සංග්‍රහ කලේය.සිංහලයා සංග්‍රහයෙන් උසස් ජාතියක් ලෙස ලොවම දනි. තවද මුස්ලිම් ජනයා ලංකාවට පැමිණිමේදි මුස්ලිම් කතුන් නොගෙනා බව උපක'පනය කල හැක. එම නිසා ඔවුන ලංකාවේ සිංහල හෝ දෙමල කතුන් මුස්ලිම් ජාතියට හරහා ඔවුන් විවාහර කර ගත්හ. ශ්‍රි ලංකික මුස්ලිම් වරැන් දෙමළ භාෂාව දැන ගැනීමට මුලික හේතුව වුයේ දකුනු ඉන්දියවෙු දවළදුන් සමග වෙලද හුවමාරැ ඇති කර ගැනිමෙන් ඔවුන් සමගසන්නිවේදන කටයුතු කිරිමට දමිල බාෂාව ඉගෙන ගත් බැවිනිත. ඉන්දියාවේ දෙමලුන් සමග වෙලද හුවමාරැ ඇති කර ගැනිමෙන් ඔවුන් සමග සන්නිවේදන කටයුතු කිරිමිට දමිල භාෂාව ඉගෙන ගත් බැවිනි. ඉන්දියාවේ තමිල්නාඩු හි විසු මුස්ලිම්වරැන් සමග සංකලනය විම ද තවත් හේතුවකි. මුස්ලිම්වරැන් ඉතා සුක්ෂම වෙලදුන් ලෙස මුල්‍යමත් වෙලද ස්ථානයක් ලෙස ශ්‍රි ලංකාව පත් කර ගත්හ. මුස්ලිම් ජනාවාස ගම 1024 හිදි කළුතර දිස්ත්‍රික්කයට පැමිණ බව මසැලකේ. මෙම මුස්ලිම්වරැන් සිලෝන්හි ශ්‍රි ලාංකිකයන් අතර ඉස්ලාම් අගාම ප්‍රචාරය කිරිමට ඉඩ නොදුන්න ද ඔවුන් විවාහ වු දමිල හා සිංහල කතුන් බොහෝමයක් ඉස්ලාම් ආගමට මාරැ විය. ශ්‍රි ලාංකික ඉතිහාසයේ වාර්ථා වන අයුරින්  vathmi Raja  නමැති මුස්ලිම් නායකයෙකු 14 වන ශතවර්ෂයේදි කුරැණැගල ාලනය කර ඇත. මෙම තොරතුරැ ඉතිහාස පොත් වල සදහන් නොවෝ. නවක ලේකකයන් මෙම තොරතුරැ තම පොත් වල සදහන් කර නැත. එයට හේතුව දක්වා නැත. vathmi Raja බුවනනෙක බාහු රජුගේ මුස්ලිම් බිරිදකගෙන් උපත ලැබුවෙකි. පළමු බුවෙකබාහු රජුගේ සිංහල පුත්‍රයා වු 3 වන පරාක්‍රමබාහු රජු පණ්ඩිත පරාක්‍රමබාහු රජ නමින් දඹදෙනිය පාලනය කලේය. තම සුළු සහෝදරයාගේ ඇස් උගුල්ලන ලෙස 3වන පරාක්‍රමබාහු රජු අණකල බව සැලකනෙ අතර මෙම නින්දිත සිධ්ය මහාවංශ කතුවරයා විසින් රචාන කර නැත.. බ්‍රිතාන්‍ය පරිවර්තන Mudaliyar Wijesinghe පවසන්නේ පුස්කොල පෙත් වලින් මෙම සිද්ධිය මුලුමනින්ම ඉවත් කර මුසාවාදා  එකතු කල බවයි. අන්ධවු vathmi Raja ට 1344 දි ලංකා ගමනේදි ඉබන් බතුතා දුටු බව ද සදහන් වේ. vathmi Raja ෙග් පුත් 2වන පරාක	ම බාහුද 2 වන අලකේශ්වර මුස්ලිම් ජාතිකයෙකු විය. මුස්ලිම් ජාතික අ‍ලකේෂ්වර රජුන්ගේ පෙළපත 1410 දි අවසන් විය. මෙම වසර 100 කාලය පුරාවට රජ කල රජුන් සියල්ලන් මුස්ලිම් නොවුද, ශ්‍රි සංඝබෝධි යන උපසර්ගය ගල්සන්නස් වල රජුවරැරන්ගේ නාමය ඉදිරියෙන් නොතිබිමෙන් පිළිඹිබු වන්නේ ඔවුන් බෞද්ධ රඑජවරැන් නොවු බවයි.තවද ඉබන් බතුතාගේ ලංකා ගමනයේදි කොලඹ  Jabothi නමැති මුස්ලිම් පාලකයෙකු ඇබසිනියාවන් 500 ක ගෙන්පමණ සමන්විත නගරාක්ෂක හමුදාවක් සමග පාලනය කල බව සදහන් වේ. මෙය නොසලකා, මුස්ලිම්වරැන් සිංහල රාජ්‍යත්වය හා දේශිය ජනයා සමග සැමවිට ම ග්‍රහ ද සබදියාවෙන් කටයුතු කල බව සැලකේ. ඔවුන් දෙමල ජනයාට වඩා සිංහල ජනයාට සමිපව සිටි බවට සාක්ෂයක් ලෙස මෙය සැලකිය හැක. සිංහල රජවරැන් සමග තිබු සම්බන්ධතාවය තවත් වැඩි වු අතර 14 වන ශතවර්ෂයේදි මුස්ලිම්වරැන් ව්‍යාප්ත වන දමිල රාජධානිය හා දමලුන්ගේ වෙරළබඩ බලය මැඩපැවැත්විමයි. පැවති සටන් වලදි තම සහය සිංහලයන්ට ලබා දි ඇත.
16 වන ශතවර්ස‍ය ආර්ම්භයේදි අරාබි වෙලදුන්ගෙන් පැවත එන ලාංකික මුස්ලිම් ජනයා සැපපහසුවෙන් ශ්‍රි ලංකාවේ පදිංචිව සිට ඇත. ඔවුන් වෙළද කටයුතු වල ඉතා අසාර්ථ වු අතර ස්වදේශිකයන්ගේ සිරිත් ද අනුගමනය කරමින් පටන් ගෙන ඇත.

ශ්‍රී ලංකාවේ අරාබිවරැන්ගේ ඉතිහාසය


Gut gefragt ist halb gewonnen war eine von Hans Rosenthal moderierte Spielshow des ZDF.

Inhalt
Gut gefragt ist halb gewonnen war die erste Fernsehshow von Hans Rosenthal. Es handelte sich um eine Adaption seines erfolgreichen Radioquiz Wer fragt, gewinnt, welches seinerseits auf der amerikanischen Quizsendung "Twenty Questions" basierte. Es traten zwei Prominenten-Teams gegeneinander an, die aus jeweils drei Kandidaten bestanden. Die Aufgabe der Rateteams war es, möglichst schnell vorgegebene Begriffe zu erraten. Hierzu mussten sie Rosenthal Fragen stellen, die dieser nur mit "Ja" oder "Nein" beantwortete. Der "Gegner" des Rateteams war der Einsender des zu erratenden Begriffes; er erhielt für jede gestellte Frage der ersten beiden Runden einen Geldbetrag von 2,50 D-Mark, in den Runden drei und vier wurde der Betrag für jede verstrichene Sekunde ausgezahlt.

Team
Als Rosenthals Assistentin wirkte Monika Sundermann, die ihm später auch bei KO OK, Rate mal mit Rosenthal und Dalli Dalli assistierte. Außerdem zum festen Team zählte der Schnellzeichner Oskar, der die zu erratenden Begriffe für das Publikum zeichnete. Für die musikalische Begleitung sorgte Heinrich Riethmüller mit seinem Orchester.

Laufzeit
Die erste Sendung wurde am 26. September 1964 im ZDF ausgestrahlt. Bis 1970 gab es insgesamt 67 Folgen im Vorabendprogramm; zunächst samstags im Vorabendprogramm, ab Januar 1970 Montags. Das ZDF stellte die Show abrupt ein, nachdem Rosenthal zur ARD gewechselt war, wo er von Gerd Angermann die Quiz-Party (Untertitel: "Ein Quiz um Aktuelles von gestern und vorgestern") übernahm.

Weblinks
 Informationen zu Gut gefragt ist halb gewonnen auf fernsehserien.de

Spielshow
Fernsehsendung (ZDF)
Fernsehsendung der 1960er Jahre
Fernsehsendung der 1970er Jahre
Hans Rosenthal

Gut gefragt ist halb gewonnen


Bušatlije su velikaška obitelj iz Bosne i Hercegovine, podrijetlom s prostora današnje sjeverne Albanije.

Slabljenjem Osmanskog Carstva dovelo je do stvaranja gotovo nezavisnih državica pod vlašću domaćih poturčenih velikaša iz obitelji Bušatlija (sa sjedištem u Skadru) i Tepeleni (sa sjedištem u Janini). Nakon pogibija njihovih najistaknutijih predstavnika Ali-paše Janinskog (1822.) i Mehmed-paše Bušatlije (1831.), središnja vlast pokušala je neuspjelo provesti reforme i učvrstiti svoj utjecaj, ali je to bilo ometano mnogobrojnim i dugotrajnim bunama (1831. – 1837.,1840. – 1843., 1855. – 1869.). Usporedno je tekao i proces nacionalnog osvješćivanja Albanaca, te su udrugoj polovici 19. stoljeća prvi put istaknuti i zahtjevi za stvaranjem neovisne albanske države.

U Bosnu i Hercegovinu stigli su tijekom migracija stanovništva u Osmanskom Carstvu. Preci su imali begovsko podrijetlo. Dolaskom na prostore današnje BiH postali su livanjski begovi i vlasnici mnogobrojnih posjeda. Najpoznatiji im je posjet Buško blato sa svojim okrajcima i tisućama četvornih metara, oduzetih agrarnim reformama, eksproprijacijama, nacionalizacijama i inim legalnim i ilegalnim načinima otimanja.

Obitelj je dala poznate pripadnike osmanskog vojskovođu Mahmut-pašu Bušatliju, narodnog heroja Mahmuta Bušatliju, liječnika primarijusa Asima Bušatliju, geomorfologa i akademika AZU BIH Ibrahima Bušatliju. Jedan od poznatijih pripadnika je Mahmut-beg Bušatlija koji se suprotstavio austro-ugarskom zaposjedanju Bosne i Hercegovine 1878. godine. Tad je oko 80 članova njegove obitelji Mahmut-bega Bušatlije raseljeno i opljačkano. Rođaci su ostali na prostorima Bugojna i Donjeg Vakufa. Ibrahim-beg Bušatlija je otišao u Vitinu gdje je kupio zemljište za potrebe svoje obitelji i tu se naselio. Odatle potječe mala enklava muslimana u zapadnoj Hercegovini. Mati je jednog od najpoznatijih teatrologa i reditelja na prostorima bivše Jugoslavije Gorčina Stojanovića, direktora Jugoslavenskog dramskog kazališta također iz obitelji Bušatlija, Emina (Minka) Bušatlija-Stojanović.

Izvori

Bosna i Hercegovina u Osmanskom Carstvu
Plemstvo

Bušatlija


El Jardín botánico litoral Paul Jovet () es un jardín botánico privado sin ánimo de lucro de 2.5 hectáreas de extensión, que se encuentra en San Juan de Luz, Francia.

Localización

Jardin botanique littoral Paul Jovet, 31, avenue Gaëtan de Bernoville, San Juan de Luz, Département de Pyrénées-Atlantiques, Aquitaine, Francia.

Se encuentra abierto varios días por semana en los meses cálidos del año; se cobra una tarifa de entrada.

Historia
El jardín fue previsto primero en los años 80 por el botánico francés Paul Jovet (1896-1991) del Museo Nacional de historia natural en Biarritz.

Las primeras excavaciones de la charca y el ajardinamiento se efectuaron en 1991, con los primeros árboles plantados en 1996 y comenzando en 2003 los intercambios de plantas.

En 2008 se abrió al público.

Colecciones
El jardín se centra en la flora regional y el medioambiente natural de la costa. Se ubica encima de un acantilado rocoso de unos 50 metros sobre el Océano Atlántico. Conserva un bosquete indígena mixto de roble-pino y áreas de humedal, y proporciona una amplia gama de hábitat para las plantas de la flora local. Los terrenos se organizan como sigue:

 Colección de magnolias
 Plantas procedentes de los cinco continentes
 Jardín de plantas cotidianas
 Robles del Atlántico
 Rocalla
 Brezos de la costa
 Plantas de acantilados
 Plazas botánicas
 Dunas
 Humedales
 Bosquete costero mixto de roble-pino.

Referencias

Enlaces externos
 Jardin botanique littoral Paul Jovet
 BGCI news article, "The Paul Jovet Botanical Garden opens its doors", May 29, 2008
 Artículo en el Développement durable article, 27 de febrero de 2008 (Francés)

Paul Jovet
Paul Jovet
Paul Jovet
Francia en 2008

Jardín botánico litoral Paul Jovet


L'Éthiopie du Sud-Ouest est un État régional de l'Éthiopie. Elle a été séparée de la Région des nations, nationalités et peuples du Sud (SNNPR) le 23 novembre 2021 après un référendum au résultat favorable.

Elle se compose des zones Keffa, Sheka, Bench Sheko, Dawro, Mirab Omo et du woreda spécial Konta.

Notes

Sources et références

Division administrative fondée en 2021

Éthiopie du Sud-Ouest


جبل الزَرْف جبل يقع بولاية قفصة من الجنوب الغربي التونسي، شمال غربي مدينة المتلوي وشرق مدينة الرديف. يبلغ ارتفاعه 704 .

انظر أيضًا

 قائمة جبال تونس

زرف

جبل الزرف


Tvangsindlæggelsen er en kortfilm instrueret af Kim Lysgaard Andersen efter eget manuskript.

Handling
Moderen Sanne Bülow's søn begår selvmord. Uvisheden om hvorfor er stor, men for Sanne skete det ikke. Hun fornægter sandheden og opfinder sin egen psykotiske virkelighed, hvor hendes søn stadig er hos hende. Dog formår hendes opstillede verden ikke at være helt perfekt, da sønnen - som er et billede af hendes indre kamp - bliver mere og mere provokerende og ustabil. Til sidst må Sanne erkende virkeligheden og gå igennem det skrækkelige øjeblik, hvori hun finder sin søn død - død ved hængning.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2008
Kortfilm fra Danmark

Tvangsindlæggelsen


Omar Bravo Tordecillas (d. 4 Mart 1980; Loc Mochis Sinaloa, Meksika), Meksikalı orta saha ve forvet oyuncusu. Meksika Birinci Lig Takımlarından Cruz Azul'da oynamaktadır.

Kariyeri
Profesyonel futbolcu olmadan önce bir boksördü. Vravo Chivas'ın altyapısında yetişti ve 17 Şubat 2001'deki Tigres Maçında birinci takıma çıktı. İlk 3 sezonda yedek olarak çıksa da 2002 sezonunda 15 maçta 6 gol atarak as kadronun bir elemanı oldu. Takıma başladığından bugüne 134 maçta 97 kere ilk 11'de sahaya çıktı ve 41 gol attı.

Bravo Meksika genç takımında ara sıra oynadı ve daha sonra da A millî takıma yükseldi. 2004'te as forvet olarak A millî takım ile Yunanistan'da Olimpiyat Oyunları'na katıldı ve 2 gol kaydetti. A millî takıma alınması Jesus Arellano'nun bir dostluk maçında sakatlığından dolayı oynayamaması sayesinde olmuştur.

İstatistikler
Güncelleme: 20, 2011

|-
|2000-01||rowspan="8"|Guadalajara||rowspan="8"|Primera División||3||0|| || || || || 3||0
|-
|2001-02||33||2||||||||||33||2
|-
|2002-03||41||18||||||||||41||18
|-
|2003-04||40||14||3||2||||||43||16
|-
|2004-05||32||18||2||0||||||34||18
|-
|2005-06||28||9||7||3||0||0||35||12
|-
|2006-07||43||22||0||0||6||4||49||28
|-
|2007-08||38||18||0||0||||||38||18

|-
|2008-09||Deportivo La Coruña||La Liga||9||1||3||2||8||0||20||3

|-
|2008-09||UANL||rowspan="3"|Primera División||6||0||0||0||||||6||0
|-
|2009-10||rowspan="2"|Guadalajara||32||5||||||8||5||40||10
|-
|2010-11||9||2||||||||||9||2

|-
|2011||rowspan="1"|Sporting Kansas City||rowspan="1"|MLS||28||9||2||0||0||0||30||9
305||108||12||5||14||9||331||122
9||1||3||2||8||0||20||3
28||9||2||0||0||0||30||9
342||118||17||7||22||9||381||143

Millî takım
Güncelleme 27 Haziran 2010

Başarıları
Guadalajara Cup- 2006

Meksika
CONCACAF Altın Kupa: 2003, 2009

Bireysel
 CONCACAF Şampiyonlar Ligi gol kralı: 2007 (Luciano Emílio ile birlikte)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Sporting KC profile
 FIFA profile
 ESPN profile

1980 doğumlular
Meksikalı futbolcular
RC Deportivo de La Coruña futbolcuları
Cruz Azul FC futbolcuları
Meksika millî futbol takımı futbolcuları
2003 CONCACAF Altın Kupa futbolcuları
2004 Yaz Olimpiyatları futbolcuları
2005 CONCACAF Altın Kupa futbolcuları
2006 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2007 CONCACAF Altın Kupa futbolcuları
2007 Copa América futbolcuları
2009 CONCACAF Altın Kupa futbolcuları
Yaşayan insanlar
Forvet futbolcular
2005 FIFA Konfederasyonlar Kupası futbolcuları
CD Guadalajara futbolcuları
CONCACAF Altın Kupa kazanan futbolcular
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
Amerika Birleşik Devletleri'ndeki gurbetçi futbolcular
La Liga futbolcuları
Liga MX futbolcuları
Major League Soccer futbolcuları
Meksikalı gurbetçi futbolcular
İspanya'daki Meksikalı gurbetçiler
Amerika Birleşik Devletleri'ndeki Meksikalı gurbetçiler
North American Soccer League futbolcuları
Carolina RailHawks futbolcuları
Meksikalı Olimpiyat futbolcuları
Sporting Kansas City futbolcuları
CF Tigres UANL futbolcuları

Omar Bravo


Agustin de Hinojosa y Montalvo, OFM (1575 – 5 de julho de 1631) foi um prelado católico romano que serviu como bispo da Nicarágua (1630–1631).

Biografia
Agustín de Hinojosa y Montalvo nasceu em Madrid, Espanha, em 1575 e foi ordenado sacerdote na Ordem dos Frades Menores. A 12 de agosto de 1630, foi nomeado bispo da Nicarágua durante o papado do Papa Urbano VIII. No dia 16 de setembro de 1630, foi consagrado bispo por Juan Guzman, arcebispo de Tarragona com Francisco Olivares Maldonado, bispo auxiliar de Toledo, e Cristóforo Chrisostome Carletti, bispo de Termia, servindo como co-consagradores. Serviu como Bispo da Nicarágua até à sua morte no dia 5 de julho de 1631.

Naturais de Madrid
Mortos em 1631
Nascidos em 1575
Bispos católicos
Bispos nomeados pelo Papa Urbano VIII

Agustin de Hinojosa y Montalvo


Olaylar
 18 Ocak – Alman İmparatorluğu 2. Reich adı ile kuruldu
 1 Mart – Fransa'nın son kralı III. Napolyon sürgüne gönderildi. Adolphe Thiers'in başkan olmasıyla üçüncü cumhuriyet kuruldu.
 18 Mart - Paris Komünü ilan edildi
 29 Haziran - İlk sendikacılık yasası, Birleşik Krallık Parlamentosu'nda onaylandı.
 1871 Versay Antlaşması

Tarihi bilinmeyenler

 Charles Darwin İnsan Soyunun Aslı kitabını yayınladı

Doğumlar
 15 Ocak - Ahatanhel Krımski, Ukraynalı bilim insanı ve akademisyen (ö. 1942)
 22 Haziran - William McDougall, İngiliz psikolog (ö. 1938)
 10 Temmuz - Marcel Proust, Fransız yazar.
 29 Ağustos - Jack Butler Yeats, İrlandalı ressam (ö. 1957).
 17 Ekim - Dénes Berinkey, Macar siyasetçi, hukukçu. (ö. 1944)
Doğduğu ay ve gün bilinmeyenler
 Sütçü İmam, Türktür. Türk Bağımsızlık Savaşının kahramanlarındandır (ö. 25 Kasım 1922).
 Mehmet Güneşdoğdu (ö. 23 Şubat 1946) TBMM 4. ve 5. dönem Samsun milletvekili.
 Vahan Şahinyan, Osmanlı Ermenisi tiyatro oyuncusu (ö. 1946)

Ölümler
 17 Şubat - Şeyh Şamil, Kuzey Kafkasya halklarının, Avar kökenli politik ve dini önderi
 13 Eylül - Şinasi, Türk yazar ve gazeteci

1871


Pokrajinski narodnooslobodilački odbor za Istru, vrhovno pokrajinsko tijelo narodnooslobodilačke vlasti, osnovano na zasjedanju predstavnika naroda Istre (Hrvata i Talijana) 25. i 26. rujna 1943. (Dan donošenja Odluke o sjedinjenju Istre, Rijeke, Zadra i otoka s maticom zemljom Hrvatskom) u Pazinu. Na tom je sastanku potvrđena odluka Okružnoga NOO-a o odcjepljenju Istre od Italije i ujedinjenju s maticom zemljom Hrvatskom (Pazinske odluke). Istra se "priključuje matici zemlji i proglašuje ujedinjenje s ostalom našom hrvatskom braćom."  Ova odluka već 20. rujna 1943. postaje dijelom hrvatskog pravnog sustava "Odlukom ZAVNOH-a o priključenju Istre, Rijeke, Zadra i ostalih okupiranih krajeva Hrvatskoj". Odluka je godine 1947. potvrđena Pariškim mirovnim ugovorom. Objavljen je sastav predsjedništva (Joakim Rakovac, Vjekoslav Stranić i Ante Cerovac), imena desetorice članova i 16 sudionika. Doneseno je devet zaključaka, objavljenih u Proglasu istarskom narodu 26. rujna 1943., kojima su ukinuti fašistički zakoni, a Talijanima priznata sva nacionalna prava. U proglasu se Istrani pozivaju da se odazovu mobilizaciji NOV-a i da upišu Zajam narodnog oslobođenja, koji je raspisao ZAVNOH za pomoć stradalima u NOB-u. Pokrajinski je NOO potkraj listopada preustrojen, tako da je djelovao u sastavu: J. Rakovac, predsjednik, A. Cerovac, tajnik, Drago Ivančić, Miho Milanović, Silva Kopitar, Alma Pikunić, Božo Kalčić, Ćiro Raner, Srećko Štifanić i Ante Mauša-Mirko. Na sastanku 23. siječnja 1944. preimenovan je u Oblasni NOO za Istru, koji je pod tim imenom djelovao do kraja rata. Istodobno su osnovani okružni NOO-i.

Vidi još
 Dan donošenja Odluke o sjedinjenju Istre, Rijeke, Zadra i otoka s maticom zemljom Hrvatskom
 Pazinske odluke

Izvori

Hrvatska pravna povijest


Ürün, doğadan elde edilen, üretilen yararlı şey, mahsül.
 Ürün, bir tutum ve davranışın ortaya çıkardığı şey.
 Ürün ağacı, ekonomide ürün sürecini gösteren bir şema.
 Ürün (dergi), dergi.
 Ürün, Uşak,  Uşak ili merkez ilçesine bağlı köy
 Ürün (ekonomi), İnsan ihtiyaçlarını karşılamaya yönelik üretilen, maddi olan (mal) ve maddi olmayan (hizmet) üretilmiş unsurların genel adı.

Ürün


Expoziția artiștilor în viață din anul 1874 a fost a cincea manifestare artistică care s-a inaugurat ulterior înființării din anul 1864 a Școlii de Arte Frumoase din București, ai cărei fondatori au fost Theodor Aman și Gheorghe Tattarescu. Expoziția a făcut parte dintr-un lung șir de astfel de evenimente artistice care s-au derulat în ultimele patru decenii ale secolului al XIX-lea, ele fiind organizate de Ministerul Cultelor și Instrucțiunii Publice în parteneriat cu Școala de Arte Frumoase. Evenimentul a avut loc în galeria Pinacotecii din București la sfârșitul lunii septembrie 1874.

Expoziția din anul 1874 a fost constituită cu lucrări realizate de către artiști tineri sau amatori, excepție făcând Constantin I. Stăncescu și Karl Storck. Printre expozanți s-a numărat și Constantin Stahi care a spart boicotul artiștilor ieșeni față de manifestările oficiale bucureștene. Chiar dacă în lista artiștilor participanți nu se afla, la acest eveniment artistic a fost prezent și Ion Andreescu. Au mai participat Sava Henția, Mihail Ștefănescu, Polizu-Micșunești - artist amator, Alexandru Fotino, Ion Sălceanu, Paul Petric și August Schench.

Adrian-Silvan Ionescu a afirmat că expoziția din anul 1874 a fost una fără staruri și fără artiști plastici de prima mână. Nu poate fi tăgăduit faptul că Theodor Aman a evitat să fie obiectul scandalurilor de presă și de aceea s-a ținut departe de a mai fi elementul organizatoric principal și ca urmare nici nu a mai expus nicio lucrare. El a fost înlocuit de către Constantin I. Stăncescu, acesta din urmă fiind cel care a panotat expoziția. Stăncescu era deja o persoană influentă, în plină ascensiune, și cel care pentru următorii 25 de ani va fi pe firmamentul vieții artistice a capitalei României. El a acaparat în timp mai multe funcții în cadrul instituțiilor de cultură ale Bucureștiului. Ediția din 1874 a fost ultima Expoziție a artiștilor în viață, așa cum a creat-o și conceput-o Theodor Aman.

Istoria manifestării expoziționale
O dată cu revenirea în deceniul al șaselea al secolului al XIX-lea de la studiile pe care le făcuseră în străinătate a lui Gheorghe Panaiteanu-Bardasare și Gheorghe Năstăseanu în Moldova și Theodor Aman și Gheorghe Tattarescu în Muntenia, s-a produs în România o adevărată efervescență artistică. Tineri progresiști și entuziaști, aceștia au contribuit la închegarea mișcării artistice pe plan local și mai apoi la nivel național.

Pe de altă parte, primii au fost fondatorii Școlii de Arte Frumoase din Iași din data de 26 octombrie 1860 și ultimii, fondatorii Școlii de Arte Frumoase din București din data de 5 octombrie 1864. Ei au fost pionierii învățământului de specialitate și au fost organizatorii primei Pinacoteci din Iași și din București. Toți patru au contribuit într-un mod capital la cizelarea gustului publicului precum și la diversificarea genurilor plastice prin intermediul Expoziției artiștilor în viață, ai căror promotori au fost.

La sfârșitul anului 1863, Dimitrie Bolintineanu aflat în acel moment deținător al portofoliului Cultelor și Instrucțiunii Publice, a venit cu ideea de a da un imbold mișcării artistice românești. Ideea urmărea două scopuri principale. Primul era obișnuirea publicului cu manifestările artistice și al doilea era dorința de a achiziționa lucrări pentru Galeria de Tablouri. Ca urmare în anul 1864 s-a ținut o expoziție pentru testarea publicului pentru arte și în același an s-a făcut primul Regulament al Expoziției artiștilor în viață. Acesta a fost promulgat în 4 decembrie 1864 de domnitorul Alexandru Ioan I și în 13/25 decembrie 1864 a fost publicat în Monitorul Oficial. Conform Regulamentului, Expozițiile artiștilor în viață urmau să se țină anual, alternativ la București și Iași. Această prevedere din regulament nu a fost respectată niciodată, singura oară când s-a încercat să se facă la Iași - în anul 1866, epoziția nu s-a organizat din diverse motive. Regulamentul din 1864 a fost amendat de trei ori cu modificări: în anul 1868, în anul 1881 și 1894.

Prima Expoziție a artiștilor în viață a avut loc în anul 1865 la București. Expoziția din anul 1866 de la Iași a fost una eșuată. A doua Expoziție a avut loc în anul 1868 la București. În anul 1869 a avut loc în sălile Academiei (Universitate) de la București o expoziție domnească, prin care Carol I și-a prezentat propria colecție de artă, iar în anul 1870 a avut loc tot la București a treia Expoziție a artiștilor în viață. După eșecul discuțiilor pentru organizarea unei expoziții în anul 1871 la Iași s-a organizat în anul 1872 cea de a patra expoziție la Palatul Academiei din București (clădirea Universității de astăzi).

Demersuri organizatorice
În ziua de 28 ianuarie 1874, în timpul desfășurării celei de a doua expoziții a Societății Amicilor Bellelor-Arte, Theodor Aman a transmis adresa nr. 13 Ministerului Cultelor și Instrucțiunii Publice prin care a cerut factorilor de decizie să facă diligențele necesare anunțării în Monitorul Oficial și în publicațiile presei acelor vremuri, a deschiderii unei noi Expoziții a artiștilor în viață în data de 5 mai 1874.

În ultima decadă a lunii aprilie, Aman a mai trimis o adresă prin care a solicitat decalarea vernisajului pentru ziua de 10 septembrie pentru Esposițiunea de Pictură, Sculptură și Arhitectură a Operelor Artiștilor în viață Români și Străini domiciliați în țară. Nici această dată nu a fost agreată de Aman, deoarece el a  înștiințat Ministerul Instrucțiunii în ziua de 25 septembrie că juriul a reușit să facă selecția lucrărilor care vor fi expuse pe simeze. Conform regulamentului de funcționare a expoziției, doar juriul putea decide care lucrări pot participa la manifestare. Prin ultima adresă, el a cerut și tipărirea unui catalog.

Ca urmare a demersurilor făcute de Theodor Aman, directorul Ghidionescu l-a notificat pe președintele Școlii de Belle-Arte că a trimis ordinul de tipărire a celor 300 de cataloage către Imprimeria Statului, dar Aman trebuia să se ocupe de procurarea hârtiei necesare.

Ca și la celelalte patru expoziții precedente, Aman s-a confruntat cu căutarea unui spațiu corespunzător de expunere. A avut neînțelegeri cu administratorul Universității din București. Acestea sunt relevate de adresa nr. 46 din 6 septembrie 1874 prin care Aman a reclamat că nu i se pune la dispoziție o anume sală și a amenințat că va fi nevoit să renunțe la expoziția din acel an, cu toate că cei mai afectați vor fi artiștii și publicul amator de artă:
 "... Esposițiunea Artiștilor în viață s'a annunciatu publicului că se va deschide la 15 curentu, eru Domniloru Artiști ca să'și depună operile loru celu mai târziu până la 10; câteva opere s'a și depus deja de Domni Artiști esposanți în Cancelaria Pinacothecei. Salonulu însă ce potea servi pentru assemenea esposiție nu s'a liberatu subsemnatului de D. Intendentu allu Academiei subtu cuvântu că nu pote și ce n'are assemenea salon disponibil. În casulu de față posițiunea mea devine dificilă decorată, publiculu este annunciatu pentru deschiderea Esposițiunei. Așia daru, Domnule Ministru, ammu onore a vă ruga să bine voiți a ordona numitului Intendentu ca să depună câtu mai neîntârziam Salonulu la disposițiunea sub semnatului; sau dacă domnia vostră nu încuviințați, voi fi silitu a anunția din nou suprimarea Esposițiunei pentru anulu acesta, cea ce aru descuragia pe Artiștii esposanți cari se pregătescu de mai multe luni, eru publiculu n'aru înțelege causa suprimărei anunciatei Esposițiuni."

Prin rezoluția sa, directorul Ghidionescu a arătat imposibilitatea de a elibera vreo sală, deoarece pe 15 septembrie începeau cursurile universitare și el a îndemnat să fie folosită sala Pinacotecii. Așa că expoziția s-a deschis în acel spațiu.

Participanți și lucrări expuse
La această expoziție nu au participat Henric Trenk, Carol Popp de Szathmari, Gheorghe Tattarescu, Nicolae Grigorescu, Constantin Lecca și Theodor Aman. Majoritatea acestora au fost prezenți în anul precedent la Expoziția Societății Amicilor Bellelor-Arte. În opinia criticului și istoricului de artă Adrian-Silvan Ionescu, Aman ar fi evitat criticile ce i se aduceau privind modul de selecție a lucrărilor și a modului de panotare a lor și în special ale sale. Nicolae Grigorescu, ca urmare a situației delicate ce s-a creat în anul 1872, din acel moment a refuzat cu obstinație să participe la manifestările oficiale de acest tip.

Expoziția artiștilor în viață din anul 1874 a fost constituită cu lucrări realizate de către artiști tineri sau amatori, excepție făcând Constantin I. Stăncescu și Karl Storck. Printre expozanți s-a numărat și Constantin Stahi care a spart boicotul artiștilor ieșeni față de manifestările oficiale bucureștene. Chiar dacă în lista artiștilor participanți nu se regăsea numele lui Ion Andreescu, el a fost prezent la acest eveniment artistic. Pictorul băcăuan a expus o natură statică intitulată Coacăze. Ca argument al acestei afirmații stă consemnarea în creion pe care George Ioanid a făcut-o pe un catalog al expoziției.

Au mai participat Sava Henția, Mihail Ștefănescu, Polizu-Micșunești, Alexandru Fotino, Ion Sălceanu și August Schench. Lucrările ce au fost identificate că au participat la manifestare sunt:
Secția de pictură:

Sava Henția -- o compoziție mitologică intitulată Psyche abandonată de Cupidon ce fusese expusă în anul 1873 la Salonul Oficial din Paris și Aurora. A mai avut două portrete - Doamna Tătăranu și Doamna Ionescu împreună cu una dintre fiicele sale, un Studiu de câine și O tânără italiancă;
Constantin I. Stăncescu -- a prezentat, ca de obicei, o serie de portrete, Portretul doamnei Kalinderu în cărbune și șase în tehnica pastelului - Portretul doamnei Petre Grădișteanu,  Eliza Stăncescu, doamna N. T. Tătăranu, doamna Nicolae Predescu, Fetița blondă, și o natură moartă intitulată Coșul cu cireșe;
Mihail Ștefănescu -- a avut peisaje - Vederea lacului Geneva, Vile Borgheze, Efect de iarnă în Transilvania (studiu de peisaj la Albano), portrete - Doamna Szabo și Copil, naturi statice - Flori, compoziție - Orfeu în infern;
Constantin Stahi -- a prezentat două țărănci, una stând pe o piatră într-o atitudine gânditoare și o alta la fântână.
Polizu Micșunești, artist amator -- un tablou intitulat Marină ( cunoscută și ca Familie marinară așteptând sosirea unei bărci) și unul Efect de zăpadă în munți;
Alexandru Fotino -- Flori și pepeni;
Ion Andreescu -- o natură statică - Coacăze.
George Ioanid -- (?)
Gheorghe Mihăiescu -- (?)
Secția de sculptură:
Karl Storck -- Bustul generalului Herescu și Portretul principesei Maria;
Ion Sălceanu -- un birou de nuc și Cupidon cerând arcul de la Psiheea - sculpturi în lemn.
August Schench -- a cioplit un stejar  - Un balaur luptând cu un șarpe - sculptură în lemn.
Secția de arhitectură:
Paul Petric -- (?)

Premii

Juriul manifestării a acordat următoarele premii:
Secția de pictură:
Medalia de clasa a II-a -- Sava Henția și Mihail Ștefănescu;
Medalia de clasa a III-a -- Polizu-Micșunești, Mihail Dan și Alexandru Fotino;
Mențiuni -- Constantin Stahi, Gheorghe Miluiescu și George Ioanid.
Secția de sculptură:
Medalia de clasa I-a -- Karl Storck;
Medalia de clasa a II-a -- Ion Sălceanu;
Mențiune -- August Schenck.
Secția de arhitectură:
Medalia de clasa a III-a -- Paul Petric

Împărțirea premiilor s-a făcut în ziua de duminică 21 noiembrie 1874 la orele 13. Aman a solicitat forul tutelar să facă publicitate în presă prin publicarea unui anunț. A solicitat de asemenea eliberarea sumei de 350 de lei aferentă contravalorii premiilor acordate și plata sumei cuvenite lui Sava Henția pentru tabloul achiziționat pentru Pinacoteca din București. Ceremonia de premiere a coincis cu cea a elevilor Școlii de Belle-Arte.

În data de 22 noiembrie 1874, Theodor Aman a depus la Ministerul Instrucțiunii o prezentare a solemnității de decernare a premiilor. Ministrul Titu Maiorescu a tăiat cu o linie groasă aliniatele din text unde trebuia inserat discursul lui Aman și a făcut precizarea pe document că "... Se va publica numai o scurtă dare de seamă în Monitor".

Achizițiile statului

Ca urmare a deliberărilor juriului, acesta a propus ministerului să se achiziționeze tabloul lui Sava Henția intitulat O tânără italiancă pentru prețul de 300 de lei și o lucrare realizată de Constantin I. Stăncescu numit Coș cu cireșe pentru suma de 500 de lei.

Consiliul Permanent al Instrucțiunii a fost de acord cu propunerile juriului. În schimb, ministrul Titu Maiorescu a aprobat doar în parte procesul verbal emis de către forul tutelar. El a refuzat cumpărarea lucrării lui Stăncescu spunând că este inadmisibil a "... admite ca un membru al juriului să decidă împreună cu ceilalți membri cumpărarea propriei sale lucrări". Theodor Aman a susținut pe Stăncescu printr-o adresă folosind o uzanță în asemenea deliberări: "... am onoare a supune la cunoștința Domniei Voastre că și în trecut s-a urmat [procedat] asemenea. Juriul nu în prezența D-lui Stăncescu a admis cumpărătoarea și D-lui a subscris Prescriptul Verbal întrucât privea judecata celorlalți artiști." Într-un final, Ministerul a dat rezoluția de achiziționare pentru o valoare diminuată în sumă de 450 de lei și a repartizat tabloul pentru a face parte din galeria de exponate a Pinacotecii din Iași. Prin eroarea copistului care a luat în gestiune lucrarea, ea a apărut în fișele de inventar ale Pinacotecii sub numele de Coș cu flori.

Cronica presei
Absența principalilor artiști de marcă ai vremii de la această manifestare expozițională a afectat și reflectarea ei în articolele de presă. Astfel, doar doi conicari s-au ocupat de participanții la expoziție - Ulysse de Marsillac în Le Jounal de Bucharest și Grigore H. Grandea în ziarul Pressa. Amândoi au avut o abordare ironică la adresa mișcării artistice bucureștene.

Ulysse de Marsillac
Cronicarul a început în prima parte a articolului cu exclamații de uimire care aveau misiunea de a obține indulgența vizitatorilor și cititorilor:
"... Doamne, da, avem un salon. Nu este salonul din Paris; nu este galeria din Dresda nici tribuna din Florența; în sfârșit, este o mică selecție de tablouri, din care multe nu sunt lipsite de interes... Ești mereu sigur că-l vei întâlni [pe Constantin I. Stăncescu] peste tot unde este vorba de lucruri care sunt de domeniul artei. Director general al teatrelor, profesor la Școala de Belle-Arte din București, membru al Ateneului Român, viața sa este dusă printre lucruri nobile și frumoase. Fericit muritor care nu vede în viață decât rozele doar că uneori simte și ghimpii...  Portretele sale au fidelitatea fotografiei fără a avea rigiditatea ei. Sunt poze, dar poze care trăiesc."

În continuare a comentat lucrările prezentate de Stăncescu, majoritatea portrete, ca de obicei, unul în cărbune (D-na Kalinderu) și șase în pastel (D-na Petre Grădișteanu, d-na Eliza Stăncescu, d-na N. Tătăranu, Nicolae Predescu, Fetița blondă și o natură moartă Coș cu cireșe.

A comentat prezența la manifestare a lui Sava Henția cu Psyche abandonată de Cupidon și Aurora. Dacă pentru Psyche a avut cuvinte de laudă și prin prisma faptului că a fost prezentată publicului parizian în anul 1873 cu ocazia desfășurării Salonului Oficial, despre Aurora a opinat că pare a fi o lucrare neterminată, nudul fiind bine desenat însă culorile cam prea tari.

Un pasaj important din a doua parte articolului, de Marsillac le-a consacrat lui Polizu Micșunești ale cărui lucrări O marină și Efect de zăpadă în munți le-a considerat a fi pline de poezie. A enumerat titlurile lui Mihail Ștefănescu precizând că Orfeu în infern este "... o tentativă cutezătoare de a aborda marea pictură mitologică" care relevă însă incapacitatea artistului în stăpânirea compoziției, atitudinea personajelor fiind prea teatrale. Comentariile critice ale lui Marsillac s-au oprit la Mihail Ștefănescu, deoarece a considerat că restul exponatelor nu merită comentarii.

Grigore H. Grandea

Cronica făcută de Ulysse de Marsillac a fost completată de Grigore H. Grandea într-un articol cu două părți în ziarul Presa. Acesta a adus noi amănunte amuzante și pitorești. Astfel, în prima parte, Grandea a ținut un discurs din istoria artei universale și a relatat o experiență personală care i-a pus în lumină interesul pe care oamenii simplii din Europa Occidentală îl aveau pentru artă. Povestea lui Grandea era un preludiu moralizator care se dorea a fi o introducere în cronica sa, satirizând interesul pe care publicull bucureștean îl avea pentru arta plastică. În loc ca galeria expoziției bucureștene să fie plină de vizitatori plini de entuziasm, singurele persoane care s-au s-o vadă era el, cronicarul și un cățel - referire transparentă la lucrarea lui Sava Henția. Narațiunea descrie un episod în care Grandea mergea cu trenul spre Ostende, el fiind vecin de compartiment cu un muncitor belgian. Belgianul era un mare amator de artă care mergea în fiecare duminică la muzeul din Bruges însoțit de fiicele lui, scopul fiind distracția și relaxarea la care toți uvrierii din Țările de jos făceau apel. Curios și dezamăgit de cunoștințele precare pe care le avea prin comparașie cu fetele belgianului, Grandea s-a dus și el la muzeul din Bruges.
"... Zilele acestea ducându-mă să văd Esposițunea artiștilor în viață la 1874 (dintre cari unii nu s'au născut încă) mi-am amintit de cuvintele bătrânului de la Bruges. Mă mândream de progresul ce au făcut; mă așteptam să văd sala plină nu de uvrieri, dar de studenți, impiegați publici, ofițeri, pensionari și dame. Am intrat. Vântul prin o fereastră deschisă făcea să tremure biata Psihee (sic) în nuditatea ei. Un cățel își freca zgarda într-un colț și, văzndu-mă, începu să latre - se înțelege - de mirare. Eu cu pașii și el cu lătratul eram singurii muncitori cari tulburam repausul acelei săli, tăcută ca ruinele Palmirei."
În cea de a doua parte a cronicii, Grigore Grandea  a acordat un spațiu mai larg comentariilor critice vis-a-vis de opera lui Sava Henția care "... l-a izbit mai mult cu puterea talentului". Cronicarul a pigmentat întregul comentariu cu ironii subînțelese sau explicite, chiar dacă a pretins că-l admiră pe pictor.
 "... Și d-sa, ca ceilalți mulți, s'a înclinat către portretărie; cele ce a produs însă, ne îndulcesc regretul și zău! dacă vreodată voi avea dorința să admir mutra mea cu o mustață albă și alta neagră, d. Henția să-și prepare penelul abil pentru a reproduce un asemenea fenomen capilar. (...) Talentul d-lui Henția se joacă când este a zugrăvi câini. Cățelul de d-sa este un mic cap-d'operă. D. Kalinderu care i l'a cumpărat i-a comandat facerea unui alt tablou: Câini de vânătoare. După ce am admirat Cățelul d-lui Henția, am înțeles ceea ce adusese pe cățelul care a anunțat intrarea mea în salonul esposițiunei cu lătrături. Venise și el, ca și mine, să admire portretul unuia din semenii lătrători. Când vederea mi-a căzut pe acest tablou, espresiunea, atitudinea, și coloritul erau cât paci să mă facă a'l chiema Cuțu! Cuțu!"

În continuare a acreciat Psyche abandonată de Cupidon și despre Aurora a declarat că depășește cu mult posibilitățile pictorului, rezultatul fiind unul mediocru. Grandea a citat pe ceilalți participanți cu numele lucrărilor expuse de aceștia. Dintre cei prezenți de la secțiunea de sculptură, doar pe Karl Storck l-a considerat a fi artist, ceilalți doar niște ebeniști.

În încheierea articolului, Grandea a spus "... Și acesta este salonul din 1874 în care, cu toală sărăcia lui, noi, vizitatorii am avut câteva ore plăcute, eu admirând talentele născânde, iar cățelul mirosindu-mi pulpele. Am zis sărăcia lui pentru că n-am văzut nimic de luceferii artelor de la noi, ca d-nii Aman, Tătărescu, Grigorescu, Orescu, Montoreanu. Păcat! Voi cerceta zilele acestea în registrul stărei civile de la primărie, să văd cari din ei mai sunt în viață pentru a ști către care am să'mi împlinesc datoria de necrologist".

Critica posterității
Adrian-Silvan Ionescu în comentariile sale critice a aprobat opinia lui Grigore H. Grandea și a afirmat că expoziția din anul 1874 a fost una fără staruri și fără artiști plastici de prima mână. Nu poate fi tăgăduit faptul că Theodor Aman a evitat să fie obiectul scandalurilor de presă și de aceea s-a ținut departe de a mai fi elementul organizatoric principal și ca urmare nici nu a mai expus nicio lucrare. El a fost înlocuit de către Constantin I. Stăncescu, acesta din urmă fiind cel care a panotat expoziția. Stăncescu era deja o persoană influentă, în plină ascensiune, și cel care pentru următorii 25 de ani va fi pe firmamentul vieții artistice a capitalei României. El a acaparat în timp mai multe funcții în cadrul instituțiilor de cultură ale Bucureștiului. Ediția din 1874 a fost ultima Expoziție a artiștilor în viață, așa cum a creat-o și conceput-o Theodor Aman.

Prin lipsa unei piețe de artă reale și viabile și prin lipsa de entuziasm de care au dat dovadă autoritățile timpului, seria de evenimente culturale oficiale a fost întreruptă pentru câțiva ani de zile. Prin urmare, din cauza inexistenței arhivei Ministerului Cultelor și Instrucțiunii Publice în perioada 1878 - 1886, cercetările istoricilor de artă sunt practic imposibile prin lipsa unor documente autentice care să ateste viața artistică din acele vremuri. Singura sursă de documentare a rămas pentru această perioadă articolele de presă care au supraviețuit trecerii timpului.

Referințe

Bibliografie
 Adrian-Silvan Ionescu: Mișcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea, Noi - media print (NMP), București, 2008, ISBN 978-973-1805-18-4. Cartea a apărut cu sprijinul Administrației Fondului Cultural Național și a următorilor: Cătălina Macovei (Academia Română), Roxana Theodorescu (Muzeul Național de Artă al României), Adriana Ioaniuc (Complexul Muzeal Național "Moldova" din Iași), Rodica Rotărescu și Mircea Hortopan (Muzeul Național Peleș), Ionel Ioniță și Aura Popescu (Muzeul Municipiului București), Crișan Mușețeanu (Muzeul Național de Istorie a României), Florin Sicoe (Muzeul Județean de Artă Prahova "Ion Ionescu-Quintus"), Florin Rogneanu (Muzeul de Artă din Craiova), Russel Lewis (Chicago History Museum), Ioana și Alecu Beldiman, Gabriel Badea-Păun.

Legături externe
  Adrian-Silvan Ionescu - Mișcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea - Cartea de artă, Ziarul Financiar - Ziarul de Duminică, articol din 9 februarie 2009, accesat 10 octombrie 2017

Expozițiile artiștilor în viață
1874 în România


Kilavica (lat. Herniaria), rod puzećeg jednogodišnjeg raslinja do trajnica iz porodice klinčićevki (Caryophyllaceae). Postoji pedesetak vrsta raširenih po Euroaziji, Africi i Južnoj Americi. U Hrvatskoj rastu gola kilavica (H. glabra), čupava kilavica (H. hirsuta) i sivkasta kilavica (H. incana)

Vrste

 Herniaria abyssinica Chaudhri
 Herniaria acrochaeta (Bornm.) Chaudhri
 Herniaria algarvica Chaudhri
 Herniaria alpina Chaix
 Herniaria amoena Çeleb. & Favarger
 Herniaria arabica Hand.-Mazz.
 Herniaria argaea Boiss.
 Herniaria austroamericana Chaudhri & Rutish.
 Herniaria baetica Boiss. & Reut.
 Herniaria bicolor M.G.Gilbert
 Herniaria boissieri J.Gay
 Herniaria bornmuelleri Chaudhri
 Herniaria cachemiriana J.Gay
 Herniaria canariensis Chaudhri
 Herniaria capensis (Haw.) Steud. ex Bartl.
 Herniaria caucasica Rupr.
 Herniaria ciliolata Melderis
 Herniaria cinerea DC.
 Herniaria cyrenaica F.Herm.
 Herniaria degenii (F.Herm.) Chaudhri
 Herniaria erckertii F.Herm.
 Herniaria ericifolia C.C.Towns.
 Herniaria fontanesii J.Gay
 Herniaria fruticosa L.
 Herniaria glaberrima (Emb.) Maire
 Herniaria glabra L.
 Herniaria grimmii F.Herm.
 Herniaria hemistemon J.Gay
 Herniaria hirsuta L.
 Herniaria incana Lam.
 Herniaria latifolia Lapeyr.
 Herniaria litardierei (Gamisans) Greuter & Burdet
 Herniaria lusitanica Chaudhri
 Herniaria maritima Link
 Herniaria maskatensis Bornm.
 Herniaria mauritanica Murb.
 Herniaria micrantha A.K.Jacks. & Turrill
 Herniaria × montenegrina Pérez Dacosta & Mateo
 Herniaria nigrimontium F.Herm.
 Herniaria olympica J.Gay
 Herniaria oranensis Chaudhri
 Herniaria orientalis F.Herm.
 Herniaria parnassica Heldr. & Sart. ex Boiss.
 Herniaria pearsonii Chaudhri
 Herniaria permixta Jan ex Guss.
 Herniaria pisidica Brummitt
 Herniaria polygama J.Gay
 Herniaria pujosii Sauvage & Vindt
 Herniaria regnieri Braun-Blanq. & Maire
 Herniaria riphaea Font Quer
 Herniaria saxatilis Brummitt
 Herniaria scabrida Boiss.
 Herniaria schlechteri F.Herm.
 Herniaria × urrutiae Pérez Dacosta & Uribe-Ech.

Izvori

Vanjske poveznice

Paronychieae

Kilavica


Eu și cavalerul meu (engleză My Knight and Me) este un serial de animație franco-belgian de fantezie pentru copii, creat de Joeri Christiaen. Este produs de studioul TeamTO în colaborare cu Cake Entertainment. Serialul servește ca un spin-off al filmului 850 meters, avându-l în distribuție pe personajul principal, cavalerul Henry.

Premiera în lumea întreagă a serialului a fost în Belgia, pe 28 august 2016 pe canalul OUFtivi. A avut apoi premiera în Franța pe 3 noiembrie 2016 pe Télétoon+. În celelalte țări, mai ales în țările europene, este difuzat pe Boomerang. Serialul și-a început difuzarea în Statele Unite pe 2 ianuarie 2017 pe Cartoon Network.

Premiera în România a fost pe 12 decembrie 2016 pe canalul Boomerang.

Premisă
Serialul vorbește despre Henry de Mandarin, un cavaler fermecător, puțin naiv, dar foarte curajos, despre fiul său isteț, Jimmy, și cea mai bună prietenă a sau din Regatul Epic, Prințesa Cat. Cat este o prințesă rebelă care se alătură în aventurile lor incredibile pentru a lupta împotriva răufăcătorilor din regat.

Împreună sunt de neoprit, iar totul devine mult mai ușor și amuzant.

Personaje

Personaje principale
 Jimmy Scutierul de Mandarin (en. Jimmy of Orange the Squire) - Jimmy este fiul lui Henri de Mandarin, un scutier neconvențional ce dorește să-și folosească creierul și să improvizeze decât să urmărească metodele antice a celorlalți cavaleri.
 Prințesa Cat (en. Cat the Princess) - Cat este o prințesă băiețoasă căruia îi place să meargă cu Jimmy și Henri în aventurile lor. Chiar dacă ai săi o dezaprobează, ea visează să devină în curând un cavaler.
 Henri de Mandarin (en. Henri of Orange) - Henri este tatăl lui Jimmy blajin dar oarecum naiv. El este un tată susținător pentru fiul său excentric, dar nu prea este de acord să o includă și pe Cat în aventurile lor de salvare a regatului. Mai este și un muzician talentat, și este văzut rar fără mandolina sa de încredere numită Mandy. Henri călărește pe calul său credincios Torpilă, și caută să-și execute datoriile ca un cavaler tradițional . Dar, de cele mai multe ori el are nevoie de ideile inovatoare ale fiului său pentru a învinge inamicul.

Personaje secundare
 Regina - Regina este mama lui Cat a cărui fiică încearcă să-i ascundă în mod constant aventurile de care are parte. În ciuda dezaprobărilor sale aparente, Regina a admis că este o admiratoare a Lebedei, un erou îmbrăcat în negru din zilele ei de tinerețe.
 Cavalerul Roșu (en. Knight of Red) - Cavalerul Roșu este un cavaler ce antrenează scutierii în pregătirea pentru eventualul rang de cavaler. Acesta se comportă ca un antrenor de gimnastică stereotip și cară peste tot unde merge un fluier.
 Perlin - Perlin este vrăjitorul rezident al regatului ce este puțin neatent.
 Colbert - Colbert este un călugăr scund și ochelarist ce are grijă de misiunile fiecărui cavaler. Într-un episod s-a dovedit că acesta sa antrenat pentru a fi un cavaler, dar a eșuat din cauza staturii sale mici, astfel fiind pus în rolul curent.
 Domnișoara Fontaine (en. Lady Fontaine) - Domnișoara Fontaine este profesoara lui Cat de la Școala Prințeselor. Este adesea frustrată de comportamentul băiețesc al lui Cat, iar Cat este forțată să evadeze din școală pentru a merge în aventuri.
 Wilfred de Alb (en. Wilfred the White) - Wilfred este un cavaler egoist și laș căruia îi pasă mai mult de imaginea sa decât de datoriile sale de cavaler. El este unchiul lui Lance, ce îi este scutier, și este un mare competitor și rival al lui Henri. Dar Henri este de obicei insensibil în fața batjocurilor și comentariile înjositoare ale lui Wilfred. Wilfred este primul cavaler al Regatului Epic, dar și-a obținut poziția prin șiretlicuri și și-o menține prin metode diabolice, aliindu-se cu Vrăjitoarea din Pădurea Blestemată și cu Șobolanii negri .
 Lance de Alb (en. Lance of White) - Lance este scutierul lui Wilfred și în același timp rivalul lui Jimmy. El este un copil răsfățat și bogat căruia îi place să îl antagonizeze pe Jimmy, în special când el și Henri fac ceva jenant.
 Cavalerii - Ei sunt diverși cavaleri aproape identici ce servesc ca personaje de fundal și uneori comedie. Aspectele sale sunt acoperite de coifurile lor, în timp ce garda personală a Reginei poartă ochelari. Nu este neobișnuit pentru ei să apară în lenjerie bătătoare și boxeri scurți, fiind ca o fază comună.
 Bjorn - Bjorn este un tânăr dragon și fiul lui Jack răul. Nu ca și tatăl său, acesta nu are nici o problemă cu oamenii din Epic și nu arată nici un fel de răutate, chiar fiind prieten cu Jimmy și ajutându-l de mai multe ori în aventurile sale.

Răufăcători
 Vrăjitoarea din Pădurea Blestemată (en. Cursed Forest Witch) - Vrăjitoarea din Pădurea Blestemată este o vrăjitoare malefică ce a trăit de mult în Epic dar a fost alungată de către Regină. Acum aceasta dorește mult să pună stăpânire pe regat cu magia sa întunecată. O fază comună este atunci când vrăjitoarea este transformată într-o broască de către propria magie.
 Jack cel Rău (en. Bad Jack) - Jack cel Rău este cel mai de temut dragon din Regatul Epic și un antagonist frecvent al lui Jimmy, Cat și Henri.
 Șobolanii negri (en. Black Rats) - Șobolanii negri reprezintă un grup de șobolani antropomorfici de mărimea unui om ce poartă armuri jegoase și măști colorate. De oibcei aceștia amenință călătorii, fie de unii singuri sau aliați cu ceilalți răufăcători din serial. Aceștia sunt puțini similari și aduc aminte de Țestoasele Ninja.
 Ciclopul - Ciclopul este un gigant cu un singur ochi ce vorbește rar dar este o amenințare ocazională pentru regat. Este bine cunoscut pentru obsesia sa de armuri de cavaler, aceasta fiind motivația principală pentru multe dintre ieșirile sale violente.

Episoade

Legături externe

Boomerang
Desene animate
Seriale de animație
Seriale franceze
Seriale de televiziune din 2016

Eu și cavalerul meu


تيري بروكس  Terry Brooks هو كاتب أدب خيالي أمريكي. من كتبه احتل 22 كتاب أمكنة في قائمة النيويورك تايمز لأكثر الكتب مبيعاً، طبعت من كتبه أكثر من 21 مليون نسخة، ويعتبر أحد أكثر كتاب الأدب الخيالي مبيعاً في الوقت الحالي.

وصلات خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من سترلينغ
حائزون على جائزة إنكبوت
خريجو كلية هاميلتون (نيويورك)
خريجو كلية واشنطن ولي للحقوق
روائيون أمريكيون
روائيون أمريكيون في القرن 20
روائيون أمريكيون في القرن 21
روائيون من ولاية واشنطن
كتاب أمريكيون في القرن 20
كتاب أمريكيون في القرن 21
كتاب خيال علمي أمريكيون
كتاب فنتازيا أمريكيون
كتاب من سياتل
مواليد 1944
مواليد في سترلينغ

تيري بروكس


Spánarhjálmur  (fræðiheiti: Aconitum burnatii) er fjölært jurt af sóleyjaætt sem er upprunnin frá norðvesturströnd Miðjarðarhafs.

Spánarhjálmur er eitraður og skal gæta varúðar við meðhöndlun hans, sérstaklega rætur.

Tilvísanir

Eiturplöntur
Sóleyjaætt

Spánarhjálmur


O Globinho foi um suplemento infantil do jornal O Globo, publicado de 1972  a 2013. A primeira versão de O Globinho foi lançada em 17 de novembro de 1938, travasse de uma sessão publicada na edição vespertina de sexta-feira trazendo quadrinhos e reportagens sobre personalidades históricas e outros assuntos destinados às crianças. Em 1972, foi lançado o suplemento O Globinho Supercolorido, publicado aos domingos com oito páginas coloridas e quadrinhos, passatempos, cartas dos leitores, reportagens e dicas culturais.

Histórico
Em 1934, o jornalista Adolfo Aizen lança o Suplemento Juvenil, com histórias de personagens dos quadrinhos americanos cujos direitos autorais pertenciam a King Features Syndicate. Era suplemento, porque acompanhava um jornal (no caso, o jornal A Nação), da forma como faziam os jornais de Nova Iorque com os suplementos de quadrinhos dominicais, com grande êxito. Com as ótimas vendas, o suplemento passou a circular pela editora Grande Consórcio de Suplementos Nacionais, fundada por Aizen. Roberto Marinho, dono do jornal O Globo havia recusado a ideia de Aizen, mas quando viu o sucesso da concorrência, resolveu lançar também um suplemento infantil, que chamou de O Globo Juvenil em 12 de junho de 1937.

Em 17 de novembro de 1938, é lançada nas páginas do jornal O Globo, a sessão O Globinho com duas páginas, entre os quadrinhos publicados estavam "As grandes vidas" de Premiani e "O galeão perdido" de Hélio Queiroz. Em 1939, O Globo lança O Gibi para concorrer com a revista Mírim de Adolfo Aizen; no ano seguinte, Aizen publica O Lobinho (para evitar que Marinho tivesse uma revista chamada O Globinho) no jornal A Noite (jornal que fora fundado por Irineu Marinho, pai de Roberto Marinho); na revista foi usado o formato standard. Ainda em 1940, O Globinho passou a ter apenas uma página, sendo descontinuado no mesmo ano.

Em 1972,  foi lançado O Globinho Supercolorido, um suplemento no formato tabloide, quando passou a vir encartado em outros cadernos, com eventuais revivais do formato original. Nas páginas do suplemento foram publicadas uma tira do Incrível Hulk,  e quadrinhos franco-belgas da revista francesa Pilote: Asterix de René Goscinny e Albert Uderzo, Lucky Luke de Uderzo e Morris e Valérian de Pierre Christin e Jean-Claude Mézières.

Em 1986, o jornal fez um concurso de tiras diárias para publicar no suplemento Segundo Caderno, a vencedora foi Urbano, O Aposentado, criada por Antonio Silvério em 1982, no ano seguinte, um novo concurso foi realizado e a tira vencedora foi Leão Negro, escrita por Cynthia Carvalho e ilustrada por Ofeliano de Almeida, a tira foi publicada durante dois anos jornal, em meio a censura e críticas por parte dos leitores do jornal. Urbano, o aposentado é a única tira publicada initerruptamente no suplemento desde 1986.

A última edição de O Globinho foi publicada em 6 de julho de 2013, passando a existir apenas como um blog dentro do portal do jornal O Globo. Porém, este novo espaço online foi atualizado apenas até 21 de julho de 2015.

O Globinho ganhou o Troféu HQ Mix de melhor suplemento infantil em 1989 e 1990 (os dois únicos anos em que essa categoria foi galardeada).

Ver também

 O Globo Juvenil
 Gibi (revista em quadrinhos)

O Globo
Obras ganhadoras do Troféu HQ Mix
Revistas em quadrinhos do Brasil
Revistas extintas do Brasil

O Globinho


Ivan Fadljević (Bučje Brodsko, 19. kolovoza 1952. - Bučje Brodsko, 13. srpnja 2006.) bio je hrvatski pjesnik i novinar. Živio je i radio u Požegi.

Životopis
Ivan Fadljević rodio se 19.kolovoza 1952. u Bučju Brodskom od oca Valentina i majke Terezije.Gimnaziju je završio u Požegi 1971.,a potom je u Zagrebu studirao na Fakultetu za vanjsku trgovinu,te kraće vrijeme književnost na Filozofskom fakultetu.
Od 1973. do 1988. radio je u nakladničko-knjižarskoj kući "Mladost".

Poeziju je počeo pisati još u gimnazijskim danima,a pjesme je objavljivao u "Oku","Republici","Mladosti","Traženjima","Požeškom zborniku","Hrvatskom slovu","Pleteru"(München),"Osvitu"(Mostar),te na brojnim radijskim postajama. Bio je sudionik brojnih književnih večeri i tribina te osnivač, organizator i voditelj književnih večeri u Zagrebu, Požegi, Osijeku i Slavonskom Brodu.

Objavio je nekoliko kratkih priča,autor je dva scenarija za TV-dramu,adaptirao je Hemingwayeve "Snijegove Kilimandžara" za kazalište itd.

Od 1990. živi i radi u Bučju Brodskom te se profesionalno bavi novinarstvom.Surađivao je s tiskovinama "Hrvatsko slovo","Fokus,"Ognjište","Narod",te brojnim drugim listovima i časopisima u Hrvatskoj i Bosni i Hercegovini.

2000. u Požegi objavljuje svoj književni prvijenac,zbirku poezije "Dileme u predvečerja",a 2004. zbirku poezije "Škrinjica za sumnje".

Osim poezije,2001. je objavio knjigu eseja "In medias-press",a 2003. knjigu svojih književnih kritika, recenzija i novinskih tekstova iz područja kulture "Osvrti,prikazi i pokoja književna kritika".

Sve knjige mu je izdala Biblioteka ENAART urednika Dražena Muljevića Požega.

Pjesme su mu još za života uvrštene u antologije "Artistancije-zbirka poezije požeških pjesnika" i "Pjesnička polja", a priča "Old Peter & Cici" u antologiji suvremene hrvatske kratke priče "Priča kratka, ali slatka - priče hrvatskih umova i drumova".

Počinio je samoubojstvo 9.srpnja 2006. u Bučju Brodskom. Sahranjen je u Pleternici.

Odlikovan Redom hrvatskog trolista 1998. godine.

Izvori

Životopisi, Požega
Hrvatski pjesnici
Hrvatski novinari
Hrvatski esejisti
Hrvatski književni kritičari
Životopisi, Pleternica

Ivan Fadljević


نرمندية العليا أو هوت-نورماندي  أو النورماندي العليا هي منطقة في وسط شمال فرنسا وعاصمتها هي روان.

أعلام
 روبرت كريمر

مراجع

نورماندي العليا
أقاليم فرنسا
الوحدات الإقليمية الإحصائية من المستوى الثاني في الاتحاد الأوروبي
انحلالات سنة 2015 في فرنسا
تأسيسات سنة 1956 في فرنسا
دول وأقاليم انحلت في 2015
دول وأقاليم أسست في 1956

نرمندية العليا


Minotaur ist eine deutsche Thrash-Metal-Band aus Halstenbek, die im Jahr 1983 gegründet wurde.

Geschichte
Minotaur wurde 1983 gegründet. Wegen mehrerer Besetzungswechsel verzögerte sich das Erscheinen der ersten Demoaufnahme The Oath of Blood bis 1986. Die Band arbeitete an weiteren Lieder und Steuerte ein Lied für die Kompilation Teutonic Invasion Part I von Roadrunner Records bei. Danach veröffentlichten sie ihr selbstfinanziertes und -produziertes Debütalbum Power of Darkness im Jahr 1988. Das Album war auf 2.500 Stück begrenzt. In den 1990er-Jahren wurde das Album erneut auf CD veröffentlicht.

Die Band entwickelte einige weitere Lieder und erreichte einen Vertrag mit dem Label Remedy Records, bei dem sie im Oktober 1990 die EP Death Metal veröffentlichten. Danach folgten Auftritte und Touren mit Torment, Drifter, Melissa, Procyon, Helstar, Hades, Viper, Rage, Invocator, Vendetta, Onkel Tom Angelripper, Samael, Sabbat, Betrayer, Gorefest, Risk, Riff Raff und Holy Moses. Im Jahr 1992 pausierte die Band und fand im Jahr 1993 wieder zusammen, um die EP Welcome To… aufzunehmen, die über Molon Lave Records veröffentlicht wurde. Schlagzeuger Jörg Bock war dabei einziges verbliebenes Gründungsmitglied.

Seit 2003 wurden die alten Aufnahmen der Band erneut über To the Death Records veröffentlicht. Außerdem hielt die Band eine Tour durch Europa. Die Band hielt Auftritte in Deutschland, Portugal, Schweden und Spanien. Im März 2009 wurde das Album God May Show You Mercy…We Will Not über I Hate Records veröffentlicht.

Stil
Minotaur wurde unter dem Einfluss der ersten Demoaufnahmen von Metallica, Anthrax und Possessed gegründet, die Musiker wuchsen mit damals neuen amerikanischen Bands wie Slayer, Possessed, Exciter, Dark Angel, Death, Hallows Eve und Anthrax auf, deren Musik in Verbindung mit der älteren New Wave of British Heavy Metal den Stil von Minotaur ergab. Metalion bezeichnete den Stil von The Slaughter Continues im Slayer-Fanzine als schwer mit dem anderer zu vergleichen, wirklich originell und als "wilden Death Metal der schmerzhaften Art".

Diskografie
 1986: The Slaughter Continues (Demo, Eigenveröffentlichung)
 1986: The Oath of Blood (Demo, Eigenveröffentlichung)
 1987: The Power of Darkness (Demo, Eigenveröffentlichung)
 1988: Power of Darkness (Album, Crazy Records)
 1990: Death Metal (EP, Remedy Records)
 1993: Welcome To... (EP, Molon Lave Records)
 1993: Torment / Desert Storm / Minotaur (Split-Album mit Torment und Desert Storm, Remedy Records)
 2006: Don't Burn the Witch… (Split-Single mit Toxic Holocaust, Goat Messiah und Evil Angel, Midnight Records)
 2009: God May Show You Mercy…We Will Not (Album, I Hate Records)
 2016: Beast of Nations (EP, High Roller Records)

Weblinks
 Minotaur bei Myspace

Einzelnachweise

Deutsche Band
Musikgruppe (Schleswig-Holstein)
Thrash-Metal-Band

Minotaur (Band)


La mano de muerto (Alcyonium palmatum) es una especie de cnidario antozoo de la familia Alcyoniidae.

Descripción
Forma colonias libres y de aspecto macizo. Los pólipos, que miden hasta 1 cm, son de coloración blanca translúcida, en cambio el tejido del conjunto de la colonia, de hasta 30 cm, suele ser amarillento, blanco o rosa a rojo oscuro. Sus pólipos son sólo autozoides, sirviendo exclusivamente para la alimentación, y no para la circulación interna del agua, como los pólipos sifonozoides que otros géneros de la familia poseen. Tienen ocho tentáculos, dado el que pertenecen a la subclase Octocorallia, y cada uno de ellos cuenta con, entre 11 y 13 pínnulas a cada lado.

Distribución y hábitat
Es una especie marina propia del mar Mediterráneo y el océano Atlántico.

Se encuentra habitualmente en fondos arenosos, sobre restos de caparazones y piedras, ocasionalmente libre en zonas de sedimentos.
Su rango de profundidad es entre 0 y 325 m; y su rango de temperatura, entre 10.49 y 15.55 °C.

Alimentación
Su alimentación es fundamentalmente planctónica, atrapando minúsculos crustáceos, larvas o copépodos, con sus tentáculos.

Reproducción
Las colonias son gonocóricas, o de sexos separados, y de fertilización externa. Los óvulos fertilizados evolucionan a una larva ciliada, que deambula por la columna de agua hasta que se fija al sustrato. Posteriormente, se desarrolla a forma pólipo, y reproduciéndose asexualmente, conforma la colonia coralina.

Referencias

Enlaces externos

Alcyoniidae
Fauna del mar Mediterráneo
Anthozoa del océano Atlántico

Alcyonium palmatum