Die Wild de Windsor () waren ein kanadisches Eishockeyfranchise aus Windsor in der Provinz Québec. Das Team spielte nach seiner Umsiedlung aus Sherbrooke im Jahr 2011 eine Spielzeit in der Ligue Nord-Américaine de Hockey.

Geschichte
Bereits von 1996 bis 2003 existierte mit den Lacroix de Windsor ein Franchise aus Windsor in der Ligue Nord-Américaine, die damals noch als halbprofessionelle Liga Québec Semi-Pro Hockey League hieß. Im Jahr 2003 wurde dieses Team allerdings nach Sherbrooke umgesiedelt und in Saint-François de Sherbrooke umbenannt. Bis 2011 konnte die Mannschaft zweimal die Meisterschaft in der Liga, die Coupe Canam, gewinnen.

Im Juli 2011 verkaufte der damalige Eigentümer der Saint-François das Franchise an eine Gruppe aus drei Investoren aus der Estrie, die daraufhin beschlossen, die Mannschaft nach achtjähriger Abwesenheit wieder nach Windsor umzusiedeln. Einen Monat später kündigten die neuen Besitzer an, das Team in Wild de Windsor umzubenennen. Dabei wurden sowohl der Name als auch die neuen Teamfarben am Vorbild der Minnesota Wild aus der NHL ausgewählt. Zur Saison 2011/12 nahm die Mannschaft dann in Windsor ihren Spielbetrieb auf.

Da die Saint-François de Sherbrooke in der Vorsaison den Titel gewonnen hatten, ging das Team 2011/12 als Titelverteidiger ins Rennen. Die reguläre Saison beendete die Mannschaft auf dem vierten Platz, wodurch sie sich für die Playoffs qualifizieren konnte. Dort traf man auf den Sieger der regulären Saison, die Marquis de Saguenay, und konnte diese in sechs Spielen schlagen. Somit trafen die Wild de Windsor im Finale um die Coupe Canam auf die Isothermic de Thetford Mines. Beide Mannschaften hatten die reguläre Saison punktgleich abgeschlossen. Obwohl Windsor nach zwei Siegen bereits 2:0 in Führung gegangen war, gelang es den Isothermic, die Serie mit vier Siegen in Folge zu drehen und sich die Meisterschaft zu sichern.

Team-Rekorde

Karriererekorde
Spiele: 48  Yannick Tremblay,  Dannick Lessard
Tore: 31  Yannick Tremblay
Assists: 38  Mathieu Dumas
Punkte: 57  Yannick Tremblay
Strafminuten:  Dannick Lessard

Weblinks
 Offizielle Website (frz.)
 The Internet Hockey Database - Statistik Wild de Windsor

Einzelnachweise

Windsor, Wild de
Windsor, Wild de
Estrie

Wild de Windsor


El cantón Tulcán es una entidad territorial subnacional ecuatoriana, de la Provincia de Carchi. Se encuentra ubicada en los Andes Septentrionales del Ecuador en la frontera con Colombia. La ciudad de Tulcán según el censo del 2010 publicado por el INEC tiene una población de 86.498 habitantes y es la capital de la Provincia del Carchi que tiene 6 cantones.

Toponimia
Etimológicamente la palabra Tulcán, aparentemente se deriva de Hul – can, que en Yucatán – idioma Maya – significa guerrero, valiente, bravo (Grijalva, citado en Municipio de Tulcán, 2.003:18).

Geografía
En los sectores rurales se conservan importantes remanentes de áreas naturales con bosque húmedo primario, manchas de bosques andinos, especialmente alrededor de quebradas y vertientes, entre ellos se distingue el bosque de los Arrayanes en la parroquia de Santa Martha de Cuba, la zona de Bellavista, Maldonado y Chical.

Tulcán posee una variedad de pequeños sistemas lacustres, los principales están en los páramos del volcán Chiles, que dan origen a muchos ríos y riachuelos que bañan la región y que se convierten en el reservorio natural de agua para el cantón y provincia, originando además una serie de paisajes pintorescos, en donde se destaca la presencia de los frailejones como planta característica del ecosistema de páramo en el Carchi.

La presencia de varios pisos climáticos y ecosistemas determina una interesante biodiversidad:

Flora: chilcas, guarumos, chuquiraguas, helechos arbóreos, frailejones, paja, pumamaquis, musgo, bromelias, almohadillas, y una gran variedad de orquídeas.

Fauna: colibríes, gaviotas andinas, patos de páramo, curiquingues, quilicos, cóndores, cervicabras, venados, lobos de páramo, sapos marsupiales, truchas, preñadillas, mariposas de múltiples colores y en las zonas subtropicales: guanta, oso y culebra.

Las zonas subtropicales al occidente del Cantón en la zona baja son parte de la bioregión del Chocó colombiano, una de las más diversas y húmedas del mundo.

Altitud y clima
El cantón Tulcán se encuentra en un rango altitudinal que va desde los 300  en la zona baja al occidente del cantón en la parroquia Tobar Donoso a los 4.723  en el Volcán Chiles. La temperatura media anual de la zona urbana varía entre 11 a 12 °C.

Los pisos climáticos fluctúan desde el frío entre los 3.800 a 4.723 , el subtemplado comprendido entre los 3.200 a 3.800, el templado que fluctúa entre los 2.000 hasta los 3.200 y el semicálido comprendido entre los 1.100 a 2.000  y cálido por debajo de esta cota.

Límites
Sus límites son:

•Al norte: Colombia, Departamento de Nariño, municipio de Ipiales.

•Al sur con los cantones Huaca, Montúfar, Espejo y Mira.

•Al este con Colombia y la provincia de Sucumbíos.

•Al oeste con Colombia, y la provincia de Esmeraldas.

Organización territorial
La ciudad y el cantón Tulcán, al igual que las demás localidades ecuatorianas, se rige por una municipalidad según lo estipulado en la Constitución Política Nacional. El Gobierno Municipal de Tulcán es una entidad de gobierno seccional que administra el cantón de forma autónoma al gobierno central. La municipalidad está organizada por la separación de poderes de carácter ejecutivo representado por el alcalde, y otro de carácter legislativo conformado por los miembros del concejo cantonal. El Alcalde es la máxima autoridad administrativa y política del Cantón Tulcán. Es la cabeza del cabildo y representante del Municipio.

El cantón se divide en parroquias que pueden ser urbanas o rurales y son representadas por los Gobiernos Parroquiales ante la Alcaldía de Tulcán.

Parroquias urbanas
 González Suárez
 Tulcán

Parroquias rurales
 Julio Andrade (La Orejuela)
 El Carmelo (Pun)
 Maldonado
 Pioter
 Tobar Donoso
 Tufiño
 Urbina
 Santa Martha de Cuba
 Chical

Turismo

 Cementerio de Tulcán: Es una de las realizaciones técnicas mejor acabadas, sus delicadas y bien formadas esculturas talladas en ciprés lo vuelven un espacio imprescindible para la meditación y contemplación. Este museo infinito de silencio de significativa belleza ha sido reconocido a nivel nacional y mundial. Sus figuras tienen variadas formas representativas de la flora y fauna del Ecuador y de las culturas romanas, griega, inca, azteca y egipcia, divididas en dos zonas: la primera ubicada en la parte frontal del cementerio, conocida como "Parque de los Recuerdos" y la segunda ubicada en la parte posterior, bautizada con el nombre de "Altar de Dios".

Sus primeros árboles fueron sembrados por Don José María Azael Franco Guerrero, cuando ocupaba el cargo de Jefe de Parques del Municipio de Tulcán; la tierra calcárea del lugar favoreció el implante del ciprés, en donde a partir del décimo año de vida de cada árbol, fueron conformándose las figuras de acuerdo a los ideales e imaginación del autor. El 28 de mayo de 1984, la obra fue declarada Patrimonio Cultural de la Nación, siendo el continuador de esta arquitectura el hijo del creador, Benigno Salvador Franco Carranco, quien ayudó desde su infancia a su padre en los trabajos de ornamentación.

 Santa Martha de Cuba: En esta linda parroquia se encuentra el Bosque de Arrayanes de Santa Martha de Cuba, además cuenta con unas hermosas cascadas en su límite con la parroquia Pioter.
 Maldonado y Chical: situadas a 90 y 102 km de Tulcán respectivamente. Su clima subtropical y el paisaje selvático, son sus principales atractivos, se convierten en los tambos necesarios para aventurarse a un excursionismo ecológico y étnico. Un camino de segundo orden permite llegar a estos pueblos, luego de atravesar páramos, montañas y varios caseríos, de los que se destaca Bellavista, un lugar que ofrece un paisaje muy pintoresco y la existencia de importantes remanentes de bosque andino primario; Chilma Bajo, unos kilómetros antes de Maldonado, conformado por un pequeño y hermoso valle en el cual los petroglifos y arte rupestre de los ancestros convocan la atención de quien los mire.

 Cascadas: en la vía Tulcán – Maldonado en el "km 57" se encuentra la cascada Humeadora, en el "km 63" la cascada Pulpito, en el "km 65" la Comadre, en el "km 84" Guatambú, cascadas con enormes bellezas y clima subtropical. A 5 km de Chical y aproximadamente a 96 de Tulcán se encuentra Peñas Blancas, en cuyas paredes laterales presenta extrañas oqueadas junto a un pequeño bosque primario donde acuden cientos de pequeños loros.

 Reserva Bioantropológica Awá: Ubicada al noroeste a 145 km de Tulcán, con una extensión aproximada de 101.000 ha, compartidas por las provincias del Carchi y Esmeraldas, posee un clima húmedo con una temperatura media de 24 °C. Habitada por la comunidad Awá, posibles últimos descendientes de la primigenia nación originaria de esta región, mantienen sus tradiciones culturales dentro de una exquisita vegetación semi selvática, con grandes bosques, llanuras y una montaña rica en flora y fauna, donde se puede observar gran variedad de aves, propias del lugar. Los Awá son hábiles pescadores y cazadores, cultivan preferentemente: plátano, caña de azúcar y yuca; sus viviendas, llamadas Yal (casa de Awá) son construidas con materiales de la zona: gualte (chonta) y hojas de bijao, levantadas sobre pilares de madera, cuyo ingreso es a través de un palo principal en forma de gradas. Acostumbran cargar un bolso que lo llaman Tush (Shigra) hecho con la corteza de la cosedera o cabuya, utilizado para llevar cosas pequeñas y alimentos preparados. Como instrumento musical, utilizan la Marimba, donde interpretan varias melodías de ritmos alegres y tristes, según la ocasión. Su bebida preferida es el Guarapo, elaborado con la miel que sale al moler la caña en un trapiche manual. En las orillas de los ríos Mira, Camumbí, San Juan y Gualpi, que bañan la región, los Awá aún lavan oro que lo encuentran en pequeñísimas cantidades; son excelentes nadadores y expertos balseros y leñadores. Para ingresar a esta reserva forestal y étnica, desde Chical se puede organizar educativas caminatas o cabalgatas, para llegar después de tres jornadas (tres días) a tierra de los Awá, donde su ancestro cultural, riachuelos, ríos, estanques de aguas transparentes, mariposas, aves, flores y más especies nativas de la zona.

 Tufiño:  A 15 km de Tulcán se encuentra la parroquia de Tufiño, donde el páramo se muestra majestuoso, con una extensión aproximada de 16.000 hectáreas, es el hábitat natural de una de las plantas más exóticas del continente: los Frailejones, con sus enormes hojas afelpadas y alturas que bordean los tres metros. Esta parroquia se encuentra ubicada al noroccidente de la jurisdicción integrada por seis comunidades, en una superficie de 127,00 km² que representa el 7,56% del territorio cantonal con una población de 1771 habitantes. Sus habitantes se dedican a la agricultura y ganadería, esta zona comprende una de las rutas más atractivas del cantón. Para llegar a este lugar hay que tomar la vía Tulcán Tufiño- Chical cuyo ingreso se encuentra en la Av. Rafael Arellano y Roberto Sierra (centro de la ciudad); después de un trayecto de 25 minutos por una vía compactada en buen estado con dirección noroccidente, llegamos a la parroquia de Tufiño.

 Balneario Tufiño: a 20 km de Tulcán, está el Balneario Tufiño, anteriormente conocido como "Aguas Hediondas" debido a los olores sulfurosos que emiten sus aguas, calificadas como curativas y usadas para este efecto desde hace centenas de años. Estas aguas vierten del centro de la montaña, en medio de grandes murallones que seguramente fueron desplazamientos volcánicos en el pasado, pero que ahora ofrecen una hermosa vista, con una serie de caídas de agua y vegetación característica, que ponen un marco espectacular al sitio ubicado a 3.450  . Balneario moderno con todos los servicios indispensables para el usuario, cuenta con tres fosas de tratamiento al interior, una piscina al aire libre, duchas y restaurante. Aquí se puede degustar lo mejor de la gastronomía del sector: quesillo con miel de caña, truchas frescas, choclo tierno con queso fresco; existen algunos criaderos de Truchas en los que se puede pescar y preparar el producto de la pesca. Son muy visitadas por turistas nacionales y extranjeros, por su alta riqueza en minerales curativos, estas aguas cuya mayor temperatura bordea los 50 °C, son consideradas las aguas medicinales más importantes del Ecuador.

 Volcán Chiles: A 38 km de Tulcán, al sur occidente de la parroquia Tufiño, con una altura de 4.768 , se levanta el volcán Chiles, lugar propicio para el andinismo y línea limítrofe entre Ecuador y Colombia; desde su cúspide se aprecia la majestuosidad de los Andes ecuatorianos y varios de sus nevados más importantes. Desde el punto denominado Azuay, se puede emprender el ascenso en medio de una especial vegetación y variedad de aves, donde se destaca la presencia de una flor exótica andina conocida como Rosa Urco, además los hermosos frailejones, tórtolas, perdices y gavilanes. A 2 km de la ascensión está el Valle de la Soledad y más adelante la Laguna de San Pedro. A 4 km al occidente del lugar de acceso, ha sido construido un refugio para aquellos andinistas que decidan emprender esta aventura.

 Lagunas Verdes: En plena falda del volcán Chiles, a 3850  se encuentran las Lagunas Verdes, espejos de agua verde sulfurosa, debido a la presencia de azufre, muy abundante en el sector. Con una temperatura promedio de 8 °C, estas lagunas presentan una importante belleza escénica compensada con una gran riqueza paisajística, por el contraste de la coloración de las aguas y el entorno cubierto de frailejones. La mayor de éstas, es la laguna Estigio, considerada como una diosa porque sus aguas nacen de la profundidad de las entrañas mismas del volcán.

 Las Canoas:  A 1,5 km de Tulcán, hacia el occidente está el sitio denominado Las Canoas, donde el paisaje y la quietud invita a la práctica de paseo en canoa, rodeando un islote poblado de cipreses y pinos, ideal para descansar y disfrutar del aire puro. El lugar se complementa con una piscina de agua termal de agradable temperatura.

 Los Tres Chorros: Dentro del perímetro urbano, en la vía que dirige a Tufiño, se encuentra la piscina de Los Tres Chorros o Neptuno, con aguas semi temperadas y un chorro de agua medicinal, es un sitio ideal para la recreación y esparcimiento a orillas del río Bobo.

Atractivo estrella de Tulcán: turismo de compras
Al ser Tulcán una ciudad eminentemente comercial, la principal motivación para visitarla es la de hacer compras o establecer transacciones de negocios. Tradicionalmente desde hace muchos años ha habido un fuerte movimiento en intercambio de mercaderías entre los dos países por esta frontera, por lo que el flujo de personas ha sido constante aunque ha descendido desde el año 2000 por motivos ya mencionados.

Para promover su desarrollo turístico se debe girar alrededor de su principal segmento principal de visitantes, que son personas con una estadía corta en la ciudad y que la visitan con intenciones de hacer compras o conocerla. Los productos que se desarrollen y atractivos o sitios de interés que se desean incorporar a la oferta turística deben estar en la periferia de la ciudad para poder incentivar una buena afluencia de visitantes. Últimamente el comercio se ha visto afectado por la ruptura de relaciones comerciales entre Colombia y Ecuador, las cuales están en proceso de restablecimiento.

Demografía
Su población es de 86.765 habitantes.

En su gran mayoría, el cantón Tulcán está constituido por población blanco-mestiza, asentados en la zona urbana y cabeceras parroquiales. También es significativo el grupo indo-mestizo que se encuentra asentado principalmente en las zonas rurales de las parroquias Maldonado, Chical y Tobar Donoso y que mantiene rasgos culturales indígenas. Existe un grupo étnico reducido en número de la cultura Awa-Cuaiquer que habita al occidente de la Provincia en la zona baja y ocupa en parte territorio del Cantón; también existe una colonia afro-ecuatoriana que habita en la parroquia Tobar Donoso.

Su gente lleva la herencia del cacique Tulcanaza y de sus Pupos, valerosos guerreros que llevaron siempre a la patria en el corazón; identificados por su amabilidad, sencillez, sinceridad, rebeldía y coraje, cualidades que se mantienen vigentes en los tulcaneños.

La población en su mayoría es mestiza, pero en la parroquia Tobar Donoso, habita la comunidad Awá, últimos descendientes de los originarios de esta región, que mantienen las tradiciones culturales de sus ancestros, utilizando su idioma original el Awapit.

Véase también
 Cantones de Ecuador
 Provincia de Carchi
 Tulcán
 Conurbación binacional Tulcán - Ipiales
 Bandera de Tulcán

Referencias

Enlaces externos
 TulcánOnline, Entrada al Paraíso Carchense

Tulcán

Cantón Tulcán


Semión Kotko (título original en ruso, Семён Котко, Op. 81) es una ópera en cinco actos con música de Serguéi Prokófiev y libreto en ruso del propio compositor y Valentín Katáev basado en la novela de Katáev de 1937 Soy hijo del pueblo trabajador (Я, сын трудового народа…).

Historia
Una de las dos únicas óperas escritas por Prokófiev sobre el tema soviético (la otra es La historia de un hombre real), Semión Kotko fue compuesta entre los veranos de 1938 y 1939. Desde el principio, se pretendía que la ópera fuese producida por el brillante director y gran amigo de Prokófiev, Vsévolod Meyerhold, que en aquella época era el director del Teatro de Ópera Stanislavski. Sin embargo, el 20 de junio de 1939, justo una semana antes de que Prokófiev terminara la partitura para piano de Semión Kotko, Meyerhold fue arrestado. Una actriz, Serafima Birman, asumió la tarea de Meyerhold, pero el resultado fue insatisfactorio. El Pacto Ribbentrop-Mólotov obligó a cambiar los enemigos operísticos de los alemanes por los jaidamáks (nacionalistas ucranianos).

La ópera se estrenó el 23 de junio de 1940 en el Teatro de Ópera Stanislavski de Moscú dirigida por Mijaíl Zhúkov. La recepción fue moderadamente entusiasta, pero en aquella época la ideología predominaba sobre el resto de consideraciones y las discusiones en la prensa se centraron exclusivamente en la importancia de Semión Kotko como una "ópera soviética". Semión Kotko desapareció del repertorio soviético en 1941, y no se repuso hasta 1958 en Brno (entonces Checoslovaquia). Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase aparece con sólo 5 representaciones en el período 2005-2010.

Prokófiev más tarde compuso una suite orquestal (Op. 81a) a partir de música de la ópera.

Referencias

Referencias externas
 "Semyon Kotko" - Cuatro grabaciones de la ópera en operadis (en inglés)
  en el Diccionario de ópera (en italiano)
 "Semën Kotko" en operone.de (en alemán)

Óperas de 1940
Óperas de Serguéi Prokófiev
Óperas en ruso
Óperas estrenadas en Moscú

Semión Kotko


İnceçay, Karabük ilinin Safranbolu ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1907 yılı kayıtlarında Nağzar, 1928 yılı kayıtlarında ise Naza olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Karabük il merkezine 32 km, Safranbolu ilçe merkezine 24 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Safranbolu belde ve köyleri

İnceçay, Safranbolu


An Herminium carnosilabre in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tang ngan Fa Tsuan Wang. An Herminium carnosilabre in nahilalakip ha genus nga Herminium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Herminium

Herminium carnosilabre


O Lorraine foi um couraçado operado pela Marinha Nacional Francesa e a terceira e última embarcação da Classe Bretagne, depois do  e . Sua construção começou em agosto de 1912 na Chantiers de Penhoët e foi lançado ao mar em setembro do ano seguinte, sendo comissionado na frota francesa em março de 1916. Era armado com uma bateria principal composta por dez canhões de 340 milímetros montados em cinco torres de artilharia duplas, tinha um deslocamento de 26 mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de vinte nós.

O navio entrou em serviço no meio da Primeira Guerra Mundial e passou todo o seu tempo no conflito dando cobertura para Barragem de Otranto a fim de conter qualquer avanço da Marinha Austro-Húngara, porém nunca entrou em ação. Foi modernizado no período entreguerras, quando, entre outras várias modificações, recebeu novos dispositivos de controle de disparo, teve suas caldeiras substituídas, armamento antiaéreo fortalecido e sua torre de artilharia principal de meia-nau removida e substituída por uma catapulta e hangares capazes de operar até três hidroaviões.

Com o início da Segunda Guerra Mundial em 1939, o Lorraine transportou ouro francês para as Bermudas e depois atuou no Mar Mediterrâneo.  A França foi derrotada pela Alemanha em 1940 quando o navio estava em Alexandria, onde foi tomado pela Marinha Real Britânica e depois entregue em 1942 para as Forças Navais Francesas Livres. Ele passou por reformas e então participou de algumas operações de bombardeio até 1945. Depois da guerra foi usado como embarcação de treinamento e alojamento flutuante até ser tirado do serviço em 1953 e desmontado.

Bibliografia

Ligações externas

Classe Bretagne
Navios de 1913
Navios construídos na França
Couraçados da Marinha Nacional Francesa
Couraçados da França na Primeira Guerra Mundial
Couraçados da França na Segunda Guerra Mundial

Lorraine (couraçado)


Crkva sv. Karla Boromejskog u Okruku Gornjem, Put Sv. Karla zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Karla Boromejskog u Okrugu na otoku Čiovu je barokni jednobrodni objekt s pravokutnom apsidom i sakristijom, a orijentiran je u smjeru istok-zapad. Na zapadnom pročelju nalaze se ulazna vrata s baroknim nadvratnikom. S obje strane ulaznih vrata nalazi se po jedan manji pravokutni prozor. S desne strane od ulaza nalazi se ugrađena romanička osmerostrana kamena škropionica. Na vanjskom rubu škropionice nalazi se urezani natpis (N.S.LRIPE LINIL. IVPAN.I.) te je na tijelu škropionice urezan lik ribe. Iznad ulaznih vrata nalazi se jednostavna rozeta te zvonik građen na preslicu. Prema izvorima na mjestu današnje crkve sv. Karla nalazila se kapela sv. Lovrijenca.

Zaštita
Pod oznakom Z-4381 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Čiovo

Crkva sv. Karla Boromejskog u Okrugu Gornjem


Peter Reekers (Westerhaar-Vriezenveensewijk, Países Bajos, 2 de junio de 1981) es un exfutbolista y entrenador neerlandés. Jugaba de defensor.Actualmente es Segundo entrenador del Heracles Almelo de la Eredivisie holandesa y el principal del RKVV Stevo Geesteren de la Eerste Klasse.

Clubes

Como jugador

Como entrenador

Referencias

Enlaces externos
 Perfil de Reekers en VoetbalInternational.nl (en neerlandés)
 Perfil de Reekers en Transfermarkt.de (en alemán)

Futbolistas de los Países Bajos
Futbolistas del Heracles Almelo
Futbolistas del AGOVV Apeldoorn

Peter Reekers


Frank "Son" Seals (August 13, 1942 – December 20, 2004) was an American electric blues guitarist and singer.

In 2009, Seals was inducted into the Blues Hall of Fame.

Career
Seals was born in Osceola, Arkansas, where his father, Jim "Son" Seals, owned a small juke joint, called the Dipsy Doodle Club. He began performing professionally by the age of 13, first as a drummer with Robert Nighthawk and later as a guitarist. At age 16, he began to play at the T-99, a local upper-echelon club, with his brother-in-law Walter "Little Walter" Jefferson. He played there with prominent blues musicians, including Albert King, Rufus Thomas, Bobby Bland, Junior Parker, and Rosco Gordon. Their varying styles contributed to the development of Seals's own playing techniques. While playing at the T-99, he was also introduced to country-western music by Jimmy Grubbs, who occasionally asked Seals to play the drums or guitar with his group. At the age of 19, Seals formed his own band, Son Seals and the Upsetters, to fill in at the Rebel Club, in Osceola. The band members were Johnny Moore ("Old Man Horse") on piano; Alvin Goodberry on drums, guitar, bass, or piano; Little Bob Robinson on vocals; and Walter Lee "Skinny Dynamo" Harris on piano. Shortly thereafter, a man from Little Rock, Arkansas, came to find "Little Walter" for a gig at his club, but when Walter turned it down the offer went to Seals.

In 1971, Seals moved to Chicago. His career took off after he was discovered by Bruce Iglauer of Alligator Records at the Flamingo Club on Chicago's South Side. His debut album, The Son Seals Blues Band, was released in 1973. The album included "Your Love Is Like a Cancer" and "Hot Sauce". It was followed by Midnight Son (1976) and Live and Burning (1978). Seals released several albums in the next two decades, all but one on Alligator Records, including Chicago Fire (1980), Bad Axe (1984), Living in the Danger Zone (1991), Nothing but the Truth (1994) and Live: Spontaneous Combustion (1996). He received W.C. Handy Awards in 1985, 1987, and 2001.

The writer Andrew Vachss, a friend of his, used his influence to promote Seals's music. Vachss gave Seals several cameo appearances in his novels, and co-wrote songs with him for his album Lettin' Go, released in 2000. Vachss dedicated his novel Mask Market to Seals's memory.

In 2002, Seals contributed to the Bo Diddley tribute album, Hey Bo Diddley – A Tribute!, performing the song "My Story" (also known as "Story of Bo Diddley").

Seals had a hard life. He survived all but one of his fourteen siblings. In 1997 he was shot in the jaw by his wife, sustaining injuries which required reconstructive surgery. In 1999 part of his left leg was amputated as a result of complications from diabetes. He lost belongings in a fire that destroyed his home while he was away performing, and several of his prized guitars were stolen from his home. After his health began to decline, Seals toured with accompaniment by several different bands, including those of James Soleberg, Jimmy Vivino, and Big Jim Kohler.

The band Phish performed Seals's song "Funky Bitch" and brought him on stage on several occasions. In 1999, Seals performed at Camp Oswego, the only one of Phish's multi-day summer festivals that included performances by artists other than themselves.

Seals died in 2004, at the age of 62, from complications of diabetes.

In 2009, Seals was inducted into the Blues Hall of Fame, in the category 'Performer'.

Discography

See also
List of blues musicians
List of Chicago blues musicians

References

External links
 Alligator Records biography entry
 Son Seals discography
 Son Seals page

1942 births
2004 deaths
Chicago blues musicians
Electric blues musicians
Deaths from diabetes
American blues guitarists
American male guitarists
American blues singers
Singers from Arkansas
Contemporary blues musicians
Blues musicians from Arkansas
20th-century American singers
20th-century American guitarists
Guitarists from Arkansas
Guitarists from Illinois
Alligator Records artists
20th-century American male musicians

Son Seals


Hotnews er et radioprogram der blev sendt på Radio Holbæk på frekvensen 104,7 MHz fra slutningen af 80'erne til midt 90'erne.
Kendt som et meget spontant og crazy show blandet med en sprød blanding af Soul, Funk, Swing Beat, Hiphop, Trance og Techno.
Programmet havde en fast kerne med tre DJs der hver præsenterede deres bud på de hotteste nyheder i hver deres genre.

Radioprogrammer fra Danmark

Hotnews


se află în orașul Nagasaki, Japonia. Muzeul este un memorial al bombardamentului atomic de la Nagasaki efectuat de către Statele Unite ale Americii la data de 9 august 1945, ora 11:02:35. Bomba a marcat o nouă eră în război, făcând Nagasaki un loc simbolic pentru un memorial. Omologul său din Hiroshima este Muzeul Memorial al Păcii Hiroshima. Aceste locații simbolizează vârsta nucleară, reamintind vizitatorilor distrugerile catastrofale provocate de armele nucleare și semnifică un angajament față de pace.

În imediata apropiere a muzeului se află , construit în 2003.

Note

Legături externe

 Informații despre ghidul turistic al orașului Nagasaki
 Muzeul Nagasaki Bomb Atomic
 Arhiva Nagasaki Arhiva bombardament atomic Nagasaki pe Google Earth

Urmările războaielor
Ciot Clădiri

Muzeul bombei atomice de la Nagasaki


Cebrâil (, Jibrāʾīl), veya Gabriel, İbrahimî dinlerde Tanrı'nın mesaj ve emirlerini vahiy yoluyla peygamberlere ulaştıran ve ilk olarak Tanah'da tanımlanmış bir başmelek.

Etimoloji
M.Ö. 2000'lerde Kenan panteonunda "El" ya da "İl" her şeye kadir, ezeli ve ebedi, yer ile gökteki her şeyin tek hakimi, her şeyi yaratan, yaratıcı, antlaşma yapan ahit tanrısı vs. gibi niteliklere sahip bir baştanrı idi. El tanrısı Aramiceye Eloh veya Elaha ve İbraniceye Eloah olarak geçmiş, Yeni Ahit'te "Eli" ve "Elohi" tanrı anlamında kullanılmıştır. İl veya El sonu el veya il ile biten isimlerde görülmeye devam etmektedir. Gabri-el (Kur'a'nda Cibril), Mika-el (Mikail) ile İsrail, Azrail ve İsrafil, Yişmael (İsmail), Emanuel vb. İslam öncesi Arapça yazıtlarda Hristiyanların MS 6. yüzyılda El ve Eloha kelimelerini kullandıkları bilinmektedir. İsmin diğer bileşeni olan Gebr ise güç ve kuvvet anlamına gelmektedir.

Yahudilik ve Hristiyanlıkta
Gabriel Kitab-ı Mukaddes'te Tanrı'nın gücü eşliğinde Tanrı'nın işlerini insanlara bildirip elçilik görevi yapan insanımsı (veya insan görünümlü) bir melektir: Eski Ahit'te Cennetin gözetmeni, birinci semanın hakimi, Tanrı ile insan arasındaki en önemli aracı, tabiat güçlerini yöneten, adalet ilkesi vs. olandır.

İslam'da

İslam'a göre peygamberlere vahiy getirmek, Allah'ın emir ve yasaklarını bildirmekle vazifeli melektir. Cebrâil'in isminin Kur'ân'da Rûh-ul-Emîn ve Ruhu'l-Kudüs diye de zikredildiğine inanılır. Cebrâil'e ayrıca Nâmûs-ı Ekber de denilmiştir. Cebrâil, Muhammed'e Mekke yakınındaki Nur Dağı'nda ibâdet ve tefekkürle meşgul iken gelerek ilk vahyi getirmiştir: "Yaratan Rabbinin adıyla oku! O, insanı "alak"dan yarattı. Oku! Senin Rabbin en cömert olandır. O, kalemle yazmayı öğretendir, insana bilmediğini öğretendir." (Alâk 96/1-5)

Cebrâil değişik şekillere girebildiğine, Muhammed'e  aslî şekliyle, biri Nur Dağı'ndaki Hira Mağarası'nda ve diğeri Miraç esnâsında Sidret-ül-müntehâda olmak üzere iki defâ göründüğüne inanılır. Cebrâil'in Muhammed'e çoğunlukla Dıhye-i Kelbî sûretinde geldiği anlatılır.

"De ki: Cebrail'e kim düşman olabilir? Kendinden öncekileri onaylayan, doğru yolu gösteren ve inananlar için müjdeci olan bu Kur'an'ı senin kalbine o, Allah'ın izni ile indirmiştir." (Bakara 2/97).

"Onu güvenilir Ruh (Cebrail) indirmiştir. O Kur'ân, elbette âlemlerin Rabbi tarafından indirilmiştir." (Şuara 26/193-194)

"Allah bir insanla ancak vahiy yoluyla veya perde arkasından konuşur; yahut bir elçi gönderip izniyle ona tercih ettiğini vahyeder. O yücedir ve hakimdir." (Şûrâ 42/51)

Görevi ve özellikleri
İsminin etimolojisinden de anlaşıldığı gibi birçok İbrahimî dinde Cebrail'in çok kuvvetli bir melek olduğuna inanılır. Cebrail'in görevi vahiy getirmektir, yani Tanrı'dan peygamberlere haber ve bilgi taşır.

Notlar

Ayrıca bakınız
Cibril hadisi
Kutsal Ruh
Melek
Vahiy

Kaynakça
Genel
 A. Saim Kılavuz, "Anahatlarıyla İslam Akaidi ve Kelam'a Giriş", Ensar Neşriyat.
 Kur'an-ı Kerim
Özel

Cebrail
Hristiyanlıkta melekler
İslam'da dört büyük melek
Yahudilikte büyük melekler
Yeni Ahit'te adı geçen kişiler
İslam mitolojisi

Cebrâil


Neml Suresi (Arapça: سورة النّمل) Kur'an'ın 27. suresidir. Sure 93 ayetten oluşur.

İki kez besmele geçen tek sure Neml suresidir.

Sure ismini 18. ayetinde Süleyman'ın ordusunun geçeceği karınca vadisindeki karıncaların konuşmalarının anlatıldığı karınca anlamına gelen neml kelimesinden almıştır.

''Nihayet karınca vadisine geldikleri vakit bir karınca, "Ey karıncalar! Yuvalarınıza girin, Süleyman ve ordusu farkına varmadan sizi ezmesinler" (18. ayet meali)

Mekke'de indirildiğine inanılır.

Neml suresi'nde namaz, zekât, ahiret hayatı gibi konulardan bahsedilir. Musa, Davut, Lut ve Salih'in hikâyeleri kısaca Süleyman ve Belkıs'ın hikâyesi ise ayrıntılı olarak anlatılır. Surede geçen Dabbe kelimesi ile ilgili değişik yorumlar yapılmıştır.

Ayrıca bakınız
 Belkıs
 Süleyman
 İslam mitolojisi

Kaynakça

Sureler

Neml Suresi


Novecento este un monolog teatral al lui Alessandro Baricco, publicat de Editura Feltrinelli în 1994. Autorul a scris piesa pentru a fi interpretată de Eugenio Allegri și regizată de Gabriele Vacis, care în luna iulie a aceluiași an au făcut un spectacol ce a debutat la festivalul de la Asti.
Potrivit autorului, textul poate fi definit ca o graniță între "o scenă reală și o poveste care poate fi citită cu voce tare".

Rezumat

De aici!!! Povestea, plasată pe transatlanticul Virginian care a traversat apele dintre Europa și America în perioada dintre Primului și Celui De-al Doilea Război Mondial, descrie viața pianistului Danny Boodman T.D. Lemon Novecento. Nou-născut, el este abandonat de părinții biologici pe pianul de la clasa întâi a navei, ceva foarte obișnuit la acea dată, unde este găsit de marinarul Danny Boodman. Micuțul fusese abandonat într-o cutie de carton pe care era desenată o lămâie însoțită de um text imprimat cu cerneală albastră: T.D. Lămâi. Pentru tot restul vieții, omul a continuat să susțină că acel T.D. în mod evident însemna: Thanks Danny - Mulțumesc Danny. Evident că era ideea era absurdă, dar bătrânul marinar era convins de contrariu, motiv pentru care a menținut inițialele în structura numelui băiatului.

Danny Boodman decide să aibă grijă de copil devenind, timp de opt ani, tatăl adoptiv al micuțului. Din nefericire, Danny moare și Novecento rămâne orfan pentru a doua oară.

După moartea lui Danny, Novecento, amenințat de căpitanul vasului a fi trimis la orfelinat, este de negăsit pentru câteva zile, apărând într-o noapte în sala de bal, cântând la pian. Era prima dată când băiatul atingea tastele pianului, dar reușește să-i uimească pe toți cu priceperea lui. Din acel moment, pianul și Novecento devin un tot unitar: o legendă, cântând ani la rând pentru pasagerii vasului, atât pentru cei care călătoreau la prima clasă, cât și pentru cei săraci.

"Cântam fiindcă Oceanul e mare, înfricoșător, cântam pentru ca oamenii să nu simtă cum trece timpul, și să uite unde se aflau și cine erau. Cântam pentru a-i face să danseze, fiindcă atunci când dansezi nu poți muri, și te simți asemenea lui Dumnezeu. Și cântam ragtime, fiindcă e muzica pe care dansează Dumnezeu când nu-l vede nimeni. Pe care-ar dansa Dumnezeu, de-ar fi fost să fie negru."

Ajunge să fie cunoscut pe uscat, deși el nu va coborî niciodată de pe vas; Novecento devine pianistul de pe Ocean, o legendă pe care niciun pasager de pe transatlanticul Virginian nu o va uita niciodată. Faima lui este atât de mare încât Jelly Roll Morton, pianistul care se definește ca fiind inventatorul jazz-ului, se îmbarcă pe vas pentru a putea asculta cu propriile urechi muzica lui Novecento și pentru a-l provoca la un duel muzical, lăsând publicul să decidă care este cel mai bun. O provocare oarecum bizară la început, având în vedere că Novecento nu era nicidecum interesat de provocări, el vrând doar să-și interpreteze muzica. Chiar dacă Novecento nu este atras de un concurs de virtuozitate și ia inițial în derâdere atât întrecerea, cât și adversarul, furnizând o melodie care plictisește publicul, va conștientiza că este momentul lui și că talentul său este imens.

După treizeci și doi de ani petrecuți la bordul lui Virginian, Novecento își anunță cel mai bun prieten, trompetistul Tim Tooney (și naratorul întregii povestiri), că de data asta va coborî pe uscat. Nu o face însă, renunțând în ultimul moment. Faptul că viața lui întreagă și-a petrecut-o pe mare nu înseamnă că nu cunoaște lumea; ascultă poveștile pasagerilor cu atât de mare atenție încât atunci când povestește despre un oraș, un pod sau o alee îți dă impresia că a fost acolo cu adevărat.

Naratorul va coborî în cele din urmă pe pământ, gata să-și facă o viață. Câțiva ani mai târziu, el primește o scrisoare: nava Virginian a devenit inutilă și trebuie să fie scufundată, dar Novecento refuză chiar și în aceste momente să coboare.

Trompetistul va încerca să-și convingă vechiul prieten să coboare și să trăiască, dar pianistul este nemișcat: mai degrabă preferă să moară pe navă, singura lume reală pe care o cunoaște, decât să caute o viață diferită. până aici fără ghilimele

Adaptări

Cinema
În 1998 a fost filmat  La leggenda del pianista sull'oceano (Legenda pianistului de pe ocean) în regia lui Giuseppe Tornatore. O mare parte a acțiunii a fost filmată în Odessa, Ucraina.

Muzică
În 1998 Edoardo Bennato a lansat o melodie inspirată din monologul Novecento, intitulată Sempre in viaggio sul mare (în traducere liberă "Călătorind întotdeauna pe mare") inclusă pe albumul Sbandato.

Benzi desenate
În 2008 cartea a fost transpusă în benzi desenate sub numărul 2737 al revistei săptămânale Topolino. Povestea, intitulată La vera storia di Novecento (în traducere liberă "Adevărata istorie a lui Novecento"), a fost adaptată de Tito Faraci (scenariu) și Giorgio Cavazzano (desene). Tablourile acestui desen comic au fost expuse la Târgul de Carte de la Torino din același an.

Referințe

Romane italiene
Cărți din 1994
Romane italiene după autor

Novecento (monolog teatral)


An Triticum duelongatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Poleva. An Triticum duelongatum in nahilalakip ha genus nga Triticum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Triticum

Triticum duelongatum


Carlos Alberto Carvalho dos Anjos Junior (født 15. september 1977) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien


An Jumellea anjouanensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Achille Eugène Finet, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Joseph Marie Henry Alfred Perrier de la Bâthie. An Jumellea anjouanensis in nahilalakip ha genus nga Jumellea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Comoros. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Jumellea

Jumellea anjouanensis


Photobakterien (Photobacterium) sind eine Gattung von gramnegativen Bakterien und gehören zur Familie der Vibrionaceae. Einige Mitglieder dieser Gattung haben die Fähigkeit Licht zu erzeugen und sind somit biolumineszent. Darauf deutet der Gattungsname hin, die Silbe Photo kommt von dem  altgriechischen Wort  phos (das Licht).

Viele Arten, eingeschlossen Photobacterium leiognathi und Photobacterium phosphoreum, leben in Symbiose mit Meereslebewesen. Arten wie Photobacterium profundum sind an ein optimales Wachstum in tiefen kalten Meeren oder Seen angepasst. Sie sind psychrophil (kälteliebend) und barophil (druckliebend).

Merkmale
Die Bakterien treten als gerade oder gekrümmte Stäbchen mit den Abmessungen 0,8–1,3 × 1,8–2,4 µm auf. Die Gram-Färbung fällt negativ aus, es sind somit gramnegative Bakterien. Mit Ausnahme von P. damselae subsp. piscicida bewegen sie sich mittels meist 1 bis 3 nicht membranumhüllter, polarer Flagellen. Endosporen werden nicht gebildet. Die Bakterien sind chemotroph und zur Fermentation (Gärung) fähig. Zum Wachstum benötigen sie Natrium.

Ökologie
Photobakterien sind vorwiegend Meereslebewesen (daher die Verwendung von Natrium zum Wachstum). Sie können freilebend sein oder in Kolonien auftreten. Diese Organismen enthalten keine Pigmentierung und ihre Kolonien erscheinen daher weiß oder farblos. Wenn es eine hohe Dichte an Zellen gibt, die eine Kolonie bilden, zeigen sie Biolumineszenz. Diese basiert auf Autoinduktoren, welche proportional zur Zelldichte sind. Deshalb leuchten freilebende Photobakterien nicht.

Ihre Besiedelung von Fischen könnte symbiotischer Natur sein, nämlich zur Bildung von Leuchtorganen als eine neutrale Einheit an der Oberfläche oder innerhalb des Darms der Fische. Auch als Schutz vor Krankheiten wird ihr Vorkommen in Fischen diskutiert.

Pathogenität
Einige der 23 bekannten Arten von Photobacterium haben sich zu Krankheitserregern von Meereslebewesen entwickelt. Viele dieser Krankheiten beeinflussen handelswichtige Fische und können indirekt, durch deren Konsum, die menschliche Gesundheit beeinflussen. Unter anderem wurde beobachtet, wie das Chitin der Tiefseekrabbe (Chinoecetes tanneri) abgebaut wurde.

Zu der Art Photobacterium damselae gehören die virulentesten Stämme. Diese Art wird in zwei Unterarten aufgeteilt: P. d. subsp. piscicida und P. d. subsp. damsela.

Photobacterium damselae subsp. piscicida
Photobacterium damselae subsp. piscicida ist der Erreger der Fisch-Pasteurellose. Bakterienkolonien wachsen an der infizierten Milz und Niere des Fisches und führen schließlich zum Tod. Diese Krankheit ist verantwortlich für große Verluste in einigen Fischzuchtunternehmen. Zu den betroffenen Arten zählen unter anderem der Gelbflossen-Thunfisch (Thunnus albacares), gewisse Meerbrassen (Sparus spp.), der Streifenbarsch (Marone saxatilis) und Wolfsbarsche (Marone americana). Photobacterium damselae subsp. piscicida ist nicht pathogen für Menschen.

Photobacterium damselae subsp. damselae
Die Unterart P. d. subsp. damselae befällt ebenfalls Fische. Es verursacht in einigen Fischspezies eine Sepsis wie beispielsweise bei Riffbarschen (Familie Pomacentridae), Aalen (Anguilla anguilla), Sandbankhaien (Carcharhinus plumbeus), Stachelmakrelen (Seriiola quinqueradiata), Meerbrassen (Sparus spp.) und dem Steinbutt (Scophthalmus spp.). Diese Unterart hat sich als pathogen für den Menschen erwiesen, als es sich von menschlichen Wunden ausbreitete und eine Sepsis bei gesunden Menschen verursachte.

Symptome
Fische, die mit der Unterart P. d. subsp. damselae infiziert wurden, wiesen zunächst Symptome wie einen reduzierten Appetit auf, begleitet von Energielosigkeit und eiternden Wunden entlang ihrer Flanken und in der Kopfregion. Ihre Mägen blähten sich auf und sie bekamen erhebliche Blutungen, speziell in Augen, Mund und Muskulatur. Zusätzlich traten Blutungen in Leber und Kiemen mit charakteristischer Ansammlung von Schleim um diese auf. Es wurde festgestellt, dass die infizierten Fische, einige Minuten bevor der Tod eintrat, schneller schwammen.

Transmission/Infektion
Anzeichen für die Verbreitung dieser Tierseuche sind Anhäufungen von Geschwüren bei der Fischpopulation, meist in Kombination mit höheren Temperaturen der Umgebung. Die Verbreitung der Krankheit ist saisonal aufgeteilt. Dies erkennt man an der Abhängigkeit von der Wassertemperatur und vom Salzgehalt. Durch physiologische Veränderungen während der sexuellen Reife des Wirtes steigt die Resistenz der Bakterien an.

Hatten sie einmal Kontakt mit der äußeren Oberfläche der Fische, sind sie fähig, sich an die Haut anzuheften und die bakterizide Wirkung der Schleimschicht der Fische zu unterdrücken. Daher wird angenommen, dass die Haut die Zugangsstelle zum Wirt ist. Dieses Bakterium kann zu einer großen Bedrohung für Aquakulturen werden, besonders in überfüllten und beengten Lebensräumen, wodurch die Fische Stress ausgesetzt sind. Die Vermehrung der Krankheit kann durch direkten Kontakt beschleunigt werden.

Nutzen der Biolumineszenz für das Photobacterium leiognathi
Bei Untersuchungen über die Wirkung der lumineszenten Bakterien Photobacterium leiognathi im Meer fand man heraus, dass das Leuchten von Photobakterien für Räuber von großer Bedeutung ist. So werden Nahrungspartikel die vom Photobacterium leiognathi besiedelt sind, schneller entdeckt als die nicht besiedelten. Das Photobacterium leiognathi überlebt in den Eingeweiden des Tieres, vermehrt sich dort und verbreitet sich mit dessen Kot im Wasser. Das hat den Vorteil, dass Photobacterium leiognathi in den Eingeweiden ein sicheres Habitat besiedelt und ihm eine schnelle Verbreitung ermöglicht wird.

Aber nicht nur das Photobacterium leiognathi zieht daraus einen Vorteil, auch der Räuber wird dadurch begünstigt. Er findet in den Tiefen des Meeres, wo Nahrung knapp ist, das leuchtende Futter besser. Jedoch führt die Aufnahme der Nahrung und die damit verbundene Lumineszenz dazu, dass er selbst eine leichtere Beute darstellt, wobei der Vorteil, überhaupt Nahrung zu finden, diesen Nachteil anscheinend überwiegt.

Einige Räuber haben Pigmente in ihren Eingeweiden, die die Lichtemission blockieren und damit dem Nachteil der Lumineszenz entgegenwirken. Das Photobacterium leiognathi wird dadurch erst im Kot wieder sichtbar.

Arten
Einige Arten:
 Photobacterium angustum Reichelt et al. 1979
 Photobacterium aphoticum Lucena et al. 2011
 Photobacterium aplysiae Seo et al. 2005
 Photobacterium aquimaris Yoshizawa et al. 2009
 Photobacterium damselae Smith et al. 1991
 Photobacterium damselae subsp. damselae Gauthier et al. 1995
 Photobacterium damselae subsp. piscicida Gauthier et al. 1995
 Photobacterium frigidiphilum Seo et al. 2005
 Photobacterium gaetbulicola Kim et al. 2010
 Photobacterium ganghwense Park et al. 2006
 Photobacterium halotolerans Rivas et al. 2006
 Photobacterium iliopiscarium Urakawa et al. 1999
 Photobacterium indicum Ivanova et al. 2004
 Photobacterium jeanii Chimetto et al. 2010
 Photobacterium kishitanii Ast et al. 2007
 Photobacterium leiognathi Boisvert et al. 1967
 Photobacterium lipolyticum Yoon et al. 2005
 Photobacterium panuliri Deep 2015
 Photobacterium lutimaris Jung et al. 2007
 Photobacterium phosphoreum Beijerinck 1889
 Photobacterium profundum Nogi et al. 1998
 Photobacterium rosenbergii Nogi et al. 1998
 Photobacterium swingsii Gomez-Gil et al. 2011

Einzelnachweise

Literatur
 Martin Dworkin, Stanley Falkow, Eugene Rosenberg, Karl-Heinz Schleifer, Erko Stackebrandt (Hrsg.) The Prokaryotes, A Handbook of the Biology of Bacteria. 7 Bände, 3. Auflage, Springer-Verlag, New York u. a. O., 2006, Vol. 6: Proteobacteria: Gamma Subclass. ISBN 0-387-30746-X.

Vibrionales (Ordnung)

Photobakterien


Un turneu este un graf orientat obținut prin atribuirea unei direcții fiecărei muchii dintr-un graf neorientat complet. Cu alte cuvinte, este o orientare a unui graf complet, sau, echivalent, un graf orientat în care fiecare pereche de noduri distincte este conectată printr-o singură muchie orientată.

Multe dintre cele mai importante proprietăți ale grafurilor turneu au fost investigate în premieră de către , pentru a modela relațiile de dominanță în grupurile de găini. Printre aplicațiile actuale ale grafurilor turneu se numără, printre altele, studiul teoriei voturilor și teoria socială a alegerii.

Numele de turneu provine de la o astfel de interpretare a grafului ca fiind rezultatul unui turneu în care fiecare jucător joacă cu toți ceilalți exact o dată, și în care nu au loc remize. În graful orientat turneu, nodurile corespund jucătorilor. Muchia dintre fiecare pereche de jucători este orientată de la câștigător la învins. Dacă jucătorul  îl învinge pe jucătorul , atunci se spune că  domină . Dacă fiecare jucător învinge același număr de alți jucători (grad interior = grad exterior), se spune că turneul este regulat.

Drumuri și cicluri
Orice graf turneu cu un număr finit  de noduri conține un drum hamiltonian, adică un drum orientat prin toate cele  noduri ( 1934). Se demonstează ușor prin inducție pe : presupunând că afirmația este valabilă pentru , și considerând orice turneu  pe  noduri. Se alege un nod  din  și se consideră un drum orientat  din . Fie  maxim astfel încât pentru orice  există o muchie orientată de la  la .

este un drum orientat ca cel cerut. Acest argument oferă și un algoritm pentru găsirea drumului hamiltonian. Se cunosc și algoritmi mai eficienți, care necesită examinarea a numai  muchii.

Aceasta implică faptul că un graf turneu  are un ciclu hamiltonian (Camion 1959). O afirmație mult mai puternică ce poate fi făcută este că orice graf turneu tare conex este : pentru fiecare nod v, și orice k între 3 și numărul de noduri există un ciclu de lungime k ce conține v. Mai mult, dacă turneul este 4‑conex, orice pereche de noduri poate fi conectată printr-un drum hamiltonian (Thomassen 1980).

Tranzitivitate

Un graf turneu în care  și    se numește tranzitiv. Cu alte cuvinte, într-un graf turneu tranzitiv, nodurile pot fi (strict) total ordonate prin relația muchiilor, și relația muchiilor este aceeași ca și .

Condiții echivalente
Următoarele afirmații sunt echivalente pentru un graf turneu T pe n noduri:
 T este tranzitiv.
 T este o ordonare totală strictă.
 T este .
 T nu conține un ciclu de lungime 3.
 Mulțimea gradelor exterioare a lui  este .
 T are exact un drum hamiltonian.

Teoria lui Ramsey
Grafurile turneu tranzitive joacă un rol în teoria lui Ramsey, similar cu cel pe care îl joacă clicile în grafurile neorientate. În particular, orice graf turneu cu n noduri conține un subgraf turneu tranzitiv cu  noduri. Demonstrația este simplă: se alege orice nod  ca parte din acest subgraf, și se formează restul subgrafului recursiv fie pe mulțimea nodurilor care au muchii de la , fie pe mulțimea nodurilor care au muchii care duc la , oricare este mai mare. De exemplu, fiecare graf turneu de șapte noduri conține trei subgrafuri turneu tranzitive;  de șapte noduri arată că aceasta este maximul ce poate fi garantat .
Cu toate acestea,  au arătat că această limită nu este strictă pentru unele valori mai mari ale lui .

 au demonstrat că există grafuri turneu de n noduri fără subgrafuri turneu tranzitive de dimensiune  Demonstrația lor foloseste un argument de numărare: numărul de moduri în care poate să apară un graf turneu tranzitiv cu k elemente ca subgraf turneu al unui graf turneu mai mare pe n noduri este

și când  este mai mare decât  acest număr este prea mic pentru a permite apariția unui graf turneu tranzitiv în oricare dintre cele  grafuri turneu diferite pe aceeași mulțime de  noduri etichetate.

Grafuri turneu paradoxale
Un jucător care câștigă toate jocurile va fi în mod natural câștigător al turneului. Cu toate acestea, așa cum arată existența unor turnee netranzitive, ar putea să nu existe un astfel de jucător. Un turneu în care fiecare jucător pierde cel puțin un joc se numește turneu 1-paradoxal. Mai mult, în general, un turneu T=(V,E) se numește k-paradoxal dacă pentru fiecare submulțime de  elemente  a lui  există un nod  în  astfel încât  pentru orice . Prin intermediul , Pál Erdős a arătat că pentru orice valoare fixă a lui , dacă , atunci aproape orice graf turneu peste  este -paradoxal. Pe de altă parte, se poate ușor demonstra că orice graf turneu -paradoxal trebuie să aibă cel puțin  jucători, rezultat care a fost îmbunătățit la  de către  și  (1965). Există o construcție explicită de grafuri turneu -paradoxale cu  jucători elaborată de Graham și Spencer (1971) și anume .

Condensarea
Condensarea oricărui graf turneu este în sine un graf turneu tranzitiv. Astfel, chiar și pentru grafuri turneu care nu sunt tranzitive, componentele tare conexe ale turneului pot fi total ordonate.

Șiruri de scor și mulțimi de scor
Șirul de scorul al unui graf turneu este șirul nedescrescător al gradelor exterioare ale nodurilor grafului. Mulțimea de scor a unui graf turneu este o mulțime de numere întregi care sunt grade exterioare ale nodurilor din acel graf turneu.

Teorema lui Landau (1953) Un șir nedescrescător de numere întregi  este un șir de scor dacă și numai dacă:

Fie  numărul de șiruri de scor diferite de dimensiune . Șirul   începe astfel:

1, 1, 1, 2, 4, 9, 22, 59, 167, 490, 1486, 4639, 14805, 48107, ...

Winston și Kleitman au demonstrat că, pentru un n suficient de mare:

unde
Takács a arătat mai târziu, folosind unele ipoteze rezonabile, dar nedemonstrate, că

unde

Împreună, acestea demonstrează că:

Aici  semnifică o limită asimptotică strictă.

Yao a arătat că orice mulțime nevidă de numere întregi nenegative este mulțimea de scor a unui graf turneu.

Relații de majoritate
În teoria socială a alegerii, grafurile turneu apar natural ca relații de majoritate a profilelor de preferințe.
Fie  mulțimea finită de alternative, și fie o listă  de relații de ordine totală peste . Fiecare ordonare  se interpretează ca clasificarea preferinței unui votant . Relația de majoritate (strictă)  a lui  peste  se definește atunci astfel încât  dacă și numai dacă o majoritate a votanților preferă pe  lui , adică . Dacă numărul  de votanți este impar, atunci relația de majoritate formează o relație de dominanță a unui graf turneu peste mulțimea .

Conform unei leme a lui Biesenthal, orice graf turneu de  noduri poate fi obținut ca relație de majoritate a cel mult  votanți. Rezultatele lui Stearns și Erdős & Moser de mai târziu au stabilit că este nevoie de  alegători pentru a induce toate grafurile turneu de  noduri.

Laslier (1997) studiază în ce sens poate fi numită o mulțime de noduri mulțimea "câștigătorilor" unui turneu. Aceasta s-a dovedit utilă în științele politice, în modelele formale ale economiei politice, pentru studiul posibilelor rezultate ale unui proces democratic.

Note

Bibliografie

  .

Turneu

Graf turneu


دناصور إحدى قرى مركز الشهداء التابع لمحافظة المنوفية في جمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية دناصور من القرى القديمة، حيث وردت باسم «دنسور» في أعمال جزيرة بني نصر ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت باسم «دنسور» في أعمال جزيرة بني نصر ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني وردت باسم «دنسور» في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية جزيرة بني نصر، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «دناصور» ضمن قرى مديرية المنوفية.

السكان
بلغ عدد سكان دناصور 9,090 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
 قائمة قرى محافظة المنوفية

مصادر

قرى الشهداء

دناصور


Alfred McCoy Tyner (December 11, 1938March 6, 2020) was an American jazz pianist and composer known for his work with the John Coltrane Quartet (from 1960 to 1965) and his long solo career afterwards. He was an NEA Jazz Master and five-time Grammy award winner. Unlike many of the jazz keyboardists of his generation, Tyner very rarely incorporated electric keyboards or synthesizers into his work. Tyner has been widely imitated, and is one of the most recognizable and influential jazz pianists of all time.

Early life and family
Tyner was born on December 11, 1938, in Philadelphia, Pennsylvania, the eldest of three children of Jarvis and Beatrice (Stevenson) Tyner. His younger brother Jarvis Tyner was the executive vice-chairman of the Communist Party USA. Tyner was encouraged to study piano by his mother, who had installed a piano at her beauty salon. He began piano lessons at age 13 at the Granoff School of Music where he had also studied music theory and harmony, and music became the focal point of his life within two years. Tyner's decision to study piano was reinforced when he encountered the bebop pianist Bud Powell, a neighbor of the family's. Another major influence on Tyner's playing was Thelonious Monk, whose percussive attacks would inform Tyner's signature style. During his teens he led his own group, the Houserockers.

When he was 17, he converted to Ahmadiyya and changed his name to Suleiman Saud. Tyner played professionally in Philadelphia, becoming part of its modern jazz scene. He married Aisha Saud, ending in divorce; they had three sons.

Later life and career

1960–1965
In 1960, Tyner joined The Jazztet led by Benny Golson and Art Farmer. Six months later, he joined the quartet of John Coltrane that included drummer Elvin Jones and bassist Steven Davis (later replaced by Art Davis, Reggie Workman and Jimmy Garrison). He worked with the band during its extended run at the Jazz Gallery, replacing Steve Kuhn. Coltrane had known Tyner for a while growing up in Philadelphia.

He recorded the pianist's composition "The Believer" on January 10, 1958, which became the title track of Prestige Records' 1964 issued album under Coltrane's name. He played on Coltrane's My Favorite Things (1961) for Atlantic Records. The band toured almost non-stop between 1961 and 1965, recording many albums widely considered jazz classics, including Coltrane "Live" at the Village Vanguard (1962), Ballads (1963), John Coltrane and Johnny Hartman (1963), Live at Birdland (1964), Crescent (1964), A Love Supreme (1964), and The John Coltrane Quartet Plays (1965), all for Impulse! Records.

While in Coltrane's group, he recorded albums in a piano trio. In late 1962 and the first half of 1963, Tyner was asked by producer Bob Thiele to record more straightforward jazz albums as a leader. These albums included Reaching Fourth (1963), Today and Tomorrow (1964), and McCoy Tyner Plays Ellington (1965). Reviewing the album in 2017, Marc Myers of JazzWax said,  "...the finest of these straightforward piano recordings was Nights of Ballads & Blues. Tyner's playing is exciting and exceptional on all of the tracks...  On the album, he exhibits a reserved elegance and tenderness that reveals the other side of his personality—a lover of melody and standards. In this regard, there are traces of Oscar Peterson in his playing. Perhaps Thiele was using Tyner to take a bite out of Peterson's vast and successful early-'60s share of the jazz market." Tyner also appeared as a sideman on many Blue Note Records albums of the 1960s, although he was often credited as "etc." on the cover of these albums to respect his contract with Impulse!.

Tyner's playing style developed in close contact with Coltrane. His style of piano is comparable to Coltrane's maximalist style on saxophone. Writing in 2019, Sami Linna at the University of the Arts Helsinki noted that Coltrane described the two different directions in his playing as: "playing chordally (vertically) or melodically (horizontally)". Linna suggests: "Tyner would eventually find a way of dealing with the two directions simultaneously, in a manner that was supportive and complementary yet original and slightly different from Coltrane's approach." After 1960 Coltrane did not hire anyone at the piano if Tyner was not available; between Tyner joining the group (around the end of May 1960) and leaving (in December 1965), there was nobody else at the piano accompanying Coltrane.

Tyner's involvement with Coltrane came to an end in 1965. Coltrane's music was becoming much more atonal and free; he had also augmented his quartet with percussion players who threatened to drown out both Tyner and Jones: "I didn't see myself making any contribution to that music... All I could hear was a lot of noise. I didn't have any feeling for the music, and when I don't have feelings, I don't play".

1966–2008

In 1966, Tyner rehearsed with a new trio and embarked on a career as a bandleader. Tyner produced a series of post-bop albums released by Blue Note from 1967 to 1970. These included The Real McCoy (1967), Tender Moments (1967), Time for Tyner (1968), Expansions (1968) and Extensions (1970). He signed with Milestone Records and recorded such albums as Sahara and Echoes of a Friend (1972), Enlightenment (1973), and Fly with the Wind (1976), which included flautist Hubert Laws, drummer Billy Cobham, and a string orchestra.

His music for Blue Note and Milestone often took the music of the Coltrane quartet as a starting point. Tyner also incorporated African and East Asian elements in his music. On Sahara he played koto in addition to piano, flute, and percussion. These albums have been cited as examples of innovative jazz from the 1970s that was neither fusion nor free jazz. On Trident (1975) Tyner played the harpsichord and celeste, instruments rarely heard in jazz.

During the 1980s and 1990s, Tyner performed in a trio that included Avery Sharpe on bass and Louis Hayes, then Aaron Scott, on drums. He also recorded some solo albums for the Blue Note label, beginning with Revelations (1988) and culminating in Soliloquy (1991).
After signing with Telarc, he recorded with several other trios. These included Charnett Moffett on bass and Al Foster on drums. In 2008, he toured with a quartet of Gary Bartz, Gerald L. Cannon, and Eric Gravatt.

Death
On March 6, 2020, Tyner died at his home, at Bergenfield, New Jersey, at the age of 81. A cause of death was not given, but he had been in ill health.

Influence and playing style
Tyner is considered to be one of the most influential jazz pianists of the late 20th century, an honor he earned during and after his time with Coltrane.

Tyner, who was left-handed, played with a low bass left hand and he raised his arm high above the keyboard for an emphatic attack. His right-hand soloing was detached and staccato. His melodic vocabulary was rich, ranging from raw blues to complex superimposed pentatonic scales; his approach to chord voicing (most characteristically by fourths) influenced contemporary jazz pianists, such as Chick Corea. Some of his harmonic modal techniques have been connected to Claude Debussy's piano repertory.

Bob Weir, rhythm guitarist for the Grateful Dead, has listed Tyner as an influence on his playing.

Awards and honors
Tyner was named a 2002 NEA Jazz Master by the National Endowment for the Arts. He won five Grammy Awards: for The Turning Point (1992) and Journey (1993) and best instrumental jazz album for Illuminations (2004), Infinity (1995), and Blues for Coltrane: A Tribute to John Coltrane (1987).

Tyner was awarded an Honorary Doctorate of Music from Berklee College of Music at the Sala dei Notari during the Umbria Jazz Festival. Tyner was a judge for the 6th, 10th and 11th annual Independent Music Awards.

Discography

References

External links

 NEA Jazz Masters biography at International Association for Jazz Education
 McCoy Tyner's musical style at jazz-piano.org
 McCoy Tyner at Jazz Resource Center at jazzcenter.org
 McCoy Tyner Trio with Gary Bartz: concert review, 2011 at allaboutjazz.com
 In-depth interview, 2000 at innerviews.org

 McCoy Tyner interview on In Black America, September 17, 1982 at the American Archive of Public Broadcasting

1938 births
2020 deaths
20th-century American male musicians
20th-century American pianists
African-American jazz musicians
African-American jazz pianists
Afro-Cuban jazz pianists
American Ahmadis
American jazz bandleaders
American jazz composers
American male jazz composers
American male pianists
American Muslims
Chesky Records artists
Columbia Records artists
Converts to Islam
Elektra Records artists
Enja Records artists
Grammy Award winners
Hard bop pianists
Impulse! Records artists
Mainstream jazz pianists
Milestone Records artists
Modal jazz pianists
Jazz musicians from Philadelphia
Palo Alto Records artists
People from Bergenfield, New Jersey
Post-bop pianists
Red Baron Records artists
Telarc Records artists
The Jazztet members
Timeless Records artists
20th-century African-American musicians
21st-century African-American people
Spiritual jazz musicians
Bellaphon Records artists
West Philadelphia High School alumni

McCoy Tyner


Oberwil se poate referi la mai multe localități și locuri din Elveția,

Oberwil, Basel-Landschaft, municipalitate din districtul Arlesheim;
Oberwil im Simmental, Berna;
Oberwil bei Büren, Berna;
Oberwil-Lieli, Aargau;
Oberwil (Dägerlen), Zürich;
Oberwil (Nürensdorf), Zürich
Oberwil (Pfäffikon), Pfäffikon, Zurich;
Oberwil, Thurgau, Gachnang, Thurgau;
Oberwil bei Zug, Zug;
Oberwil, Saint Gallen, Waldkirch, Saint Gallen.

Oberwil


Mokolo  est un quartier populaire de la ville de Yaoundé, capitale du Cameroun, situé  dans l'arrondissement de Yaoundé II.

Historique
En 1923, le gouvernement  français  sur l'administration sous mandat du territoire camerounais a transféré toutes les cases indigènes ou paillotes habitées par les noirs hors du périmètre urbain. A cet effet, la population européenne était invitée à ne pas laisser se former de villages indigènes aux alentours de ses maisons d'habitation. Cette politique de  ségrégation et de marginalisation pratiquée à Yaoundé par la France est à l'origine de la création du quartier Mokolo .

Quartier populaire et populeux de Yaoundé, avec une densification très élevée, Mokolo reste surtout célèbre pour son marché très actif, ouvert 24h/24, et qui occupe le premier rang devant le marché central situé au cœur même de la ville.

Géographie
Mokolo est un quartier commercial du Centre-ouest de Yaoundé, entouré des quartiers Tsinga, Madagascar, Cité-verte et Messa.

Institutions

Éducation
Mokolo est un quartier qui abrite de nombreux établissements scolaires, secondaires et universitaires. Parmi eux : école primaire catholique sacré cœur de Mokolo ; lycée technique de Mokolo.

Sécurité

 Sapeurs pompiers de Mokolo
 Commissariat du 2éme Arrondissement

Lieux de cultes

 Paroisse Sacré cœur de Mokolo (église catholique )
 Eglise évangélique du Cameroun

Notes et références

Bibliographie

Quartier de Yaoundé

Mokolo (Yaoundé)


Linoy Ashram (; Rishon LeZion, 13 de maio de 1999) é uma ginasta israelense, medalhista olímpica.

Carreira

Ashram conquistou a medalha de ouro nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova feminina da ginástica rítmica com um total de 107.800 pontos na sua performance.

Ginastas rítmicos de Israel
Ginastas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Linoy Ashram


Biserica Sfântul Nicolae din Cib este un monument istoric aflat pe teritoriul satului Cib, comuna Almașu Mare. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 2354.03.

Localitatea
Cib este un sat în comuna Almașu Mare din județul Alba, Transilvania, România. Prima mențiune documentară a localității datează din anul 1407.

Biserica
Prima mențiune scrisă a existenței acetei biserici este din anul 1750. Pictura originară nu mai există, actuala pictură în frescă datează din secolul al XX-lea.

În Muzeul Național al Unirii din Alba Iulia se află un prapor vechi ce a aparținut acestui lăcaș de cult.

Note

Vezi și
 Cib, Alba

Legături externe
 Monumente istorice din România-Fișă și localizare de monument

Imagini

Monumente istorice din județul Alba
Biserici din secolul al XVIII-lea din România
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae

Biserica Sfântul Nicolae din Cib


Direktörlüğünü Peter Sykes'ın yaptığı, Paul Jones ve Tom Kempinski'nin başrollerde oynadığı 1968 yapımı film. Pink Floyd grubunun yaptığı ilk film müzikleri bu filme aittir.

1968 çıkışlı filmler
Birleşik Krallık bağımsız filmleri
Müzikal filmler
Peter Sykes'ın yönettiği filmler
1960'larda İngilizce filmler

The Committee


An Lepanthes mucronata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Lepanthes mucronata in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Lepanthes

Lepanthes mucronata


කල්පය (මාගධී: කප්ප, සංස්කෘත: कल्प) යනු යම්කිසි කාල පරාසයක් ගැන සඳහන් කිරීමට යොදාගන්නා වචනයකි. කල්පයක් යනු බෞද්ධ හා හින්දු විශ්ව විද්‍යාවේ, සාමාන්‍යයෙන් ලෝකයක් හෝ විශ්වයක් නිර්මාණය වීම සහ නැවත නිර්මාණය වීම අතර දිගු කාල පරිච්ඡේදයක් ලෙසද ඇතැම් උගතුන් විසින් පෙන්වා දෙයි.

බුදුදහම
"කප්ප" යනු යම්කිසි කාල පරාසයක් හැඳින්වීමට මාගධී භාෂාවේ භාවිතා වන වචනයයි. එම වචනය සංස්කෘත බසින් හැඳින්වෙන්නේ "කල්ප" ලෙසයි. කල්පයකට උදාහරණයක් ලෙස ගත හැකි "ආයුෂ කල්පය" යනු යම් සත්වයෙකුගේ ආයුෂය සමාන වන කාල පරාසය වේ. මේ අනුව වත්මන් මිනිසාගේ ආයුෂ කල්පය අවුරුදු 120 ක් පමණ ලෙස හැඳින්විය හැක. "සාර අසංඛය කප්ප" යනු මහා බෝසතාණන් වහන්සේ රාගක්ඛය, ද්වේශක්ඛය, මෝහක්ඛය සිදුකරන ආකාරය තේරුම් ගැනීමට ගතවූ කාලයයි. එනම් දීපංකර බුදුරජාණන් වහන්සේගේ කාලයේ සුමේධ තවුසාව සිට ගෝතම බුදුරදුන් ලෙස නිවන් දැකීමට ගත වූ කාල පරාසය සාර අසංඛය කප්ප යනුවෙන් හැඳින්වේ.

"මහා බද්ධ කල්පය" යනු අවුරුදු ගණනින් සංඛ්‍යාත්මකව කිව නොහැකි තරම් දිගු කාලයකි. මෙය බොහෝ දෙනා "මහා භද්‍ර කල්පය" ලෙස වරදවා සම්මත කරගෙන තිබේ. මෙසේ වීමට හේතුව "බද්ධ" යන මාගධී පදය "භද්‍ර" ලෙස සංස්කෘතයට පෙරළා තේරුම් ගැනීමට උත්සාහ කිරීමයි. බුදුරජාණන් වහන්සේ විනය නීතියක් මගින් බුදු දහම සංස්කෘත භාෂාවට පරිවර්තනය කිරීම තහනම් කර ඇත්තේ එයින් එම පදවල නිවැරදි අරුත සැඟවී යා හැකි බැවිණි. සියලු සත්වයන් සංසාරයට බැඳි, බැඳී ආ කාලය හෙවත් සසරට බද්ධ වී සිටි අති දීර්ඝ කාලය "මහා බද්ධ කල්පය" යනුවෙන් හඳුන්වයි. මෙහි "භද්‍ර" හෙවත් යහපත් යන අර්ථයක් කිසිසේත්ම අඩංගු නොවේ.

මුල් බුද්ධාගමේ පාලි භාෂාවෙන්, කල්ප යන වචනය කප්ප ස්වරූපය ගන්නා අතර, බුද්ධාගමේ උපකල්පනය කරන ලද පැරණිතම ග්‍රන්ථය වන සුත්ත නිපාතයේ සඳහන් වේ. මෙයින් කියැවෙන්නේ "කප්පටිතා: කාලය ඉක්මවා ගිය තැනැත්තා, රහතන් වහන්සේ" ගැන ය. බෞද්ධ අත්පිටපත්වල මෙම කොටස ක්‍රි.පූ. අවසන් සහස්‍රයේ මැද භාගය දක්වා දිවයයි.

ගෞතම බුදුන් වහන්සේ පෙර කල්පවල ගණන් කළ නොහැකි තරම් බුදුවරු වැඩ සිටි බව ප්‍රකාශ කළහ: විපස්සී බුදුන් කල්ප 91 කට පෙර, සිඛී බුදුන් කල්ප 31 කට පෙර සහ වර්තමාන කල්පයේ පෙර බුදුවරු තිදෙනෙකි. උන්වහන්සේ තම ඉගැන්වීම් වර්තමාන කල්පයට සීමා කරයි, එහි කාලසීමාව උන්වහන්සේ ගණිතමය වශයෙන් නිර්වචනය නොකරයි, නමුත් උපමාවක් භාවිතා කරයි.

කල්ප යන්නෙහි තවත් නිර්වචනයක් වන්නේ බුදුන් උපන් කාලයයි. සුන්න කල්ප සහ අසුන්න කල්ප යනුවෙන් කල්ප වර්ග දෙකකි. සුන්න කල්පයන්හීදි බුදුවරුන් පහළ නොවේ. අසුන්න කල්පයන්හී බුදු වරු එක් වහන්සේ නමක් හෝ පහළ වන අතර එවැනි කල්ප පහකි.

 සාර කල්ප - එක් බුදුවරයෙකු පමණක් පහළ වන කාලය
 මණ්ඩ කල්ප - බුදුවරු දෙනමක් පහළ වන කාලය
 වර කල්ප - බුදුවරු තෙනමක් පහළ වන කාලය
 සාරමණ්ඩ කල්ප - බුදුවරු සිව්නමක් පහළ වන කාලය
 බද්ද කල්ප - බුදුවරු පස්නමක් පහළ වන කාලය

හින්දු ධර්මය
හින්දු ආගමේ, කල්පයක් වසර බිලියන 4.32 ට සමාන වේ, "බ්‍රහ්මා ගේ දිවා කාලයක්" හෝ මහායුග දහසකි. සෑම කල්පයක්ම යුග චක්‍ර 71ක් (වසර 306,720,000) පවතින මන්වන්තර කාල 14කට බෙදා ඇත. පළමු හා එක් එක් මන්වන්තර කාලයට පෙරාතුව සත්‍ය යුග (වසර 1,728,000) දිගට සමාන සන්ධිස්ථානයක් (සන්ධ්‍යාව) වේ. කල්පයකට පසුව සමාන ප්‍රමාණයකින් යුත් ප්‍රලය (විනාශය) මගින් බ්‍රහ්මාගේ දිවා රාත්‍රියක් සෑදේ. මහාභාරතයට අනුව බ්‍රහ්ම මාසයක එවැනි දිවා රාත්‍රී තිහක් හෙවත් වසර බිලියන 259.2 ක් අඩංගු වේ. බ්‍රහ්මාගේ වවර්ෂ පනහක් ගෙවී ගොස් ඇතැයි සැලකෙන අතර, අප දැන් සිටින්නේ ශ්වේත-වරාහ කල්පයේ හෙවත් ඔහුගේ පනස් එක්වන වසරේ පළමු දිනයේය. මෙම කල්පය අවසානයේ ගින්නෙන් ලෝකය විනාශ වේ.

ආශ්‍රේයයන්

කල්පය


La Flèche Wallonne 2019 var den 83. udgave af cykelløbet La Flèche Wallonne. Det var det 19. arrangement på UCI's World Tour-kalender i 2019 og blev afviklet 24. april 2019. Løbet blev vundet af franske Julian Alaphilippe fra  foran danske Jakob Fuglsang.

Hold og ryttere

Danske ryttere
Michael Valgren kørte for
Jakob Fuglsang kørte for
Mikkel Frølich Honoré kørte for

Resultater

Startliste

Eksterne henvisninger

2019
UCI World Tour 2019

La Flèche Wallonne 2019


Two major bombings took place in residential compounds in Riyadh, Saudi Arabia in 2003. On 12 May 2003, 39 people were killed, and over 160 wounded when bombs went off at three compounds in Riyadh—Dorrat Al Jadawel, Al Hamra Oasis Village, and the Vinnell Corporation Compound. On 8 November, a bomb was detonated outside the Al-Mohaya housing compound west of Riyadh, killing at least 17 people and wounding 122.

The bombings have been attributed to Islamic extremists as part of a campaign against Westerners and Westernization in Saudi Arabia. They are thought to have been sparked by the stationing of US troops in Saudi Arabia during the 1991 Gulf War with Iraq.

Prelude
A smaller campaign of insurgency in Saudi Arabia had begun in November 2000 when car bombings were carried out targeting and killing individual expatriates in Riyadh and other cities. As early as February 2003, the US State Department issued travel warnings that Westerners could be targeted by terrorists. The warnings followed an explosion at a private residence where weapons, explosives, cash, and false documents were subsequently discovered. In early May 2003, the US State Department warned that terrorists were in the final stages of planning terrorist attacks in Saudi Arabia.  The Saudi government also warned of this, and issued an alert for 19 men believed to be members of Al-Qaeda planning attacks.

May attack
Late on 12 May, several vehicles manned by heavily armed assault teams arrived at three Riyadh compounds: The Dorrat Al Jadawel, a compound owned by the London-based MBI International and Partners subsidiary Jadawel International, the Al Hamra Oasis Village, and the Vinnell Corporation Compound, occupied by a Virginia-based defense contractor that was training the Saudi National Guard. All contained large numbers of Americans, Westerners, and non-Saudi Arabs.

Around 11:15 pm, multiple gunmen infiltrated the Al Hamra Oasis Village, a site inhabited mainly by Westerners. They killed the guards at the gate and proceeded to open fire at residents, killing Westerners, non-Saudi Arabs, and Saudis and the assailants then detonated a car bomb. The next attack was at the Jadawel compound, though the assailants failed to gain access to the compound due to the prominent level of security. There was a shootout between security personnel and terrorists on approach to the front gates. The terrorists then detonated a two-ton truck bomb outside the area killing themselves, two security guards and injuring many others.

The final target was the Vinnell compound. The terrorists approached the gate in a sedan, with a pickup truck carrying the explosives following. Those in the sedan shot the Saudi soldiers guarding the gate and then opened the gate for the pickup truck. The truck was driven to the front of one of the residential high rises on the compound, and detonated. At the time, many of the Vinnell employees were away from the compound, supporting an exercise for the National Guard. Seven Americans were killed or died of injuries the night of the attack, along with two Filipino employees. An eighth American died in hospital several days later. Some of the terrorists died when the truck bomb was detonated, and others escaped by climbing over the compound wall.

Possibility of inside actors
According to American intelligence sources, the bombers operation "depended on a significant level of 'insider' knowledge of the compounds."  According to one American military official quoted by the Daily Telegraph, it took the bombers
(...) 30 seconds to a minute to get from the gate to the housing block. They had to know where the switches were to operate the gates after attacking the guards. They then drove at breakneck speed with a bomb weighing nearly 200 kilograms to the most intensely populated location in the complex and blew it up. "Several bombers" were wearing uniforms of the National Guard to help them get into the three bombed complexes. The intelligence officials believe that al-Qaeda has infiltrated even the elite National Guard, which is involved in compound security.

Reaction
In the immediate aftermath of the May bombing a large number of Western expatriates left Saudi Arabia. Airlines reported a "flood of bookings for flights from Saudi Arabia to Britain and America". There were also bomb scares and an evacuation of one compound near those attacked and at the landmark Faisaliya Tower.

The attacks were denounced by then-US President George W. Bush as "ruthless murder" and by Saudi Crown Prince Abdullah as the work of "monsters." Abdullah vowed to destroy the terrorist group that ordered them, and the Saudi government began a harsh crackdown on the insurgency, arresting more than 600 terrorist suspects and seizing bomb-making materials, bomb belts, and thousands of weapons.

On 7 June 2003, an official Saudi statement identified twelve men as the perpetrators of this attack. According to that statement, the identification was based on DNA found at the scene. The names were Al-Qaeda member Khaled Muhammad bin Muslim Al-Arawi Al-Juhani, Muhammed Othman Abdullah Al-Walidi Al-Shehri, Hani Saeed Ahmad Al Abdul-Karim Al-Ghamdi, Jubran Ali Ahmad Hakami Khabrani, Khaled bin Ibrahim Mahmoud, Mehmas bin Muhammed Mehmas Al-Hawashleh Al-Dosari, Muhammed bin Shadhaf Ali Al-Mahzoum Al-Shehri, Hazem Muhammed Saeed Kashmiri, Majed Abdullah Sa'ad bin Okail, Bandar bin Abdul-Rahman Menawer Al-Rahimi Al-Mutairi, Abdul-Karim Muhammed Jubran Yazji, and Abdullah Farres bin Jufain Al-Rahimi Al-Mutairi.

Abdul Rahman Jabarah was killed in a gunfight with Saudi security forces, as was Zubayr Al-Rimi. Both men were believed to have had involvement in the attack.

Saif al-Adel and Saad bin Laden were implicated in the attacks. According to Seth G. Jones, the bombings were planned by al Qaeda in Iran, with apparent Iranian complicity. In May 2003, then-State Department official Ryan Crocker provided information on the upcoming attack to Iranian officials, who apparently took no action. However, according to an interrogation of former al-Qaeda spokesman Sulaiman Abu Ghaith, al-Adel and Saad were being held prisoner in Iran when the attacks took place. Saad was killed in a drone strike in Pakistan in 2009.

Casualties
In the compound bombings, reportedly at least 27 people died from several different countries:

In addition, twelve suicide bombers died, bringing the entire toll from the attacks to 39. More than 160 other people were injured, including more than two dozen Americans.

In October 2003, as-Sahab released the videotaped wills of the bombers Abu Umar al-Ta'ifi (also known as Hamza al-Ansari), Muhammad bin Shazzaf al-Shahri (also known as Abu Tareq al-Aswad) and Muhammad bin Abd al-Wahhab al-Maqit, recorded two weeks before the attacks.

November attack

On 8 November, a suicide truck bomb detonated outside the Al-Mohaya housing compound in Laban Valley, West of Riyadh, killing at least 17 people and wounding 122, among them 36 children. Those killed in the attack were mainly Arabs, many of them workers from countries such as Egypt and Lebanon. Among the injured were people from India, Bangladesh, Philippines, and Eritrea. (The US State Department had warned of further attacks in the Kingdom on the day of the attack.)

Questions about inside actors
According to the Saudi Press Agency, suicide bombers posing as guards drove into the compound in a vehicle which "looked like a police car", and after an exchange of gunfire with security forces blew themselves up—the compound allegedly chosen by them because those occupied by Western expatriates were too well guarded. However, journalist John R. Bradley noted that none of the suicide bombers were identified by the government, and that despite official reports of gunfire before the bombing—and thus presumably casualties among security forces—there were no televised visits by Interior Minister Prince Naif to homes of members of those forces, as is customary when members are killed in an attack.

Bradley reports that in an alternative version of the bombing—provided to him by Saudi opposition figures with sources among disgruntled members of the security forces and government—the police car was "in fact ... a car belonging to the Saudi special security forces," and that the bomb was not detonated in suicide but by remote control, its detonators escaping unharmed. Thus, attackers dressed as policemen, driving a special security forces car, taking care not to kill any of those defending the compound, and apparently not themselves being fired upon with any degree of accuracy [meant that] There could not be greater evidence, if even only half of that proved true, that Al-Qaeda had infiltrated Saudi Arabia's military and security forces, including those entrusted with the protection of residential compounds.

According to Bradley, surviving residents of the compound stated that three months before the bombing Saudi religious police accompanied by regular Saudi police, had visited them—a rare intrusion into the "refuge from Saudi morality that the compounds are supposed to provide". The police had warned the residents that their "Westernized lifestyle" was "under scrutiny".  It was an "open secret", according to Bradley, that many of the religious police supported Osama bin Laden.

See also

Terrorism in Saudi Arabia
Khobar Towers bombing (1996)
Khobar massacres (2004)
The Kingdom, a 2007 film that draws from the bombing as inspiration for its plot, starred by Jamie Foxx and Jennifer Garner in the leads.

References

External links
 Shock and Fear in Riyadh (CBS News)

Al-Qaeda attacks
Islamic terrorism in Saudi Arabia
Islamic terrorist incidents in 2003
Suicide bombings in 2003
Suicide bombings in Saudi Arabia
Suicide car and truck bombings in Asia
Crime in Riyadh
Mass murder in 2003
Massacres in Saudi Arabia
21st century in Riyadh
May 2003 crimes
May 2003 events in Asia
Murder–suicides in Asia
2003 murders in Saudi Arabia
Terrorist incidents in Saudi Arabia in 2003

Riyadh compound bombings


Ctenolophon, maleni biljni rod od dvije vrste drveća koji sačinjava samostalnu porodicu Ctenolophonaceae. C. parvifolius je raširena po azijskim otocima Borneo, Nova Gvineja, Sumatra, Mindanao, Leyte, Samar i Malajskom poluotoku. Druga vrsta C. englerianus raste po nekim zemljama tropske Afrike.

Opis
Porodica Ctenolophonaceae uključuje jedan rod, Ctenolophon, s dvije vrste iz zapadne Afrike i Malezije. Mogu se prepoznati po nasuprotnim bezzubim listovima, a između peteljki se nalaze stipule. Cvatovi su terminalni, a cvjetni pupoljci prilično izduženi. Latice se redovito preklapaju. Sivi suhi i usko rebrasti plod je karakterističan; zaobljene čašice traju, čak i donekle rastu nakon cvatnje.

Vrste
 Ctenolophon englerianus Mildbr.
 Ctenolophon parvifolius Oliv.

Izvori

Malpigijolike

Ctenolophon


لعب الاتحاد السوفيتي دوراً هاماً في أحداث الصراع العربي الإسرائيلي، إذ كان أول دولة تعترف بقيام دولة إسرائيل حتى قبل الولايات المتحدة. ولكن لاحقاً أثناء الحرب الباردة، دعم الاتحاد السوفيتي الدول العربية في حروبها ضد إسرائيل، حيث أمد الجيوش العربية بمعظم تسليحها، خاصة جيوش كل من مصر وسوريا.

أزمة السويس

في العام 1956 أعلن الرئيس المصري جمال عبد الناصر عن تأميم قناة السويس في خطاب ألقاه في الإسكندرية، مما أدى إلى هجوم عسكري من قبل كل من بريطانيا، فرنسا وإسرائيل، فيما عرف بالعدوان الثلاثي. هدد الاتحاد السوفيتي كل من فرنسا وبريطانيا بحرب نووية إذا لم تنسحبا من مصر.

انظر أيضاً
 عملية القوقاز
 قائمة نزاعات الشرق الأوسط الحديثة

مراجع

الصراع العربي الإسرائيلي
العلاقات الإسرائيلية السوفيتية
العلاقات السورية السوفيتية
العلاقات السوفيتية المصرية
العلاقات العراقية السوفيتية
علاقات الاتحاد السوفيتي الخارجية

الاتحاد السوفييتي والنزاع العربي الإسرائيلي


Penalosa est une ville américaine située dans le comté de Kingman, au Kansas. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Liens externes

Ville au Kansas
Localité dans le comté de Kingman

Penalosa (Kansas)


Le  est un ferry de la compagnie japonaise Miyazaki Car Ferry. Construit entre 2021 et 2022 aux chantiers Naikai Zōsen à Onomichi, il navigue depuis  sur les liaisons reliant Kobe à Miyazaki, sur l'île de Kyūshū.

Histoire

Origines et construction
À l'approche des années 2020, la compagnie Miyazaki Car Ferry exploite sur son unique liaison, reliant Kobe à Miyazaki, deux navires vieillissants, les sister-ships Miyazaki Express et Kobe Express. Hérités de la flotte de la défunte Marine Express, ces car-ferries naviguent en effet depuis la fin des années 1990 et leur conception ancienne ne correspond plus aux derniers standards en matière de confort, notamment depuis que les compagnies concurrentes Hankyu Ferry, Ferry Sunflower ou encore Meimon Taiyō Ferry ont entrepris le renouvellement de leurs flottes durant la décennie 2010. Fragilisé par d'importantes difficultés financières, l'armateur de Miyazaki n'avait pu, dans un premier temps, investir dans le renouvellement de son outil naval. Toutefois, grâce à l'aide apportée par la préfecture de Miyazaki ainsi que l'organisme Regional Economy Vitalization Corporation of Japan (REVIC), l'entreprise a pu, dès 2018, repartir sur des bases saines et ainsi définir pleinement sa stratégie à long terme. C'est dans ce cadre qu'au mois de décembre 2019, la direction annonce la commande d'une nouvelle paire de car-ferries destinés à prendre la relève du Miyazaki Express et du Kobe Express.

D'une conception similaire à celle de leurs prédécesseurs, les futurs navires affichent cependant des caractéristiques plus importantes avec notamment une longueur de 194 mètres. Ils intègrent également les dernières innovations du secteur de la construction navale avec une forme de coque spécialement étudiée pour améliorer les conditions de navigation, mais également une cheminée équipée d'épurateurs de fumées visant à réduire les émissions de soufre. Malgré une capacité passagère revue à la baisse, les aménagements intérieurs sont conçus selon les derniers standards en matière de confort avec davantage de places en cabine au détriment des dortoirs ainsi que des parties communes à la décoration soignée, représentant de ce fait une évolution significative par rapport aux navires de la précédente génération. Enfin, grâce à leurs dimensions plus élevées, la capacité de roulage des nouvelles unités est accrue avec environ 160 remorques mais reste toutefois identique voire inférieure à celle de l'ancienne paire avec seulement 80 véhicules.

Commandés auprès de l'entreprise Naikai Zōsen, les navires sont réalisés sur le site de l'île d'Innoshima faisant partie de la ville d'Onomichi. Le premier, baptisé Ferry Takachiho est mis sur cale le 12 mars 2021. Son nom fait symboliquement référence au car-ferry Takachiho Maru, navire emblématique de la compagnie Nippon Car Ferry, ancêtre de Miyazaki Car Ferry, mis en service en 1974. La cheminée des navires arbore également l'emblème de l'armement historique représentant un milan. Lancé le 20 octobre 2021, le Ferry Takachiho est ensuite achevé les mois suivants et livré à Miyazaki Car Ferry le 30 mars 2022.

Service
Tout juste réceptionné, le Ferry Takachiho réalise sa première escale à Kobe le 5 avril 2022 puis le lendemain à son port d'attache Miyazaki afin de tester les infrastructures portuaires. Le navire reste ensuite au mouillage au large de Kobe en attendant sa mise en service, tout en effectuant quelques visites à Miyazaki. Présenté au public au terminal de Miyazaki Car Ferry de Kobe le 14 avril, il appareille ensuite à vide pour Kyūshū. Le 15 avril à 19h10, le Ferry Takachiho quitte Miyazaki avec à son bord 337 passagers pour sa première traversée commerciale vers Kobe. Ce voyage sera marqué par le passage d'un typhon, obligeant de ce fait le navire à passer par la mer intérieure de Seto pour rejoindre le Kansai.

Aménagements
Le Ferry Takachiho possède 8 ponts. Si le navire s'étend en réalité sur 10 ponts, deux d'entre eux sont inexistants au niveau des garages afin de permettre au navire de transporter du fret. Les locaux passagers occupent les ponts 3 et 4 tandis que l'équipage loge au pont 5. Les garages se situent sur les ponts inférieurs.

Locaux communs
Les aménagements du Ferry Takachiho comprennent un restaurant situé au milieu du pont 3, des promenades intérieures et extérieures, une boutique, ainsi que deux bains publics traditionnels japonais avec vue sur la mer (appelés sentō).

Cabines
Les cabines Ferry Takachiho se situent sur les ponts 3 et 4 à l'avant et à l'arrière. Le navire est équipé de quatorze cabines Premium d'une capacité de deux à trois personnes, seize cabines doubles de 1 classe et dix quadruples ainsi que deux pouvant accueillir les animaux domestiques, 64 cabines individuelles, 252 couchettes réparties dans plusieurs dortoirs et un dortoir de style japonais d'une capacité de 30 personnes. Le navire possède également 164 cabines individuelles réservées aux transporteurs routiers.

Caractéristiques
Le Ferry Takachiho mesure 194 mètres de long pour 27,60 mètres de large, son tonnage est de 14 200 UMS (le tonnage des car-ferries japonais étant défini sur des critères différents, il est en réalité plus élevé). Il peut embarquer 576 passagers et possède un spacieux garage pouvant embarquer 163 remorques et 80 véhicules. Le garage est accessible au moyen de deux portes rampes latérales situées à la proue et à la poupe du côté bâbord. La propulsion du Ferry Takachiho est assurée par deux moteurs diesel JFE-SEMT Pielstick 12PC2-6B développant une puissance de 23 304 chevaux entrainant deux hélices à pas variables faisant filer le bâtiment à une vitesse de 23,1 nœuds. Il est aussi doté de deux propulseurs d'étrave ainsi que d'un stabilisateur anti-roulis. Les dispositifs de sécurité sont essentiellement composés de radeaux de sauvetage mais aussi d'une embarcation semi-rigide de secours. En adéquation avec les nouvelles normes environnementales, sa cheminée est équipée d'un dispositif d'épuration des fumées visant à réduire ses émissions de soufre.

Lignes desservies
Pour le compte de Miyazaki Car Ferry, le Ferry Takachiho relie la région du Kansai à l'île de Kyūshū sur la liaison Kobe - Miyazaki.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Miyazaki Car Ferry

Liens externes
  Site officiel Miyazaki Car Ferry, installations du Ferry Takachiho
  Site officiel Miyazaki Car Ferry, cabines du Ferry Takachiho

Nom de bateau
Bateau lancé en 2021
Navire construit au Japon
Ferry japonais

Ferry Takachiho


Igor Silva, anciennement dit Igor Carioca, né le  à Niterói au Brésil, est un footballeur brésilien qui évolue au poste de défenseur droit au FC Lorient.

Biographie

Débuts au Brésil
À l'âge de 16 ans, Igor Silva rejoint le club brésilien du Comercial FC. Le jeune arrière droit joue ses premières minutes le 31 juillet 2013 après une entrée en jeu à la  minute lors d'un match de Coupe Paulista contre le club de Ferroviária (1-1). Il connaît sa première titularisation le 16 août 2014, lors d'un match de Coupe Paulista entre le Comercial FC et le Mirassol FC, qui se termine sur le score de 3-1 en faveur du Comercial.

Arrivée en Europe
À la suite de son manque de temps de jeu au Brésil, le club grec du PAE Asteras Tripolis se fait prêter le joueur brésilien. Igor Silva avouera y avoir rencontré un problème d'intégration, du fait qu'il ne savait seulement parler que le portugais au moment de son arrivée. Finalement, l'arrière droit ne jouera que 28 minutes lors de la saison avec son club, lors du match retour des quarts de finale de Coupe de Grèce contre l'Olympiakos (1-1).

Malgré tout, Igor Silva est acheté définitivement par le PAE Asteras Tripolis et va se révéler petit à petit. Entre 2016 et 2018, il joue 33 matchs et va même inscrire le premier but de sa carrière lors d'un match entre son club et l'AEK Athènes ayant lieu le 7 janvier 2017. Le PAE Asteras Tripolis remporte ce match sur un score de 3-2 où Igor Silva inscrit le  but pour son club à la  minute.

Après de bonnes performances dans son club, il se fait repérer en janvier 2018 par le leader grec, l'Olympiakos. En revanche, il ne joue que 2 matchs dans son nouveau club et est prêté à Chypre à l'AEK Larnaca pour la saison 2018-2019. Il y joue 34 matchs et inscrit tout de même un but lors d'un match de championnat Panchypriote Cyta entre son club et l'AEL Limassol. Grâce à ce but, ses coéquipiers et lui remportent le match 1-0.

À la fin de son prêt, il se fait de nouveau prêter pour la saison 2019-2020, cette fois-ci en Croatie au NK Osijek. Le brésilien fait une excellente impression dans le championnat croate, y disputant 31 matchs avec son nouveau club et inscrivant un but lors d'un match contre le NK Varaždin (2-2). Mais surtout, il est élu meilleur arrière droit de la saison de Prva HNL. À la suite de ces excellentes performances, le club croate l'achète définitivement. La saison 2020-2021 est encore une réussite pour Igor Silva avec 35 matchs joués et 2 passes décisives délivrées. Le NK Osijek réalise également une très bonne saison avec une belle  place obtenue en Prva HNL.

Arrivée en France
Après de telles performances, Igor Silva s'engage en France avec le FC Lorient pour 5 ans. Il est titularisé pour la première fois lors de la  journée de Ligue 1 contre l'AS Saint-Étienne le 8 août 2021 (1-1). Malgré un début de saison encourageant, il perd progressivement sa place dans le onze de départ de Christophe Pélissier au fil de la saison. Titulaire à 14 reprises sur la phase aller, il ne l'est que 3 fois sur la phase retour, Houboulang Mendes lui étant préféré à son poste. Il conclut son premier exercice en Bretagne avec 28 apparitions en Ligue 1, dont 17 titularisations.

Si l'ancien joueur de Laval quitte Lorient au terme de la saison, Gédéon Kalulu est recruté lors du mercato et débute la saison 2022-2023 titulaire.

Statistiques

Notes et références

Liens externes

Footballeur brésilien
Naissance en août 1996
Joueur du FC Lorient
Joueur du NK Osijek
Joueur de l'AEK Larnaca
Joueur de l'Olympiakós
Joueur du PAE Asteras Tripolis

Igor Silva (football)