A
  (1909-2001), cineast
 Alexander Alehin (1892-1946),  campion mondial de  șah, născut în Rusia
  (1876-1956), artist și maestru de șah
  (1919-1998), cântăreață
  (1842-1885), jurnalist și eseist politic
 Raymond Aron (1905-1983), filosof, sociolog și politolog
  (1913-1960), poet și pictor
  (1946-2006), actriță, fiica lui Jean-Pierre Aumont și Maria Montez
  (1899-1983), compozitor, membru al

B

 Shapour Bakhtiar (1914-1991), ultimul prim-ministru al monarhiei constituționale din Iran
 César Baldaccini (1921-1988), sculptor
 Théodore de Banville (1823-1891), poet, scriitor
 Frédéric Bartholdi (1834-1904), sculptor al Statuii Libertății
 Maryse Bastié (1898-1952), pionier aviator
 Pierre Batcheff (1901-1932), actor
 Jane Bathori (1877-1970), cântăreață de operă
 Charles Baudelaire (1821-1867), poet
 Jean Baudrillard (1929-2007), teoretician cultural francez, filozof, comentator politic și fotograf
 Simone de Beauvoir (1908-1986), feministă, filozof și autor
 Jacques Becker (1906-1960), regizor
 Samuel Beckett (1906-1989), irlandez, autor, dramaturg și poet
 Eugène Belgrand (1810-1878), inginer civil
 Paul Belmondo (1898-1982), sculptor francez
 Jean Béraud (1849-1935), pictor
 Emmanuel Berl (1892-1976), scriitor
 Aloysius Bertrand (1807-1841), poet
 Marcel Alexandre Bertrand (1847-1907), geolog, fondatorul teoriei plăcilor tectonice
 Jean-Marie Beurel (1813-1872), preot catolic
 Louis Gustave Binger (1856-1936), explorator
 Lucien Bodard (1914-1998), jurnalist
 Marc Boegner (1881-1970), teolog și academician
 Jean-Marie Bonnassieux (1810-1892), sculptor
 Aristide Boucicaut (1810-1877), antreprenor și creatorul lanțului de magazine Le Bon Marché
 William-Adolphe Bouguereau (1825-1905), artist (pictor realist stil)
 Jacques Antoine Claude Joseph, conte Boulay de la Meurthe (1761-1840), om de stat
 Antoine Bourdelle (1861-1921), sculptor si profesor
 Paul Bourget (1852-1935), scriitor
 Marcel Bozzuffi (1928-1988), actor
 Gérard Brach (1927-2006), scenarist
 Constantin Brâncuși (1876-1957), sculptor român
 Brassai (născut la Gyula Halász) (1899-1984), fotograf
 Charles-Edouard Brown-Séquard (1817-1894), medic
 Jean Bruller (1902-1991), autor care a scris sub pseudonimul de Vercors

C

 René Capitant (1901-1970), avocat și om de stat
 Roger Caillois (1913-1978), autor
 Jean Carmet (1920-1994), actor
 Isabelle Caro (1982-2010), model
 Eugène Carrière (1849-1906), pictor simbolist
 Rene Cassin (1887-1976), jurist, laureat al premiului Nobel. Rămășițele sale au fost transferate ulterior la Panthéon.
 Sergio de Castro (artist) (1922-2012), pictor argentinian, muzician și poet
 Cornelius Castoriadis (1922-1997), filozof grec cu cetățenie franceză
 Aristide Cavaillé-Coll (1811-1899), constructor de orgi
 Emmanuel Chabrier (1841-1894), compozitor
 René de Chambrun (1906-2002), avocat, om de afaceri.
 Honoré Champion (1846-1913), editor
 Claude François Acum-Lagarde (1756-1841), avocat, apărător al reginei Marie-Antoinette
 Marie-Dominique Chenu (1895-1990), teolog catolic
 Emil Cioran (1911-1995), filosof român
 André Citroën (1878-1935), o înființat  fabrica de automobile Citroën din Franța
 Antoni Clavé (1913-2005), artist
 Yves Congar (1904-1995), teolog catolic
 François Coppée (1842-1908), poet și romancier
 Gaspard-Gustave Coriolis (1792-1843), matematician
 Margareta Cosăceanu-Lavrillier (1893-1980), sculptoriță de origine română
 Julio Cortázar (1914-1984), autor argentinian
 Antoine Augustin Cournot (1801-1877), economist
 Maurice Couve de Murville (1907-1999), fost prim-ministru al Franței
 Adolphe Cremieux (1796-1880), avocat și om de stat
 Charles Cros (1842-1888), poet și inventator

D

 Jules Dalou (1838-1902), sculptor
 Gabriel Davioud (1824-1881), arhitect
 Pierre David-Weill (1900-1975), bancher, președinte al Lazard Frères
 Suzanne Dechevaux-Dumesnil (1900-1989), iubita și, mai târziu, soția lui Samuel Beckett
 Jacques Demy (1931-1990), regizor de film
 Édouard Deperthes (1833-1898), arhitect
 Paul Deschanel (1855-1922), fost președinte al Franței
 Robert Desnos (1900-1945), poet suprarealist
 Porfirio Diaz (1830-1915), dictator, generalul, cel mai longeviv președinte mexican
 Marie Dorval (1798-1849), actriță
 Alfred Dreyfus (1859-1935), ofițer militar evreu acuzat pe nedrept de trădare (afacerea Dreyfus)
 Jules Dumont d' Urville (1790-1842), explorator al Pacificului de Sud și descoperitor al statuii Venus din Milo
 Marguerite Duras (1914-1996), autor și regizor de film
 Émile Durkheim (1858-1917), sociolog
 Henri Dutilleux (1916-2013), compozitor

E

 Émile Egger (1813-1885), filolog
 Robert Enrico (1931-2001), regizor de film
 Antoine Étex (1808-1888), sculptor

F

 Émile Faguet (1847-1916), critic și istoric literar francez. A condus doctoratul criticului literar român Eugen Lovinescu
 Henri Fantin-Latour (1836-1904), artist
 Léon-Paul Fargue (1876-1947), poet și eseist
 Paul Foucher (1810-1875), dramaturg și jurnalist
 César Franck (1822-1890), compozitor și organist
 Othon Friesz (1879-1949), pictor
 Carlos Fuentes (1928-2012), scriitor

G

 Serge Gainsbourg (1928-1991), cântăreț și compozitor
 Évariste Galois (1811-1832), matematician și revoluționar
 Charles Garnier (1825-1898), a conceput inițial Paris Opera House pentru Napoleon al III-lea
 Henry Gauthier-Villars (1859-1931), scriitor și primul soț al lui Colette
 François Gérard (1770-1837), artist
 Jean Giraud (1938-2012), ilustrator, artist de benzi desenate, de asemenea, cunoscut sub numele de Moebius
 Alexandre Guilmant (1837-1911), organist și compozitor
 Mavis Galant (1922-2014), autor

H

 Jean Nicolas Pierre Hachette (1769-1834), matematician
 Clara Haskil (1895-1960), pianist român
 Swan Hennessy (1866-1929), Irlandez-American, compozitor, și fiul lui Patrice Hennessy (1910-1973), om de litere francez
 Pierre-Jules Hetzel (1814-1886), editor și redactor literar
 Jean-Antoine Houdon (1741-1828), renumit sculptor al notabile bărbați
 Joris-Karl Huysmans (1848-1907), autor

I

 Vincent d' Indy (1851-1931), compozitor
 Eugène Ionesco (1909-1994), dramaturg român
 Joris Ivens (1898-1989), regizor olandez

J

 Jean Bernard Jauréguiberry (1815-1887), amiral și om de stat
 Joëlle (1953-1982), cântăreață franceză născută americană
 Genevieve Joy (1919-2009), pianistă franceă clasică și modernistă

K

 Gustave Kahn, (1859-1936), poet și critic de artă
 Joseph Kessel (1898-1979), scriitor
 Kiki (1901-1953), cântăreață, actriță, pictoriță, "Regina din Montparnasse" (deși probabil a fost îngropată în Thiais)
 Adamantios Korais (1748-1833), scriitor și filozof grec
 Cornelius Castoriadis (1922-1997), scriitor și filozof grec

L

 Bernard Lacoste (1931-2006), președinte al companiei de îmbrăcăminte Lacoste
 Jean-Baptiste de Lamarck (1744-1829), naturalist și zoolog (corpul său a fost pierdut în 1834)
 Paul-Gilbert Langevin (1933-1986), muzicolog
 Henri Langlois (1914-1977), prezervaționist de film
 Pierre Larousse (1817-1875), autor al enciclopediei Larousse Gastronomică
 Henri Laurens (1885-1954), sculptor, gravor
 Pierre Laval (1883-1945), prim-ministru.
 Alphonse Laveran (1845-1922), medic, parazitolog
 Maurice Leblanc (1864-1941), romancier, creator al lui Arsène Lupin
 Charles Marie René Leconte de Lisle (1818-1894), poet
 Alexandre Lenoir (1761-1839), arheolog
 Philippe Léotard (1940-2001), profesor, actor, poet, cântăreț
 Urbain Le Verrier (1811-1877), astronom și matematician
 André Lhote (1885-1962), pictor și sculptor
 Jacques Lisfranc (1790-1847), medic ginecolog șsi chirurg
 Emile Littré (1801-1881) lexicograf, filosof
 Baltasar Lobo (1910-1993), sculptor spaniol
 Silvia Lopez (1931-1959), actriță
 Herbert Lottman (1927-2014), biograf american
 Louis Loucheur (1872-1931), om de stat
 Pierre Louÿs (1870-1925), poet, romancier

M

 Ambrose Dudley Mann (1801-1889), cxomisar al Statelor Confederate ale Americii pentru Belgia și Vatican
 René Maran (1887-1960), intelectual, autor
 Chris Marker (1921-2012), regizor, scriitor, fotograf
 Gaston Maspero (1846-1916), egiptolog
 Guy de Maupassant (1850-1893), autor
 Rosita Mauri (1849-1923), balerină, directorul al Operei din Paris
 Claude Mauriac (1914-1996), autor
 René Mayer (1895-1972), fost prim-ministru al Franței
 Catulle Mendès (1841-1909), poet, om de litere
 Ada Isaacs Menken (1835-1868), actriță, poetă
 André Meyer (1898-1979),finanțator francez/american
 Charles-Joseph Minard (1781-1870), pioner francez în vizualizarea datelor
 Mireille (1906-1996), cântăreț, compozitor
 Eliane Montel (1898-1992), fizician și partener al lui Paul Langevin
 Maria Montez (1912-1951), actriță
 Vincent de Moro-Giafferi (1878-1956), avocat și om de stat
 Michèle Morgan (1920-2016), actriță
 Jean Mounet-Sully (1841-1916), actor
 Philippe Muray (1945-2006), eseist și romancier

N

 Francine Navarro (1950-2008), soția Prințului Nicolae al Muntenegrului, pretendent la tronul Muntenegrului.
 Philippe Noiret (1930-2006), actor
 Max Nordau (1849-1923), lider sionist, medic, autor

O

 Mathieu Orfila (1787-1853), toxicolog, chimist
 Gérard Oury (1919-2006), regizor de film, actor și scenarist

P

 Pan Yuliang (1895-1977), pictor chinez
 Jean-Claude Pascal (1927-1992), cântăreț și actor
 Adolphe Pégoud (1889-1915), aviator
 Auguste Perret (1874-1954), arhitect
 Bénédicte Pesle (1927-2018), patron al artelor
 Simon Petliura (1879-1926), lider ucrainean
 Maurice Pialat (1925-2003), regizor de film
 Charles Pigeon (1838-1915), inginer, inventator și producător
 Jules Henri Poincaré, (1854-1912), matematician și fizician
 Jean Poiret (1926-1992), actor, regizor de film
 François Charles Henri Laurent Pouqueville (1770-1838), diplomat, scriitor, istoric, arheolog, doctor
 Pierre-Joseph Proudhon, (1809-1865), filosof și om de stat
 Visarion Puiu (1879-1964), mitropolit român

Q

 Edgar Quinet (1803-1875), istoric

R

 Denis Auguste Marie Raffet (1804-1860), pictor
 Jean-Pierre Rampal (1922-2000), flautist
 Man Ray (1890-1976), artist și fotograf dada & suprarealist, cu soția lui Juliet
 Serge Reggiani (1922-2004), cântăreț, actor
 Jean-Marc Reiser (1941-1983), artist de benzi desenate
 Rosalie Rendu (1786-1856), soră de caritate
 Pierre Restany (1930-2003), critic de artă
 Paul Reynaud (1878-1966), avocat și om de stat
 Yves Robert (1920-2002), actor, regizor
 Yves Rocard (1903-1992), fizician
 Éric Rohmer (1920-2010), regizor de film
 Frédéric Rossif (1922-1990), regizor
 Gustave Roussy (1874-1948), neuropatolog și oncolog de origine elvețiană
 François Nepoliticos (1784-1855), sculptor
 Julio Ruelas (1870-1907), pictor mexican
 Heinrich Daniel Ruhmkorff (1803-1877), inventator german

S

 Jean Sablon (1906-1994), cântăreață
 Charles Augustin Sainte-Beuve (1804-1869), critic literar, autor
 Camille Saint-Saëns (1835-1921), compozitor și interpret de muzică clasică romantică
 Jules Până la (1811-1883), romancier
 Jean-Paul Sartre (1905-1980), filosof și romancier francez
 Claude Sautet (1924-2000), regizor de film
 Georges Schehadé (1905-1989), poet și dramaturg libanez
 Jean Seberg (1938-1979), actriță americană și activist pentru drepturile civile
 Pierre Seghers (1906-1987), poet și editor
 Delphine Seyrig (1932-1990), actriță
 Susan Sontag (1933-2004), autor american și filosof
 Jesus Rafael Soto (1923-2005), sculptor cinetic și pictor venezuelean
 Chaim Soutine (1893-1943), pictor din Școala de la Paris

T

 Boris Taslitzky (1911-2005), pictor
 Augustin Thierry (1795-1856), istoric
 Roland Topor (1938-1997), scriitor, grafician
 Henri Troyat (1911-2007), autor
 Tristan Tzara (1896-1963), poet dadaist român și eseist

V

 Carlos Valenti (1888-1912), pictor
 César Vallejo (1892-1938), poet peruvian
 Jacques Vergčs (1925-2013), avocat
 Louis Veuillot (1813-1883), jurnalist
 Paul Vidal de la Blache (1845-1918), geograf
 Louis Vierne (1870-1937), compozitor, organist

W

 Henri-Alexandre Wallon (1812-1904), istoric, om de stat
 Adolphe Darrel (1857-1926), pictor
 Bronisława Wieniawa-Długoszowska (1886-1953), îngropată sub numele de Jeanne-Liliane Lalande. A spionat pentru francezi informații militare în timpul revoluției bolșevice
 Georges Wolinski (1934-2015) caricaturist politic, scriitor; asasinat la sediul Charlie Hebdo pe 7 ianuarie 2015

Z

 Ossip Zadkine (1890-1967), sculptor și artist născut în Rusia
 Sabine Zlatin (1907-1996), născut polonez, umanitar care a ascuns copii de evrei în timpul Holocaustului

Note

Legături externe

 O listă cu personalități îngropate în cimitir.

 Informații și ajutor în Montparnasse Cemetery Touring.

Liste de oameni

Listă de morminte din Cimitirul Montparnasse


Danyal (), Daniyel (Aramice ve ) veya Daniel (Antik Yunanca: Δανιήλ, Daniḗl), Tanah'ın Daniel Kitabı'nda ismi geçen Yahudi karakterdir. Anlatıya göre Kudüslü Danyal, Babil kralı II. Nebukadnezar tarafından esir alınır ve Babil'e sürülür. Burada Belteşassar () adını alan Danyal, Nebukadnezar'a ve ardıllarına Ahameniş İmparatoru II. Kiros'un bölgeyi fethine kadar hizmet eder, ancak bu sırada Rab'be olan inancını korur.

Danyal, Hristiyanlık ve Bahâîlik tarafından peygamber olarak kabul edilmektedir. Yahudilik inancında peygamber olarak kabul edilmemektedir. Kur'an'da ve hadislerde ismi geçmeyen Danyal diğer İslami eserlerde mürsel olmayan peygamber ve bilge kişi (hakîm) olarak bahsedilir. Modern akademisyenler arasındaki fikir birliği, Danyal'ın gerçekten yaşamış bir tarihî figür olmadığı yönündedir.

Etimoloji
Daniyel (דָּנִיֵּאל), İbranice yargılayan kişi anlamındaki דָּן (dan), ben anlamına gelen ־י (-i) ve Tanrı anlamındaki אֵל (el) kelimelerinin birleşimiyle oluşmuş, "Tanrı benim yargıcımdır." manasına gelen bir isimdir.

Yaşamı ve soyu

Çocukluk yılları

Danyal Peygamber Babil Kralı II. Nebukadnezar (MÖ 605-562) zamanında yaşamış Yahudileri Babil Esareti'nden ilmi ve kehanetleriyle kurtarmış bir peygamberdir. Yaygın bir söylentiye göre Babil Kralı rüyasında İsrailoğulları'ndan gelecek bir erkek çocuğun kendi tahtını sarsacağını bildirmesi üzerine İsrailoğulları'ndan doğan erkek çocukların öldürülmesini emretmiştir.

Bu nedenle Danyal doğunca kral onu dağ başında bir mağaraya bıraktırmıştır. Mağarada bir erkek ve bir dişi aslan tarafından büyütülen Danyal delikanlı olunca kavminin arasına karışmıştır.

Tarsus'ta yoğun bir kıtlığın yaşandığı dönemde şehre davet edilen Danyal Peygamber'in gelmesiyle birlikte bolluk olmuştur. Bu nedenle Danyal Peygamber Babil'e geri gönderilmemiş ölünce de Tarsus'ta şimdiki Makam Camisi'nin bulunduğu yere gömülmüştür.

İslam inancına göre; Danyal b. Hızkıl'ül'asgar, Peygamber oğullarından, Süleyman b. Dâvud'un soyundandı. Danyal'ın Resul Olmayan Bir Nebi (Peygamber) Oluşu; 4. İslam Halifesi Ali, Danyal Peygamber hakkında: "O, Resul olmayan bir nebi idi." demiştir.

Esir edilerek Babil'e götürülüşü

Bâbil hükümdarı II. Nebukadnezar (Arapça: Buhtünnasr)'ın, Beytülmakdis'i yıkarak İsrailoğullarının çocukları arasından seçip kumandanlarına paylaştırdığı esir çocuklar arasında Danyal da, bulunuyordu. Bâbil halkı, Nebukadnezar'a başvurarak; "İsrailoğullarından esir edilen şu çocukları, bize vermeni, senden istemiştik. Sen de, onları, bize vermiştin. Vallahi, onlar, bizim yanımızda olalıdan beri, kadınlarımızın, bizi tanımadıklarını, onlarla ilgilendiklerini ve yüzlerini, onlara çevirdiklerini görüyoruz. O çocukları, ya bizim aramızdan çıkar, al, ya da onları, öldür!" dediler. Nebukadnezar; "İçinizden, her kim, elindekini öldürmek isterse, öldürsün!" dedi. Öldürülmek üzere çıkarılıp sağ bırakılmaları için, Allâh'a yalvarmaları üzerine, Nebukadnezar tarafından sağ bırakılan Danyal Peygamberle Hananya, Azarya ve Mişaye Bâbil zindanına atılmışlardı.

Babil Kralı II. Nebukadnezar'ın rüyasını yorumlaması

O sırada, Nebukadnezar; bir rüyâ görmüş, fakat, gördüğü rü'yada görüp de, kendisini şaşırtan şeyi unutmuştu. Nebukadnezar, gördüğü rüyadan, korkmuştu. Sihirbazlarla kâhinlerden, bunun yorumunu sormuşsa da, onlar, yorumlayamamışlardı. Danyal Peygamber, arkadaşlarıyla birlikte zindanda bulundukları sırada, bunu, işitti. Zindancı; Danyal Peygamberin hal ve gidişatındaki güzelliği ve doğruluğunu görüp hoşuna gitmekte ve kendisine sevgi göstermekteydi. Danyal Peygamber, ona,
dedi. Zindancı, gidip Danyal Paygamberin dileğini, Nebukadnezar'a haber verdi. Bunun üzerine, Nebukadnezar, peygamber oğullarından Danyal Peygamber üç arkadaşını huzuruna çağırdı. Nebukadnezar'ın önünde, ona, secde etmedikçe, hiç kimse duramazdı. Fakat, Danyal Peygamber, onun önünde secde etmeksizin ayakta durdu. Nebukadnezar, ona, "Seni, bana, secdeden alıkoyan nedir?" diye sordu. Danyal Peygamber,
dedi. Nebukadnezar; Danyal Peygamber verdiği cevaba hayret etti ve "Evet! Secde yapma! Sen, ahdine vefa etmekle, çok iyi etmiş ve sana verilen ilmin şerefini yükseltmiş, gözetmiş oluyorsun." dedikten sonra: "Sende, şu gördüğüm rü'yânın ilmi ve yorumu var mıdır?" diye sordu. Danyal Peygamber, "Evet!" dedi. Nebukadnezar, "Görmüş olduğum rüyâyı, sonra, bana isabet eden bir şeyden dolayı, unuttuğum, beni hayrette bırakan o şeyin ne olduğunu, bana, haber veriniz." dedi. Danyal Peygamberle arkadaşları,
dediler. Nebukadnezar, "Ben, onu hatırlayamıyorum. Eğer, siz, bana, onu, onun yorumunu, haber vermezseniz, omuz kemiklerinizi, sökeceğim!" dedi. Danyal Peygamberle üç arkadaşı, Nebukadnezarr'ın huzurundan çıktılar. Allah'a, dua ettiler. Tazarru ve niyazda bulundular. Kendilerine, yardım etmesini, sorulan şeyin öğretilmesini, dilediler. Yüce Allah da, onlara, sorulan şeyi öğretti. Onlar, hemen Nebukadnezar'ın huzuruna vardılar. Ona, "Sen, bir heykel görmüşsün!" dediler. Nebukadnezar, "Doğru söylediniz!" dedi. Danyal Peygamber ve arkadaşları "O heykelin iki ayağı ve iki bacağı: seramikten, iki dizi ve iki baldırı bakırdan; karnı gümüşten; göğsü altından; başı ve boynu demirdendi!" dediler. Nebukadnezar, "Doğru söylediniz!" dedi. Danyal Peygamberle arkadaşları: "Sen, onu, hayretle seyredip durduğun sırada, Allah, onun üzerine, gökten, bir kaya saldı da, onu, ufatıverdi! İşte, sana, rü'yânı unutturan da, bu idi." dediler. Nebukadnezar, "Doğru söylediniz!" dedi ve: "Peki, bu rü'yânın yorumu, nedir?" diye sordu. Danyal Peygamberle arkadaşları,

 dediler.

Danyal peygamberin II. Nebukadnezar katında yüksek bir itibar kazanışı

Danyal Peygamber; II. Nebukadnezar'ın rüyâsını, haber verdiği ve yorduğu zaman, Nebukadnezar, ona ve onun arkadaşlarına, çok ikram etti. Danyal Peygamber, sık sık, huzuruna kabul eder, yapacağı işleri, ona ve onun arkadaşlarına danışırdı. Danyal Peygamberi, üstün mevkilere getirdi. Danyal Peygamber, Nebukadnezar'ın yanında, insanların en şereflisi ve en sevgilisi olmuştu.

İslam inancına göre peygamber resimlerinin Danyal tarafından ipek kumaşlara çizilişi

İslam inancına göre Âdem Peygamber, çocuklarından gelecek peygamberleri görmeyi, Allah'tan dilemiş, Allah da, onların suretlerini, Cennet ipeklerinden kumaşlara, onun için çıkarttırıp kendisine indirmişti.

Bunlar; Âdem'in, güneşin battığı yerdeki Mahzeninde saklı bulunuyordu. Zülkarneyn onu, ele geçirdi. Âdem Peygamberin Mahzeninden çıkarıp Danyal Peygambere verdi. Danyal Peygamber de, onlara göre, bu sûretleri, ipek kumaşlara çizdi. Danyal Peygamber çizmiş olduğu bu suretler, Zülkarneyn'in ele geçirdiği suretlerin aynı idi.

Zülkarneyn tarafından verilen suretlere göre Danyal ipek kumaşlar üzerine çizmiş olduğu, Âdem'den, Muhammed'e kadar olan bazı peygamberlerin suretleri, sonra bu resimler kraldan krala geçerek, Bizans kralı Herakleios'a kadar ulaşmıştı. 1. İslam Halifesi Ebu Bekir'in gönderdiği elçiler Herakleios'a İslam'ı tebliği etmek için geldiklerinde, sandıktan Âdem Peygamberden Muhammed'e kadar olan peygamberlerin resimlerini sandığından birer birer çıkarıp Ebu Bekir Elçilerine göstermişti. Bu resimlerin varlığı hakkında kesin bilgiler mevcut ise de, şu an nerede ve kim tarafından korunduğu bilinmemektedir.

Ölümü, naaşı ve kabri
Danyal Peygamber, bir müddet, Bâbil'de oturdu. Bâbil'den ayrıldıktan sonra, Huzistan'ın Şuş şehrinde kaldı. Orada, öldü. 2. İslam Halifesi Ömer'in halifeliği zamanında Şuş şehri, Abu Musa Ashaari tarafından fethedildi. Abu Musa Ashaari, Şuş kralı Sabur'u, öldürdü. Şuş şehrini, kuşattı. Şehirde bulunan şeyleri, Sabur'un mal ve mülklerini ganimet olarak aldı. Mal depolarını, dolaşıp onların içinde bulunanları, alırken, bir meydanda, kilitli bir depoya rastladı ki, deponun kilidi, kalayla mühürlenmişti. Abu Musa Ashaari Kilidi, kırdırdı ve kapıyı açtırdı. Abu Musa Ashaari, depoya girip bakınca, Uzun, havuz gibi oyulmuş bir taş ve içinde de, altun sırma ile dokunmuş bir kefenle kefenlenmiş, başı açık, ölü bir adam gördü! Abu Musa Ashaari da, yanında bulunanlar da, ölü zatın boyunun uzunluğuna hayrette kaldılar. Sonra, onlar, onun burnunu, karışladılar. Bir karıştan fazla olduğunu gördüler. Abu Musa Ashaari, Halife Ömer'e bir yazı yazıp Şuş şehrinden, Allah'ın, kendilerine nasib ettiği şeyleri haber verdi ve ölü zâtın işini de, yazısında, yazdı. Ömer onu okuyunca, bu kişi hakkında bilgi edinmeye çalıştı, fakat hiç kimsenin, onun hakkında bir bilgisi yoktu. Ancak, Ali, "Bu Zat, Danyal Hakîmdir. Kendisi, Resul olmayan bir Nebîdir. Eski zamanda, Nebukadnezar'ın ve ondan sonraki krallardan bazısının yanında bulunmuştu." dedi. Halife Ömer, Abu Musa Ashaari'ye yazı gönderdi ve onun üzerine, cenaze namazını kılmasını ve onu, Şuş'luların erişemeyecekleri bir yere gömmesini, kendisine, emretti..

Abu Musa Ashaari, yanında bulunan Müslümanlarla birlikte onun cenaze namazını kıldı. Suyu çekilen ırmak yatağının ortasına kabrini kazdırıp, kendisini gömdürttü.

Mezarının bulunması

2. İslam Halifesi Ömer'in 17 Hicri yılında Tarsus'u ele geçirmesinden sonra Danyal Peygamber'in mezarı açılmış ve büyük bir lahit içerisinde altın iplikle dokunmuş kumaşa sarılı uzun boylu bir ceset görülmüştür. Başından geçen maceraların sembolü olarak parmağındaki yüzüğün taşında biri erkek olan diğeri dişi iki aslanın arasında genç bir çocuk işlenmiştir. Cesedin Yahudiler tarafından çalınmaması için Ömer'in emri üzerine önceki yerine derin bir şekilde mezarı yeniden kazılmış ve üzerinden de Berdan Nehri'nden gelen ufak bir çayın suyu geçirilerek hiç kimsenin mezara el sürmemesi sağlanmıştır. Böylece mezar emniyete alınmıştır. Nitekim caminin son tamiratı sırasında çok derinlerde caminin arka ve alt kısmında suyun giriş yerinde gayet kalın ve muntazam mazgal demirleri çıkmıştır. Danyal Peygamberin cesedi bu mazgallardan geçen suyun çok aşağısında bulunmaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
  Kaynak: M. Asım Köksal, Peygamberler Tarihi, Türkiye Diyanet Vakfı Yayınları: 2/121-122.

İran Yahudileri
Yahudi yazarlar
Tanah'taki kişiler
İslam peygamberleri
Hristiyanlık peygamberleri
Daniel kitabı

Danyal


Die Camelot Filmproduktion ist eine deutsche Filmproduktionsgesellschaft mit Sitz in Mannheim. Das Hauptgeschäftsfeld der Firma ist die Herstellung von Musikvideos.

Die Camelot Filmproduktion wurde Anfang 1994 von den beiden Brüdern Michael und Robert Bröllochs gegründet. Die Gesellschaft produziert unter anderem für Xavier Naidoo, Ray Wilson, Daniel Wirtz, Söhne Mannheims, Modern Talking, Scooter, Yvonne Catterfeld, No Angels, Nina Hagen, Carbon/Silicon
Der Stammregisseur von Camelot ist der Mitinhaber und Gründer Robert Bröllochs.
Vereinzelt werden Projekte mit externen Regisseuren gedreht, so zum Beispiel Die Toten Hosen Warum werde ich nicht satt mit Wim Wenders.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmgesellschaft (Deutschland)
Unternehmen (Mannheim)
Gegründet 1994

Camelot Filmproduktion


Sáp é um município da Hungria, situado no condado de Hajdú-Bihar. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 972 habitantes.

Localidades de Hajdú-Bihar

Sáp


Ramón Antonio Fumadó Rodríguez (* 28. Dezember 1981 in Caracas) ist ein ehemaliger venezolanischer Wasserspringer. Er startete im Kunstspringen vom 1-m- und 3-m-Brett und im 3-m-Synchronspringen. Zwischen 2000 und 2008 nahm er an drei aufeinanderfolgenden Olympischen Spielen teil.

Fumadó bestritt im Jahr 2000 in Sydney seine ersten Olympischen Spiele und schied vom 3-m-Brett auf Rang 28 nach dem Vorkamnpf aus. In den nächsten Jahren startete er bei der Weltmeisterschaft 2001 in Fukuoka und 2003 in Barcelona, belegte dort jedoch vom 3-m-Brett und mit Luis Villarroel im 3-m-Synchronspringen nur hintere Plätze. Bei den Panamerikanischen Spielen 2003 in Santo Domingo wurde er vom 3-m-Brett Zehnter. Erfolgreich verliefen die Olympischen Spiele 2004 in Athen, wo er vom 3-m-Brett das Halbfinale erreichte und 17. wurde. Im folgenden Jahr errang er bei der Weltmeisterschaft in Montreal seine beste WM-Platzierung, mit Villaroel wurde er Sechster im 3-m-Synchronspringen. Bei den Panamerikanischen Spielen 2007 in Rio de Janeiro konnte Fumadó mit Rang vier im 3-m-Synchronspringen erneut eine gute Platzierung einnehmen, diesmal an der Seite von Emilio Colmenares. Fumadó qualifizierte sich im Jahr 2008 auch für seine dritten Olympischen Spiele. Er trat abermals vom 3-m-Brett an, schied jedoch als 21. nach dem Vorkampf aus. Nach den Spielen beendete er seine aktive Karriere.

Fumadó hat an der Universität Yacambú in Sanare Jura studiert.

Weblinks

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2004
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Wasserspringer (Venezuela)
Olympiateilnehmer (Venezuela)
Geboren 1981
Mann
Venezolaner

Ramón Fumadó


Limehouse Basin is a body of water 2 miles east of London Bridge that is also a navigable link between the River Thames and two of London's canals. First dug in 1820 as the eastern terminus of the new Regent's Canal, its wet area was less than  originally, but it was gradually enlarged in the Victorian era, reaching a maximum of double that size, when it was given its characteristic oblique entrance lock, big enough to admit 2,000-ton ships.

Throughout its working life the basin was better known as the Regent's Canal Dock, and was used to transship goods between the old Port of London and the English canal system. Cargoes handled were chiefly coal and timber, but also ice, and even circus animals, Russian oil and First World War submarines. Sailing ships delivered cargoes there until the Second World War, and can be seen in surviving films and paintings. The dock closed for transshipment in 1969 and eventually passed into disuse. Following closure of the basin and much of the wider London docks, the surroundings were redeveloped for housing and leisure in the late 20th century. Sometimes now referred to as the Limehouse Marina, the Basin lies between the Docklands Light Railway (DLR) line and historic Narrow Street; the Limehouse Link tunnel passes beneath.  Directly to the east is Ropemaker's Fields, a small park.

History

Reasons for construction

Fuel for London; Thames congestion
To warm their homes and cook their food Londoners at one time burned wood, but local woodlands, though managed as renewable resources, could not keep up with the rising demand.  Thus by the 18th century the town's fuel was chiefly coal, imported from Newcastle upon Tyne by sea — hence, sea coal.  It was transported in colliers, typically small brigs. Because voyages could be extremely hazardous, these were built for strength, "certainly not for looks".

Arriving in the Thames, a collier tried to find a mooring in the highly congested Pool of London. Once moored, a fleet of small barges, called lighters, relieved her of her cargo.  But these lighters were used as floating warehouses, perhaps taking a long time to unload.  They attracted "River-Pirates, Night-Plunderers, Lightermen, Burgemen, Watermen, Bumboatmen, and Peter-Boatmen", to the point that rivermen rarely paid for their coals, or so said Patrick Colquhoun, founder of the Thames River Police.

Linking Port to English canal system
Some inland towns depended on the English canal system for their coals, yet access from the Pool of London was difficult, the nearest Thames link being at Brentford. The Regent's Canal Company proposed to tackle this problem by digging their canal to skirt round existing London to the north.  Horse-towed barges would convey goods from Limehouse to the Paddington Branch of the Grand Union Canal (opened 1801), and onwards.  "The Regent's Canal was intended to and still does bring the Thames into watery contact with, say, Birmingham".  Later, it was sometimes found cheaper to import coal in the opposite direction.  The Newcastle mine owners were in a cartel to keep up prices and, when they went too far, midland coalfields sent their produce to London down the Regent's Canal.

Where a canal joined a tidal river there was usually a small basin where barges could wait for the right state of the tide to go over.  The Regent's Canal Company, short of capital, thought it would be enough to provide a small 1  acre basin of that sort at Limehouse. However, they were converted to a bolder idea: making it big enough to receive the Newcastle sailing colliers themselves, which could then unload at their convenience.

The Basin: original 1820 version

The chief engineer was James Morgan and the contractor was Hugh McIntosh; the basin's wet area was 4  acres.

The basin formally opened on 1 August 1820. The Regent's Canal entered the basin through the Commercial Road Lock, which is still in use.

The original basin was rudimentary.  It was not faced with stone or brick but, to save disposal of spoil, had earthen banks gradually sloping down to the bottom, which was  below Trinity High Water.  Since ships could not get alongside to moor there were wooden jetties for discharging goods to local merchants, but they had been built too high.  There were not enough mooring buoys.

The Basin was gradually enlarged in the 19th century by digging east and southeast (see below).  At the century's end parts of the west and north banks were sloping still.

Thames entrance
The Basin was dug some distance inland, since the riverfront was built up. It was connected to the Thames by a short canal that was crossed by two streets.  It had a pound lock, and could admit ships of about 10 metres beam.  (This canal outlet ran more or less where Horseferry Road does today as it joins Narrow Street.)  Traffic on Narrow Street crossed the canal by a swing bridge, which could pivot out to let vessels pass, driven by labourers who worked capstans (see artist's impression).

The canal outlet was made nearly square-on to the river, but it turned out to be a bad choice.  When ships were trying to dock or undock, the local set of the tide flowed crossways, making it very difficult.  In the first five months' service only 15 loaded ships entered the dock.

Not only ships, but already-laden barges entered the Basin from the Thames.

Not the first Limehouse basin
Limehouse Basin was the third structure of that name in London.  In any case half of it lay in the parish of Ratcliff, not Limehouse.  Hence throughout its working life it was better known as the Regent's Canal Dock; its "RCD" flag can be seen in the 1826 artist's impression.

Muscle power: coal-whipping
Coal was unloaded in the Basin from ships to barges.  Until 1853 it was done entirely by human muscle power in a method called whipping.  Four men down in the ship's hold put lumps of coal into a basket as fast as they could.  Up on deck, another four men, when they guessed the basket should be full, ran up a crude ladder and jumped down onto the deck simultaneously, each throwing his weight onto a rope passing over a pulley: this jerked (or whipped) the basket out of the hold.  Keeping up the momentum, a ninth man tipped the contents into a weighing machine which shot them into a barge.  The whole thing was done in silence.  A nine-man gang was expected to unload 49 tons of a coal a day; more often, according to Henry Mayhew, they achieved double that amount — during which each rope man climbed a total distance of nearly 1  vertical miles — and sometimes more.

Modifications and success
The proprietors soon fixed the teething troubles about the jetties and mooring buoys and the project became a success.  By 1830, twenty to fifty vessels were entering or leaving the basin on each tide, typical large users being the London gasworks companies.

To cope with the currents a timber structure was erected to protect vessels being driven sideways (illustration).  Nevertheless, wrote engineer John Baldry Redman in 1848, the entrance bore "a very bad character".

The London and Blackwall Railway arrived in 1840. Built on a viaduct, its arches skirted the northern edge of the dock, sometimes actually crossing the water. Thus the dock included a small basin on the other side of the railway line where barges could enter; it was not filled in until 1926.  The railway continued to carry passengers until 1922 and goods until 1964, when it was abandoned, and was in danger of demolition, but its "fine" arches (by Robert Stephenson and George Bidder) were preserved as a listed building; today, they are used by the Docklands Light Railway.

The dock was enlarged several times (by 1848 the water area was 8  or 9 acres) and, in 1849, to cope with increasing congestion, a second outlet to the river was made for barge traffic.

In 1851 severe competition arrived: the railway companies penetrated the coal trade. Not only was coal from Yorkshire and the Midlands carried direct to King's Cross by the Great Northern Railway, but the North London Railway opened a line to the West India Docks, whose Poplar Dock could handle the latest large, efficient twin-screw steam colliers.

In Limehouse Basin, human muscle could not unload coal fast enough; electrical power was not yet practical; so in 1853 hydraulic power was fitted.  Energy was stored in hydraulic accumulators (a heavy weight on a water column driven up a tower by a steam engine), a cutting edge technology at the time.  It drove hydraulic cranes.

Mid-Victorian improvements (1870)
By 1865, the Basin was overcrowded. The old ship canal was not wide enough for the big steam colliers that were winning the business.  It was the only dock entrance in London too narrow to admit the Fire Brigade's floating engine (a paddle-wheeler).  A major scheme of improvements was carried out.  The work was done by the Company's own employees under their chief engineer, Edwin Thomas.

The wet area was increased to 10 acres, the most it ever  attained.  A new river wall was erected.  Meanwhile, it was business as usual, for the shipping traffic continued to come and go, floating in the old basin while protected by an earthen dam (see illustration).

Ship lock
The most important innovation was the new ship lock, which was  wide, and built slantwise to avoid the previous troubles.  It was 8  metres deep over the sills.  Major parts were made of Bramley Fall stone or Cornish granite. It could admit sea-going vessels of 2,000 tons net register, far more than would be possible now (today's lock is built inside the 1869 original).  It was a two-compartment lock, and hence there were three lock gates, each formed by a pair of leaves.  Each 80-ton gate leaf rested on a massive granite pivot stone.  Most of those stones — with their telltale circular depressions — have been preserved, and today are laid out on display on the western side of the Basin.

Limehouse Basin now had three entrances from the Thames.  The old ship lock was closed off by 1880, but the barge lock continued to exist until about 1924.

The accumulator tower

To work the heavy lock gates, hydraulic power was used; it also worked the swing bridge over Narrow Street, and continued to power the hydraulic cranes.  For this purpose a new hydraulic accumulator was built with an unusual octagonal brick tower.

In 1973, investigators found the remains of the tower and at first mistook it for a railway signalling installation.  It is now recognised as one of the oldest surviving accumulator towers in the world and is a Grade II listed building, being open every year during Open House Weekend.

Jobs
Alan H. Faulkner wrote that in 1907 Limehouse Basin employed (amongst others) a dock master, six policemen, thirteen crane drivers, and a diver and his mate.

Exotic cargoes and transport
The Company made efforts to diversify the dock's trade beyond coal and timber and attracted miscellaneous shipping.

Edible ice

Before mechanical refrigeration was commonplace, Limehouse Basin was a centre for the importation of high grade ice, in demand by caterers, confectioners and hospitals.  Ice, pure enough for human consumption, was cut in blocks from frozen Norwegian lakes, shipped to Limehouse Basin, and stored in ice wells located near the Regent's Canal.  The first to do this was William Leftwich.  His enormous Park Crescent West ice well near Regent's Park has been rediscovered recently under the streets of Marylebone.  He built ice wells in Cumberland Market and Camden Market, also supplied by the Regent's Canal from Limehouse Basin,  One, the deepest ever dug, survives to this day.

Ice cream was a luxury for the well-to-do until Carlo Gatti introduced it to Londoners as street food — his penny ices. He built two ice wells at Kings  Cross; one of them can be visited at the London Canal Museum.  Gatti's depot was on the north-east side of Limehouse Basin for many years.  At least 15 ice ships a year were still arriving there in 1912.

Ice had six different medical uses at the East End's London Hospital wrote their Matron, Eva Luckes.  At one time it was commended as a safer anaesthetic than chloroform for "minor" amputations e.g. finger removals.

Cruises to Liverpool
In the Victorian era there was a weekly passenger service from Limehouse Basin to Liverpool; the round trip could be booked as a holiday cruise.  Leaving on Saturday mornings, ships steamed round the west coast calling at Plymouth and Falmouth arriving in the Mersey on Wednesdays.  The fare was £1 plus meals.  One who had tried it said it was not recommendable during the equinoctial gales. Another said there were cabins but a passenger might have to sleep in the lifeboat.

Oil tankers

Some of the earliest practical oil tankers — before those evolved, ships routinely transported oil in barrels — docked in the Limehouse Basin in 1886.  One was the innovative  oil-fired Russian steamer Sviet with petroleum from the Baku oilfields; another was the American Crusader a wooden sailing tanker.  The ships were designed to pump out their cargo quickly, saving valuable docking time, but could not do so at Limehouse Basin, because there were no bulk storage facilities.  It had to be piped overland to barges in Limehouse Cut.

Circus animals
The Limehouse Basin between the wars was used to import animals — including lions, tigers, elephants, polar bears and sea lions — on their way to the London and provincial circuses.  Once, 14 tigers arrived in one batch.

Submarines
After the First World War 25 German submarines were towed into Limehouse Basin and broken up by scrap merchants George Cohen & Sons, whose business was located between Commercial Road lock and the station.

Oranges
Near present-day Medland House in the 1920s were electric cranes for handling fruit cargoes from Spain.

20th-century sailing ships
The use of sailing ships to deliver timber at Limehouse Basin continued up to WW2. Labour-intensive, it was financially viable because most crewmen were youths who were paid no wages.  The ships can be seen in films of the silent era; a painting at the National Maritime Museum by Norman Janes shows three 3-masted sailing vessels there at the same time.

The Regent's Canal dock had its own customs house. The latest was built around 1905-10, and stood on the river side of the Thames lock.  Today, it is a listed building, and is used as a Gordon Ramsay gastropub.

Relation with Limehouse Cut

Limehouse Cut to the east — an older canal that conveyed grain traffic from the River Lea and had its own basin and exit to the Thames — had no historic connection with the Regent's Canal.  In 1854, however, there was talk of a takeover and a link was dug to Limehouse Basin.  The takeover was opposed by bargemen on the rivers Lea and Stort who did not like being under Regent's Canal regulations.  The proposal was defeated and in 1864 the link was filled in.

Apart from that brief interlude there was no connection between Limehouse Basin and the Cut for another hundred years, although some old maps may suggest otherwise.

In 1968 Limehouse Cut's old Thames exit was stopped up and, by cutting a 200 foot (60 metre) channel, it was made to discharge directly into Limehouse Basin.  (The new link ran north of what is now Victory Place.  The old link had run to the south of the site.)

Lifeboats
The Victorian era's lifeboats, sponsored by the Royal National Lifeboat Institution, were built nearby on the Limehouse Cut at Forrestt's boatyard, but for publicity were often given their harbour trials in Limehouse Basin. They were tipped upside down and allowed to fill with water: if they self-righted, spontaneously ejecting the water, they passed.  Reportedly these boats saved upwards of 12,000 lives.

In national politics
On 1 January 1948 the Regent's Canal was nationalised.  On 27 May 1948 eleven dockers were ordered to load bags of a chemical onto a ship docked in Limehouse Basin. Because the chemical stained their skin and clothing they felt it was a dangerous cargo and refused to handle it, unless for extra payment of their own specifying.  This was a direct challenge to the National Dock Labour Scheme instituted by the newly elected Labour government, which had replaced the old system of casual employment by a legal right to minimum work, holidays, sick pay and pensions, but under a regime where dockers had to obey orders or face disciplinary action (although they could appeal).  The dispute escalated to a London-wide dock strike, spreading to Liverpool, whereupon the Attlee government invoked emergency powers and ordered troops to unload food vessels.

Swing bridge
The swing bridge that carries Narrow Street over the Thames lock is a 1961 replacement.  Built on Teesside, to get it to London it was made into a seaworthy pontoon and towed down the North Sea.

Redevelopment

Derelict
Burning coal in London was made illegal.  The last commercial barge traffic in Limehouse Basin was in April 1968.  It closed as a transshipment dock in 1969, though it continued to be visited by ships with scrap metal for Cohens as late as 1980. It became a bleak, derelict industrial zone.  Planners wanted to fill it in "because they said children would fall in and drown".  Also, the area was blighted by traffic congestion, access to the Isle of Dogs being poor.  The Greater London Council proposed to demolish part of the railway viaduct and replace it by a 4-lane dual carriageway; an alternative route was between the Thames and the Basin, which would have cut through the exit lock.

Controversy
The redevelopment of the Basin for housing started in 1981 when the British Waterways Board organised an architectural competition.  The winner was a £70 million scheme by the controversial architects Richard Seifert and Partners.  It called for half of the Basin to be filled in to provide 100,000 square feet of offices and 400 luxury houses.  It was strongly opposed by local residents, including David Owen, and was refused by the planning inspector who, however, was overruled by the Secretary of State.  The architectural controversy attracted Prince Charles, who made a surprise visit to the Basin. The scheme was never fulfilled, except for Goodhart Place.  Instead, the Basin was developed in phases, as and when the financial climate permitted.

Under the Basin: Limehouse Link
The answer to traffic congestion, said the London Docklands Development Corporation, was to run the Limehouse Link tunnel under the northern arc of the Basin.  No precedent existed for such a large scale underground structure in those conditions.  Since it was close to the DLR, precautions were needed to stop ground movements from collapsing the 150-year old brick viaduct.

The top ground was first consolidated by removing silt with a floating dredger and replacing it with North Sea aggregate to reclaim a stretch of dry land.  The tunnel was made by the cut and cover, bottom up method.  The trench was excavated inside a temporary cofferdam formed by massive piles braced by steel struts.  The piles were very difficult to drive in the over-consolidated London Clay — and afterwards to remove.  The first test pile was driven by Margaret Thatcher on 20 November 1989. Further precautions were taken to weight the base slab — if the groundwater pressure is high enough, even a concrete tunnel will float — and also not to form a new hydraulic connection between the Basin and the aquifer in the lowest stratum of the Woolwich and Reading Beds.  The Regent's Canal was closed off for a year.

The four Marina Heights buildings were afterwards built over the tunnel.  Wet basin area was restored in some other places e.g. the canal mouths by removing the marine aggregate.

New lock
The old mid-Victorian shiplock was large and used a lot of water, so in 1988-9 the Thames lock was rebuilt to much smaller dimensions. The new lock is only 24 feet (7.3 metres) wide — even less than the 1820 original — and the depth over the sills is 10 feet.  It was rebuilt within the confines of the 1869 ship lock, whose outline can still be seen.

Amenities
Facilities alongside the Basin include a Gordon Ramsay gastropub, a Tai Chi academy, a gym, a kayak hire, a fine arts bronze foundry and gallery, and a cosmetic dental practice. Immediately near is the historic pub The Grapes, an Italian restaurant, a hair studio and a dry cleaner.  In Ropemaker's Fields (a small park immediately to the east) there is a children's playground and a tennis court.  Limehouse DLR station is beside the northwestern corner of the Basin.  St Anne's Limehouse (1730), a Grade-1 listed building by Nicholas Hawksmoor, is a familiar landmark.

The canals offer recreation for narrowboats and kayaks; their towpaths, for walkers and cyclists.  A six-mile round trip is: up the Limehouse Cut to join the Lee Navigation, then west by Duckett's Canal to join the Regent's Canal, then south back to Limehouse Basin.

Housing immediately alongside the Basin includes Goodhart Place, the apartment blocks Medland House, Berglen Court, Pinnacle 1 (awarded Best Apartment Building 2001), Marina Heights (four), Pinnacle 2, two terraced town houses and Victory Place.  The Basin (excluding its buildings) is part of the Narrow Street Conservation Area.  Canary Wharf is within walking distance; the scenic river route is across Narrow Street and using the bridge over Limekiln Dock.  It can also be accessed by the 135 and D3 buses, or by the DLR.

Marina

The Cruising Association has a purpose-built headquarters at Limehouse Basin, where a number of vessels, both sea-going and narrowboat type, are permanently moored.  There are facilities appropriate to a marina, such as secure jetties, diesel supply, laundry, shower, chemical toilet disposal, a pump-out and a chandlery.

"According to several boating associations",

Of the berths, 75 are for permanent waterside living; others are for leisure use, wintering vessels, or visitors.  The Thames lock operates 2 hours either side of low water.

At the Marina Office a plaque commemorates Stephen Maynard, a fireman who lost his life on 25 January 1980 putting out a ship fire in the dock: he was 26.  In 2016 colleagues were still holding an annual minute's silence in his memory.

How deep is Limehouse Basin?
The depth of the Basin is variable.  When it used to be a working dock it was supposed to be at least 6 metres deep and regularly dredged to keep to that standard; but this is no longer so.  The Limehouse Link tunnel was made deep enough to give a minimum draft of 3 metres for canal barges.  At the Thames entrance lock the depth over the sills is also 3 metres.

Wildlife

According to the Canal & River Trust

Birds that live there or are regular visitors include coots, moorhen, geese, black headed gulls, ducks (including red-crested pochards), cormorants, common tern, grey heron, and the occasional kingfisher. There is usually a pair of nesting mute swans.

Fish include bream, roach, pike and occasional eels.

In some hot seasons a "green carpet" descends from the canals and can cover much of the Basin.  This is not "algae", but duckweed.  While it can be a nuisance on canals, it is harmless to humans and is an important high-protein food source for waterfowl.

In literature and broadcasting

Maidens' Trip (1948) by Emma Smith describes the wartime experiences of three "dainty young girls" who, as part of their national service, volunteered to load and navigate barges from Limehouse Basin to Birmingham and back — with only a bucket for a lavatory. Recalled Smith:  (Although no V1 flying bombs did drop into Limehouse Basin, three exploded within yards of it.)

The real canal boatmen travelled with their families, their wives giving birth on board; the babies (wrote Smith) were "little creatures who would pass their early days chained for safety to the chimney-pots".

The book was adapted for radio (1968) and television (1977).

Archaeology
Archaeologists had an opportunity to look underground when Limehouse Basin was redeveloped.  Beside the Thames lock, at Victoria Wharf, a team found the remains of an earlier dock, whose timbers they dated to 1584-5 by dendrochronology.  There was evidence of shipbuilding around the time of the Spanish Armada.  Coins and other finds came from as far afield as Cuba, Persia, and China.

While excavating the Basin for the Limehouse Link a 16th-century cannon was found.

Another team excavated a site on the other side of the lock.  Finds showed the 16th and 17th century occupants were exceptionally wealthy men and women.  "Meals were likely to be served on fine Mediterranean tableware and wine taken in glasses derived from the finest production centres of the age".  The archaeologists realised it had been inhabited by retired pirates of the Caribbean, some of whom they were able to identify by name.

References and notes

Sources

See also
List of canal basins in the United Kingdom
Limehouse Cut
Regent's Canal

External links
"Three sailing ships in Regent's Canal Dock, 1933, discharging timber", painting by Norman Thomas Janes
"Barging Through London", 1924 silent travelogue showing Limehouse Basin with sailing ships and horse-drawn barges
British Pathé silent film (1926) showing sailing ships at Limehouse Basin (0:12—0:50)
Video: how to enter today's Limehouse Basin from the Thames with your vessel

Buildings and structures in the London Borough of Tower Hamlets
Canals in London
London docks
Geography of the London Borough of Tower Hamlets
Redevelopment projects in London
Regent's Canal
Marinas in England
Port of London
Limehouse

Limehouse Basin


L'ambassade de Guinée en Malaisie est la mission diplomatique officielle de la république de Guinée en République islamique d'Malaisie, située à Kuala Lumpur.

Historique

Liste des ambassadeurs

Voir également
 Liste des missions diplomatiques de la Guinée

Liens
 https://www.embassypages.com/guinee-ambassade-kualalumpur-malaisie

Notes et références

Malaisie
Guinée

Ambassade de Guinée en Malaisie


Universitatea Rusă de Economie Plehanov (în ) este o universitate publică din Moscova. Ea a fost fondată în 1907 de către antreprenorul Alexei Vișniakov ca primul institut specializat în comerț și finanțe din Imperiul Rus. În timpul regimului sovietic a devenit o universitate mare, recunoscută la nivel mondial ca una dintre cele mai prestigioase instituții de învățământ financiar.

Universitatea Rusă de Economie Plehanov este clasată în mod constant în topul primelor 10 universități din Moscova și este inclusă în fiecare an inclus în QS World University Rankings, precum și în topul mondial al celor 200 de universități din punct de vedere al ratei de inserție profesională a studenților după absolvire.

În afară de acreditarea sa de către Ministerul Educației, universitatea este acreditată de Association of Chartered Certified Accountants, European Council for Business Education și Association of MBAs. PRUE este membră, de asemenea, a European University Association și European Foundation for Management Development.

PRUE și-a schimbat numele de mai multe ori: Institutul de Comerț din Moscova (1907-1919); Institutul de Economie Națională "Karl Marx" din Moscova (1919-1924); Institutul de Economie Națională "Plehanov" din Moscova (1924-1991); Academia Rusă de Economie "Plehanov" (1992-2010); Plehanov rusă Universitatea Rusă de Economie "Plehanov" (2010-prezent). Recent, Universitatea Plehanov a fuzionat cu Universitatea de Stat de Economie și Comerț a Rusiei și cu Universitatea de Stat de Economie, Statistică și Informatică din Moscova.

Istoric

Institutul de Comerț din Moscova a fost fondat în 1907 în urma donațiilor private ale negustorilor, bancherilor și industriașilor, adunate la inițiativa comerciantului moscovit Alexei Vișniakov. El a fost primul institut din Rusia care a pregătit personal calificat în domeniul afacerilor și al industriilor aflate în curs de dezvoltare rapidă. Înainte de Revoluția din 1917 absolviseră institutul aproximativ 2000 de specialiști. În 1924 el a fost redenumit după teoreticianul marxist Gheorghi Plehanov. În anii 1960, Institutul s-a unit cu Institutul Economic Guvernamental din Moscova și a devenit unul dintre cele mai importante centre de educație științifică din țară. După 1991 institutul a primit  numele său actual. Ultimii ani au fost marcați de creșterea cooperării internaționale, fiind fondată printre altele Africa Business House. În prezent universitatea are mai mult de 80 de parteneri din 52 de țări. Printre absolvenții săi se află mulți politicieni și oameni de afaceri proeminenți precum liderul sovietic Mihail Suslov, liberal-democratul Grigori Iavlinski, Ruslan Hasbulatov, fostul președinte al Sovietului Suprem al RSFSR și mai târziu președinte al Sovietului Suprem al Federației Ruse (1991-1993).

Facultăți (școli)
Universitatea oferă cursuri de licență de 4 ani , cursuri de masterat de 2 ani și cursuri postuniversitare și de doctorat în diferite domenii academice, precum și multe cursuri finalizate fără acordarea de diplome. Unele cursuri sunt disponibile în limba engleză, dar majoritatea dintre ele sunt predate în limba rusă. Un curs poate fi completat la una dintre școlile universității.

 Institutul de Management și Proiecte Socio-Economice
 Școala de Afaceri în Marketing și Antreprenoriat
 Școala de Afaceri Internaționale și Economie Globală
 Școala de Afaceri Plehanov
 Facultatea de Turism
 Facultatea de Învățământ la Distanță
 Facultatea de Educație Profesională Suplimentară
 Facultatea de Marketing
 Facultatea de Matematici Economice, Statistică și Tehnologia Informației
 Facultatea de Management
 Facultatea de Științe Economice și Juridice
 Facultatea de Comerț
 Facultatea de Educație Online
 Facultatea de Finanțe

Studii universitare și cercetare
Potrivit ultimului clasament al universităților rusești, bazat pe punctajul mediu obținut la Examinarea de Stat Unificată, Universitatea Plehanov se află printre primele 30 de universități și printre primele 10 instituții specializate în științe sociale.

Universitatea conține 14 facultăți (școli). Două sute șaptezeci și opt de specialiști urmează cursuri de doctorat și 102 cadre universitare și-au finalizat studiile de doctorat. În 1994 au fost demarate mai multe proiecte de cercetare regională și federală: Renașterea și dezvoltarea, Universitățile din Rusia, Păstrarea și dezvoltarea potențialului intelectual al educației superioare din Rusia.

Un interes special prezintă înființarea și acreditarea a două laboratoare dedicate expertizei materiilor prime — produse alimentare și microbiologie. Aceste laboratoare au constituit Centrul de Expertiză și Certificare, acreditat în 1995.

În ultimii cinci ani au fost publicate 33 de cărți de către profesorii Universității Plehanov, precum și 58 de colecții de articole, 279 manuale și 1224 articole. Două sute șaptezeci și opt de comunicări au fost prezentate în aceeași perioadă.

Universitatea Plehanov colaborează cu numeroase universități din întreaga lume. Au fost înființate programe de studii duble, în principal, prin intermediul International Business School, IBS. În prezent, Universitatea Plehanov se află în procesul de realizare a documentației pentru obținerea acreditării EQUIS.

Mass-media
PRUE are propriul său canal de televiziune numit "Plehanov TV", disponibil la fiecare televizor din campus, precum și ziarul "Plehanoveț" și revista "Plehanov Studio". Unele facultăți își publică propriile lor ziare, ca de exemplu revista "FinFAQ" a Facultății de Finanțe. Toate acestea sunt distribuite gratuit în cadrul universității.

Campus
Universitatea ocupă opt clădiri într-un campus aflat în partea de sud a Moscovei, la o jumătate de oră de mers pe jos de Kremlin. Campusul include clădiri cu scop educațional, dotate fiecare cu săli de clasă, cabinete și laboratoare, precum și un teatru, o piscină și căminele studențești, care se află la numai 5 minute de mers pe jos de celelalte clădiri ale Universității. Biblioteca universității se află în clădirea 6, Biroul Internațional - în clădirea 1. Studenții pot participa, de asemenea, la stagii de practică în restaurant, în laboratorul de analiză a riscului și a activității bursei de valori, toate acestea fiind departamente specializate. Fiecare clădire a universității are acces Wi-Fi gratuit. Campusul este aproape de stațiile de metrou Serpuhovskaia (linia gri) și Pavelețkaia (linia verde).

Parteneri
PRUE are mai mult de o sută de școli partenere din Europa, Asia și America de Nord.

Referințe

Legături externe
 Official site
 Faculty of Finance

Educația în Uniunea Sovietică

Universitatea Rusă de Economie Plehanov


Uma célula de botão, bateria de relógio ou bateria de moedas é uma pequena bateria de célula única em forma de cilindro, normalmente de 5 a 25 mm (0,197 a 0,984 polegadas) de diâmetro e 1 a 6 mm (0,039 a 0,236 polegadas) — semelhante a um botão. O aço inoxidável, geralmente, forma o corpo inferior e o terminal positivo da célula; isolado dele, a tampa superior metálica forma o terminal negativo.

As células de botão são usadas para alimentar pequenos dispositivos eletrônicos portáteis, como relógios de pulso e calculadoras de bolso. Variantes mais amplas são geralmente chamadas de células de moeda. Os dispositivos que usam células de botão geralmente são projetados em torno de uma célula que oferece uma longa vida útil, geralmente bem mais de um ano em uso contínuo em um relógio de pulso. A maioria das células botão tem baixa autodescarga, mantendo sua carga por um longo tempo se não for usada. Dispositivos de potência relativamente alta, como aparelhos auditivos, podem usar uma bateria de zinco-ar, que tem uma capacidade muito maior para um determinado tamanho, mas seca após algumas semanas, mesmo se não for usada.

As células botão são células únicas, geralmente células primárias descartáveis. Os materiais anodos comuns são zinco ou lítio. Os materiais catódicos comuns são dióxido de manganês, óxido de prata, monofluoreto de carbono, óxido cúprico ou oxigênio do ar. As células botão de óxido de mercúrio eram anteriormente comuns, mas não estão mais disponíveis devido à toxicidade e aos efeitos ambientais do mercúrio.

As células-botão são perigosas para crianças pequenas, pois, quando ingeridas, podem causar queimaduras internas graves e ferimentos significativos ou morte.

Propriedades químicas da célula
Células de composição química diferente feitas do mesmo tamanho são mecanicamente intercambiáveis. No entanto, a composição pode afetar a vida útil e a estabilidade da tensão. O uso da célula errada pode levar a uma vida útil curta ou operação inadequada (por exemplo, a medição de luz em uma câmera requer uma voltagem estável, portanto, as células de prata geralmente são especificadas). Às vezes, células diferentes do mesmo tipo, tamanho e capacidade são otimizadas para cargas diferentes usando eletrólitos diferentes, de modo que uma pode ter vida útil mais longa que a outra ao fornecer uma corrente relativamente alta.

As baterias alcalinas são feitas nos mesmos tamanhos de botão que os outros tipos, mas normalmente fornecem menos capacidade e tensão menos estáveis do que as células de óxido de prata ou lítio mais caras.

As células de prata podem ter uma tensão de saída estável até cair repentinamente no final da vida útil. Isso varia para tipos individuais; um fabricante (Energizer) oferece três células de óxido de prata do mesmo tamanho, 357–303, 357-303H e EPX76, com capacidades que variam de 150 a 200 mAh, características de tensão que variam de redução gradual a razoavelmente constante, e algumas tem dreno contínuo confirmadas com alto pulso sob demanda, e outras para uso fotográfico.

As baterias de mercúrio também fornecem uma tensão estável, mas agora são proibidas em muitos países devido à sua toxicidade e impacto ambiental.

As baterias de zinco-ar usam o ar como despolarizador e têm capacidade muito maior do que outros tipos, pois retiram esse ar da atmosfera. As células têm uma vedação hermética que deve ser removida antes do uso; eles secarão em algumas semanas, independentemente do uso.

Para comparação, as propriedades de algumas células de um fabricante com diâmetro 11,6mm e altura 5,4mm foram listados em 2009 como:

 Prata: capacidade 200mAh até um ponto final de 0,9 V, resistência interna 5–15Ω, peso 2,3g
 Alcalino (dióxido de manganês): 150mAh (0,9), 3–9 Ω, 2,4 g
 Mercúrio: 200mAh, 2,6 g
 Zinco-ar: 620mAh, 1,9 g

Examinando as especificações de um fabricante, pode mostrar uma pilha alcalina de alta capacidade com uma capacidade tão alta quanto um dos tipos de prata de baixa capacidade; ou uma pilha de prata particular com o dobro da capacidade de uma pilha alcalina particular. Se o equipamento alimentado requer uma tensão relativamente alta (por exemplo, 1,3V) para funcionar corretamente, uma pilha de prata com uma característica de descarga plana fornecerá um serviço muito mais longo do que uma pilha alcalina - mesmo que tenha a mesma capacidade especificada em mAh até um ponto final de 0,9V. Se um dispositivo parecer "consumir" as baterias após a substituição do original fornecido pelo fabricante, pode ser útil verificar os requisitos do dispositivo e as características da bateria de substituição. Para paquímetros digitais, em particular, alguns são especificados para exigir pelo menos 1,25 V para operar e outros 1,38V.

Embora as baterias alcalinas, de óxido de prata e de mercúrio do mesmo tamanho possam ser mecanicamente intercambiáveis em qualquer dispositivo, o uso de uma célula com a voltagem correta, mas com características inadequadas, pode levar a uma vida útil curta da bateria ou à falha de operação do equipamento. As células primárias de lítio comuns, com uma tensão terminal em torno de 3 volts, não são fabricadas em tamanhos intercambiáveis com as células de 1,5 volt. O uso de uma bateria de tensão significativamente mais alta do que o equipamento projetado pode causar danos permanentes.

Designação do tipo

A norma internacional IEC 60086-3 define um sistema de codificação alfanumérica para "Baterias de relógio". Os fabricantes geralmente têm seu próprio sistema de nomenclatura; por exemplo, a célula chamada LR1154 pelo padrão IEC é denominada AG13, LR44, 357, A76 e outros nomes de diferentes fabricantes. O padrão IEC e alguns outros codificam o tamanho do caso para que a parte numérica do código seja determinada exclusivamente pelo tamanho do caso; outros códigos não codificam o tamanho diretamente.

Exemplos de baterias em conformidade com o padrão IEC são CR2032, SR516 e LR1154, onde as letras e os números indicam as seguintes características.

Sistema eletroquímico
A primeira letra no sistema padrão IEC identifica a composição química da bateria, o que também implica uma tensão nominal:

Para tipos com tensão estável caindo vertiginosamente no fim da vida útil (gráfico de tensão versus tempo no topo do penhasco), a tensão final é o valor no "limite do penhasco", após o qual a tensão cai extremamente rapidamente. Para tipos que perdem tensão gradualmente (gráfico de inclinação, sem borda de penhasco), o ponto final é a tensão além da qual uma descarga adicional causará danos à bateria ou ao dispositivo que está alimentando, normalmente 1,0 ou 0,9V.

Os nomes comuns são convencionais e não exclusivamente descritivos; por exemplo, uma pilha de prata (óxido) tem um eletrólito alcalino.

As células do tipo L, S e C são hoje os tipos mais usados em relógios de quartzo, calculadoras, pequenos dispositivos PDA, relógios de computador e luzes piscantes. Pilhas de zinco-ar em miniatura – tipo P – são usadas em aparelhos auditivos e instrumentos médicos. No sistema IEC, células maiores podem não ter prefixo para o sistema químico, indicando que são baterias de zinco-carbono ; esses tipos não estão disponíveis no formato de célula de botão.

A segunda letra, R, indica uma forma redonda (cilíndrica).

A norma descreve apenas baterias primárias. Tipos recarregáveis feitos no mesmo tamanho de caixa terão um prefixo diferente não fornecido no padrão IEC, por exemplo, algumas células de botão ML e LiR usam tecnologia de lítio recarregável.

Tamanho do pacote

O tamanho do pacote de baterias de botão usando nomes padrão é indicado por um código de 2 dígitos representando um tamanho de caixa padrão ou um código de 3 ou 4 dígitos representando o diâmetro e a altura da célula. Os primeiros um ou dois dígitos codificam o diâmetro externo da bateria em milímetros inteiros, arredondados para baixo; os diâmetros exatos são especificados pelo padrão e não há ambiguidade; por exemplo, qualquer célula com um 9 inicial é 9,5mm de diâmetro, nenhum outro valor entre 9,0 e 9,9 é usado. Os dois últimos dígitos são a altura total em décimos de milímetro.

Exemplos:

 CR2032: lítio, 20mm de diâmetro, 3,2mm de altura, 220mAh
 CR2032H; lítio, 20mm de diâmetro, 3,2mm altura 240mAh
 CR2025: lítio, 20mm de diâmetro, 2,5mm de altura, 170mAh
 SR516: prata, 5,8mm de diâmetro, 1,6mm de altura
 LR1154/SR1154: alcalino/prata, 11,6mm de diâmetro, 5,4mm de altura. Os códigos de dois dígitos LR44/SR44 são frequentemente usados para este tamanho

Algumas células tipo moeda, principalmente de lítio, são feitas com abas de solda para instalação permanente, como para alimentar a memória para informações de configuração de um dispositivo. A nomenclatura completa terá prefixos e sufixos para indicar arranjos terminais especiais. Por exemplo, há um plug-in e um CR2032 de solda, um plug-in e três BR2330s de solda, além de CR2330s, e muitos recarregáveis em 2032, 2330 e outros tamanhos.

Sufixo da letra
Após o código da embalagem, as seguintes letras adicionais podem opcionalmente aparecer na designação do tipo para indicar o eletrólito utilizado:

 P: eletrólito de hidróxido de potássio
 S: eletrólito hidróxido de sódio
 Sem letra: eletrólito orgânico
 SW: tipo de drenagem baixa para relógios de quartzo (analógicos ou digitais) sem funções de luz, alarme ou cronógrafo
 W: tipo de drenagem alta para todos os relógios de quartzo, calculadoras e câmeras. A bateria cumpre todos os requisitos da norma internacional IEC 60086-3 para baterias de relógios.

Outras marcações do pacote
Além do código de tipo descrito na seção anterior, as baterias do relógio também devem ser marcadas com

 o nome ou marca comercial do fabricante ou fornecedor;
 a polaridade (+);
 a data de fabricação.

Códigos de dados
Muitas vezes um código de 2 letras (às vezes na lateral da bateria) onde a primeira letra identifica o fabricante e a segunda é o ano de fabricação. Por exemplo:

 YN – a letra N é a 14ª letra do alfabeto – indica que a célula foi fabricada em 2014.

A data de fabricação pode ser abreviada para o último dígito do ano, seguido de um dígito ou letra indicando o mês, onde O, Y e Z são usados para outubro, novembro e dezembro, respectivamente (por exemplo, 01 = janeiro de 2010 ou 2000, 9Y = novembro de 2019 ou 2009).

Código comum do fabricante
Um código usado por alguns fabricantes é AG (alcalino) ou SG (prata) seguido por um número, como segue

Para aqueles familiarizados com o símbolo químico da prata, Ag, isso pode sugerir incorretamente que as células AG são prata.

Variantes recarregáveis

Além das pilhas botão descartáveis (de uso único), estão disponíveis baterias recarregáveis em muitos dos mesmos tamanhos, com capacidade menor do que as pilhas descartáveis. As baterias descartáveis e recarregáveis são fabricadas para caber em um suporte ou com etiquetas de solda para conexão permanente. Em equipamentos com suporte de bateria, podem ser utilizadas baterias descartáveis ou recarregáveis, se a voltagem for compatível.

Um uso típico para uma pequena bateria recarregável (em moeda ou outro formato) é fazer backup das configurações do equipamento que normalmente é alimentado permanentemente pela rede elétrica, no caso de falha de energia. Por exemplo, muitos controladores de aquecimento central armazenam tempos de operação e informações semelhantes em memória volátil, perdida em caso de falha de energia. É comum que tais sistemas incluam uma bateria de reserva, seja uma descartável em um suporte (o consumo de corrente é extremamente baixo e a vida útil é longa) ou uma recarregável soldada.

As células-botão recarregáveis de NiCd eram frequentemente componentes da bateria reserva de computadores mais antigos; células de botão de lítio não recarregáveis com uma vida útil de vários anos são usadas em equipamentos posteriores.

As baterias recarregáveis normalmente têm o mesmo código numérico baseado em dimensão com letras diferentes; assim CR2032 é uma bateria descartável enquanto ML2032, VL2032 e LIR2032 são recarregáveis que cabem no mesmo suporte se não estiverem equipadas com etiquetas de solda. É mecanicamente possível, embora perigoso, encaixar uma bateria descartável em um suporte destinado a ser recarregável; suportes são instalados em partes do equipamento acessíveis apenas pelo pessoal de serviço nesses casos.

Problemas de saúde

Ingestão acidental

As células de botão são atraentes para crianças pequenas; eles podem colocá-los na boca e engoli-los. A bateria ingerida pode causar danos significativos aos órgãos internos. A bateria reage com fluidos corporais, como muco ou saliva, criando um circuito que pode liberar uma alcalinidade forte o suficiente para queimar o tecido humano.

As baterias ingeridas podem causar danos ao revestimento do esôfago e podem criar um buraco no revestimento do esôfago em duas horas. Em casos graves, os danos podem causar uma passagem entre o esôfago e a traqueia. As células-botão engolidas podem danificar as cordas vocais. Eles podem até queimar os vasos sanguíneos na área do tórax, incluindo a aorta.

Na Grande Manchester, na Inglaterra, com uma população de 2 700 000, morreram duas crianças entre 12 meses e seis anos e cinco sofreram ferimentos que mudaram sua vida, nos 18 meses que antecederam outubro de 2014. Nos Estados Unidos, em média, mais de 3 000 ingestões de baterias de botão pediátricas são relatadas a cada ano, com uma tendência de aumento de desfechos graves e fatais. Células de moeda de diâmetro 20 mm ou mais causam as lesões mais graves, mesmo se gastas e intactas. Em Auckland, Nova Zelândia, a partir de 2018, existem cerca de 20 casos por ano que requerem hospitalização.

Em 2020, a Duracell anunciou que estava revestindo algumas de suas células-botão de lítio com um composto amargo para desencorajar as crianças a ingeri-las. Uma solução alternativa é projetar (ou litigar) as células ofensivas, principalmente células de lítio de 20mm, fora da cadeia de suprimentos.

As crianças com maior risco de ingestão de bateria de botão são aquelas com 5 anos ou menos. Três mortes de crianças na Austrália revelam que em cada caso: l) a ingestão não foi testemunhada, ll) a origem da bateria permanece desconhecida, lll) o diagnóstico inicial errado atrasou a intervenção apropriada, lV) o diagnóstico foi confirmado por raios-X, V) em em cada caso a bateria se alojou no esôfago da criança, Vl) as baterias agressoras eram células de lítio de 20 mm, Vll) a morte ocorreu 19 dias a 3 semanas após a ingestão. Os sintomas de apresentação da ingestão de células-botão podem ser diagnosticados erroneamente e atribuídos a doenças infantis comuns sem risco de vida.

Mercúrio e cádmio
Algumas células botão contêm mercúrio ou cádmio, que são tóxicos. No início de 2013, a Comissão do Meio Ambiente do Parlamento Europeu votou a favor da proibição da exportação e importação de uma série de produtos contendo mercúrio, como pilhas-botão e outras baterias, a ser imposta a partir de 2020.

Ver também
 Lista de tamanhos de bateria
 Lista de tipos de bateria
 Reciclagem de bateria
 Marcapasso cardíaco artificial
 Desfibrilador cardioversor implementável

Ligações externas

  (inclui características de descarga)
   6 de setembro de 2006 (re reciclagem e descarte de baterias)

Pilha botão


Min nærige lillebror er en dokumentarfilm fra 2002 skrevet og instrueret af Mariella Harpelunde Jensen.

Handling
En søster filmer sin bror, mens hun prøver at fortælle ham, hvor meget hun savner ham. Hun tror først, det handler om, at han er for materialistisk og at han skal lægge sin livsstil om. Men egentlig handler det om den specielle måde, søskendekærlighed fungerer på. Hun føler sig provokeret af hans supermaterialistiske opførsel og vil gerne få ham til at ændre sig.

Men da han holder på sin ret til at være sig selv sammen med alle sine utallige dimser, konfronteres hun med spørgsmålet om, hvorfor hun bruger al den tid på at plage ham? hvad er det egentlig, hun vil ham? Et humoristisk portræt af en storesøsters kærligt akavede forsøg på at afrette en 'umulig' lillebror, der sagtens kan finde ud af tingene selv.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2002

Min nærige lillebror


Tarihî madenî para ya da madeni paralara vurulan damga
 Sikke, hayvanları bağlamak için yere çakılan demir veya ağaç kazık. Tırmanma sporunda kaya çatlaklarına halat tutturmak için kullanılan çelikten çivisi, ya da profilli dili ve halkası olan kazık.
 Sikke, Mevlevi dervişlerinin giydikleri yüksek ve tepesi düz keçe külah

Sikke (anlam ayrımı)


Lifta (în ; în , în  Mei Neftoach) a fost un sat palestinian de la periferia Ierusalimului. Satul a fost depopulat în timpul primei părți a războiului civil din 1947–48 din Palestina Mandatară. În timpul războiului, după ce palestinienii au fost alungați sau au fugit din sat, Lifta a găzduit refugiați evrei, iar după război a fost colonizat de familii evreiești. Majoritatea acestora au părăsit satul în anii 1969-71, după care părți din el au fost folosite pentru o clinică de dezintoxicare a dependenților de droguri și pentru un liceu.

Satul este situat pe un deal dintre intrarea vestică în Ierusalim și cartierul Romema. În 2012, planuri de a reconstrui satul ca pe un cartier de lux al Ierusalimului au fost respinse de tribunalul districtual al Ierusalimului. În 2017 ultimii locuitori au părăsit Lifta, iar zona satului a fost declarată rezervație naturală a Israelului.

Istoric

Antichitate
Așezarea a fost populată din cele mai vechi timpuri; "Nephtoah" (în , lit. "izvorul trecătorii") este menționată în Biblia ebraică ca fiind granița dintre triburile israelite ale lui Iuda și Beniamin. Era punctul de demarcație cel mai nordic al teritoriului tribului lui Iuda.

Rămășițe arheologice datând încă din A Doua Epocă a Fierului au fost descoperite pe teritoriul satului.

Romanii și bizantinii numeau așezarea Nephtho, iar cruciații se refereau la ea sub numele de Clepsta. Rămășițele unei curți interioare din perioada cruciaților se păstrează încă în centrul satului.

Epoca otomană
În 1596, Lifta era un sat al Imperiului Otoman, nahie (subdistrict) a Ierusalimului în cadrul liwei' (districtului) Ierusalimului, și avea o populație de 72 de familii musulmane, o estimare de circa 396 de persoane. Localitatea plătea taxe pe producția de grâu, orz, măsline, livezi de fructe și viță de vie, un total de 4.800 aspri. Tot venitul localității mergea la un waqf.

În 1834, în Lifta a avut loc o bătălie din timpul răscoalei țărănești din acel an. Ibrahim Pașa al Egiptului și armata sa au luptat aici contra rebelilor locali, conduși de șeicul Qasim al-Ahmad, un lider autohton important. Deși învins în luptă, Qasim al-Ahmad și clanul său au rămas puternici și au administrat regiunea aflată la sud-vest de Nablus din satele lor fortificate Deir Istiya și Beit Wazan, situate la circa 40 km nord de Lifta. În 1838, Lifta a fost menționat ca sat musulman situat în regiunea Beni Malik, la vest de Ierusalim.

În 1863, Victor Guérin a descris Lifta ca fiind înconjurată de grădini de lămâi, portocali, curmali, rodii, migdali și caiși. O listă a satelor otomane întocmită în jurul anului 1870 indica 117 de locuințe și o populație de circa 395 de persoane, deși această cifră includea doar bărbații.

Topografia vestului Palestinei, publicată în 1883 de Palestine Exploration Fund, descrie Lifta ca pe un sat aflat pe coama unui deal abrupt și având un izvor și morminte săpate în stâncă în partea de sud.

În 1896, populația Liftei era estimată la circa 966 de persoane.

Epoca mandatului britanic
În 1917, Lifta s-a predat forțelor britanice cu steaguri albe și, într-un gest simbolic, predarea cheilor satului.

În recensământul efectuat în 1922 în Palestina, Lifta avea o populație de 1.451 de persoane, toate de religie islamică, care a crescut în recensământul din 1931 (când "Cartierul Shneller" a fost inclus în datele Liftei) până la 1.893; 1.844 de musulmani, 35 de evrei și 14 creștini, într-un total de 410 de case.

În timpul tulburărilor din 1929 locuitorii satului au participat activ la jafurile și atacurile împotriva comunităților evreiești vecine.

În the statisticile din 1945 populația Liftei era de 2.250: 2.230 de musulmani și 20 de creștini, iar suprafața totală a satului era de 8.743 de dunami, conform unui recensământ oficial al populației și terenurilor. 3.248 de dunami erau cultivați cu cereale, iar 324 de dunami erau teren construibil (intravilan).

Anterior anului 1948 satul avea un dispensar modern, două cafenele, două magazine de covoare, frizerii, o măcelărie și o moschee.

În timpul războiului civil din 1947–48, Lifta, Romema și Shaykh Badr, situate strategic pe șoseaua care făcea legătura între Ierusalim și Tel-Aviv, au devenit o prioritate strategică pentru trupele evreiești. Satului Lifta i s-a cerut să evacueze femeile și copiii pentru a găzdui o companie militară, iar pe 4 decembrie 1947 unele familii arabe au părăsit localitatea. Spre jumătatea lunii decembrie, miliții neregulate arabe au ocupat poziții în Lifta pentru a apăra localitatea și a hărțui zonele evreiești adiacente. Patrule ale Haganna s-au angajat în schimburi de focuri cu milițiile din sat, în timp ce Irgun și Lehi au acționat mult mai agresiv. Pe 28 decembrie, ca urmare a unor tiruri de mitralieră și a unui atac cu grenadă asupra unei cafenele din Lifta sau Romema care s-au soldat cu șapte morți, și mai multe femei și copii au părăsit satul. La începutul lunii ianuarie Lifta suferea din cauza penuriei de alimente. După ceva vreme un număr de săteni s-a întors acasă, Benny Morris consemnând că "unii, sau majoritatea" au făcut acest lucru. Ulterior, vizitând Lifta, Abd al-Qadir al-Husayni a ordonat ca femeile, copiii și bătrânii să fie evacuați, iar bărbații să rămână. Pe 29 ianuarie un raid al Lehi a distrus trei case din localitate. La începutul lunii februarie satul a fost abandonat de milițiile neregulate. Drept cauză a depopulării satului Benny Morris citează asaltul militar evreiesc asupra așezării. Concomitent cu evenimentele din Lifta, violențe similare au avut loc și în localitatea vecină Romema.

Ilan Pappé scrie în "Purificarea etnică a Palestinei" că Lifta a fost mai întâi atacată de gruparea radicală Lehi, pe 28 decembrie 1947. Militanți ai Lehi au oprit un autobuz arab și au început să tragă la întâmplare în interiorul lui. Pappé afirmă că Înaltul Comandament al Haganah mai întâi a condamnat atentatul, dar ulterior, realizând că acțiunea Lehi a declanșat fuga unora din săteni, a atacat din nou localitatea, pe 11 ianuarie 1948. Hagana a alungat toți locuitorii care mai erau prezenți în sat și a dinamitat majoritatea caselor.

Statul Israel

Lifta a fost folosit pentru găzduirea refugiaților evrei pe perioada războiului, iar după război Jewish Agency și statul Israel au colonizat acolo imigranți evrei din Yemen și Kurdistan, în total 300 de familii. Cu toate acestea, proprietatea locuințelor nu a fost trecută pe numele lor. Condițiile de viață din Lifta erau dificile, clădirile se găseau în stare precară, drumurile și transportul lăsau mult de dorit, electricitatea, apa curentă și canalizarea lipseau. Țn 1969-71 majoritatea locuitorilor evrei ai Liftei au ales să plece ca parte a unui program compensatoriu oferit de compania Amidar. În acoperișurile clădirilor abandonate au fost perforate găuri care să le facă și mai neospitaliere, astfel încât să nu fie ocupate de intruși. 13 familii care locuiau în zona din sat apropiată de Autostrada 1 și nu sufereau de probleme legate de transport au decis să rămână.

După plecarea locuitorilor evrei, unele clădiri din sat au fost folosite în cadrul unui centru de reabilitare a adolescenților dependenți de droguri, care a fost apoi închis în 2014, iar altele au fost utilizate începând din 1971 de liceul din Lifta, o instituție de educație deschisă relocată în 2004 în Colonia Germană din Ierusalim.

În 1984, una din clădirile abandonate ale satului a fost ocupată de "banda din Lifta", un grup evreiesc care plănuia să arunce în aer moscheele de pe Muntele Templului și care a fost oprit în zona accesului pe munte cu peste 100 de kilograme de exploziv, grenade de mână și alte arme.

În 2011 au fost anunțate planuri pentru demolarea satului și construcția unui proiect imobiliar consistând din 212 locuințe de lux și un hotel. Foștii locuitori au înaintat o petiție legală care solicita păstrarea satului ca sit istoric. Lifta a fost ultimul sat arab depopulat care nu fusese nici complet distrus, nici repopulat cu evrei. Până în 2011 se publicaseră deja trei cărți despre istoria palestiniană a satului.

În anii 1980, Lifta a fost declarat rezervație naturală municipală sub auspiciile Autorității Israeliene pentru Natură și Parcuri. În iunie 2017, ultimii locuitori evrei au părăsit satul ca urmare a unei înțelegeri cu guvernul care recunoștea că ei nu sunt intruși, ci au fost colonizați în Lifta de autoritățile competente.
În iulie 2017, Mei Neftoach a fost declarată rezervație națională a naturii. 55 din cele 450 de case de piatră anterioare anului 1948 încă sunt în picioare.

Cultură

Lifta era printre cele mai bogate comunități palestiniene din zona Ierusalimului, iar femeile erau cunoscute pentru fine broderii Rochiile de mireasă Thob Ghabani erau țesute în Lifta. Erau realizate din ghabani, un bumbac natural acoperit cu broderii florale din mătase aurită produse la Alep și erau mai strâmte decât alte rochii. Mânecile aveau și ele o formă conică. mânecile, sleeves și bundița rochiei erau împodobite cu inserții de mătase. Miresele își comandau rochiile la Betleem. Femeile căsătorite din Lifta prutau o rochie conică shaṭweh deosebită, care se îmbrăca prin tragere peste cap   și care se purta și în Betleem, Ayn Karim, Beit Jala și Beit Sahour.

Vezi și
 Zochrot

Referințe

Bibliografie

  (p. 544)

  (p. 900)
 Gilbert, Major Vivian (1936): The Romance of the Last Crusade: With Allenby to Jerusalem, Londra, Marea Britanie,

  (un catalog al MOIFA (colecția de de port și ornamente palestiniene a Muzeului de Artă Populară Internațională din Santa Fe).)
  (pp. 758-60; citat în Pringle, 1997, p. 66)

Legături externe

 Welcome to Lifta, palestineremembered.com; accessat pe 27 aprilie 2019.
 Lifta, Zochrot
 , The Ruins of Lifta (2016)'''
 Israel Antiquities Authority, Ierusalim, Lifta, ridicare topografică (2010)
 Cartografiere a Palestinei de Vest, Harta 17: IAA, Wikimedia commons
 Lifta in Antiquity Hartă arheologică a Israelului
 F.A.S.T.-Lifta Preservation Joint project on the reconstruction of memory and the preservation of Lifta, archive.org, 14 May 2006.
 Fotografii din Lifta ale Dr Moslih Kanaaneh, jalili48.com; accessat pe 27 aprilie 2019.
 Lifta, de Rami Nashashibi (1996), Center for Research and Documentation of Palestinian Society.
 Lifta, zochrot.org
 Return to Lifta, 13 mai 2006, zochrot.org
 Lifta Society website , liftasociety.org
 Lifta website , schulen.eduhi.at
 Modele 3D ale diferitelor case din Lifta, sketchfab.com; accessat pe 27 aprilie 2019.

Localități arabe depopulate în urma exodului palestinian din 1948
Cartiere din Ierusalim
Orașe-fantomă din Israel
Situri arheologice din Israel

Lifta


Philippe de Poulpiquet est un photographe français né le .

Biographie
Philippe de Poulpiquet est né le .

Après des études cinématographiques à Paris, il effectue en 1994 son service militaire en coopération au Cameroun et profite de sa présence dans le pays pour proposer des reportages aux magazines. Il se spécialise peu à peu dans le journalisme d'information.

En 2000, il entame une collaboration avec le quotidien Le Parisien / Aujourd'hui en France en tant que photojournaliste.

Philippe de Poulpiquet a couvert les principaux conflits de ces quinze dernières années en Afrique et au Moyen-Orient. En parallèle, il s'essaie depuis plusieurs années à mettre à distance son sujet de prédilection, la guerre, en posant sur elle un regard à hauteur d'homme, notamment à travers ses séries sur les soldats blessés d'Afghanistan (« Pour la France ») ou sur les Invalides (« Invalides : mémoires de guerre »).

Expositions
Liste non exhaustive
 2012 : « "Pour la France" – Les blessures d'une guerre », Visa pour l'Image, Perpignan
 2020 : « Covid 19 », Visa pour l'Image, caserne Gallieni, Perpignan
 2020 : « Invalides, mémoires de guerre », Hôtel des Invalides, Paris
 2021 : « Sahel », Parc de l'Hôtel de Ville, Palaiseau
 2022 : « Aux côtés des femmes afghanes », Fnac Ternes, Paris

Publications
Liste non exhaustive

 .

Prix et récompenses

 2011 : « Grand prix des quotidiens nationaux » pour son reportage dans les tunnels de Gaza
 2012 :  Pictures of the Year International « Award of Excellence »
 2012 : « National Press Photographers Association, Best of Photojournalism »
 2019 : « Prix sergent Sébastien Vermeille » du Ministère des Armées

Collection publique

 Musée de l'Armée, Paris

Notes et références

Liens externes

 .

Naissance en septembre 1972
Photojournaliste français
Photographe de guerre français
Prix POYi

Philippe de Poulpiquet


"The Storm" es una banda de rock danés formado en septiembre de 2006 por Pernille Rosendahl (exvocalista de Swan Lee) y Johan Wohlert (exbajista de Mew), que son los únicos miembros permanentes de la banda.

Trayectoria
La pareja abandonó su carrera musical previamente, ya que tuvieron juntos un hijo, y posteriormente formaron esta colaboración musical.
"The Storm" apareció por primera vez en público el 11 de enero de 2008 en vivo en P3 Guld, como el artista de cierre.

La banda lanzó su primer sencillo "Drops in the Ocean", con Rosendahl como vocalista, y Michel Svane como baterista, Jakob Millung como bajista y teclista, y Wohlert junto a Mads Wegner en la guitarra.

Esto fue seguido por el álbum debut "Where The Storm Meets the Ground" publicado el 11 de febrero de 2008 por la discográfica Universal.

El álbum fue producido por el legendario productor Roy Thomas Baker, que ha trabajado con Queen, The Cars y los daneses Gasolin'. Además de Richard Fortus de Guns N'Roses.

El álbum no fue bien recibido por la crítica danesa, y "The Storm" fue acusado más tarde de plagio, aunque el álbum fue una un éxito comercial con 25.000 copias vendidas, recibiendo un Disco de Oro.

"The Storm" grabó en estudio durante enero de 2009, el segundo álbum con el productor Jacob Hansen.
Además la banda Volbeat colaboró en el dúo al cantar a dúo Pernille Rosendahl con Michael Poulsen en la canción "Mary Ann's Place".

El álbum "Black Luck" fue publicado el 12 de octubre de 2009, con la compañía de producción WR. "Black Luck" vendió 10.000 copias, de acuerdo con la compañía discográfica.

El 7 de marzo de 2011 lanzó el sencillo "Lost in the Fire" como un adelanto de su tercer álbum de estudio "Rebel Against Yourself".
Este sencillo ha sido el más exitoso de "The Storm" hasta la fecha, con una posición #3 en las listas y un Disco de oro. La canción ha vendido más de 25.000 descargas.

"Rebel Against Yourself" fue lanzado el 29 de agosto de 2011, y está inspirada en nombres como Abba, Dire Straits y Pet Shop Boys.
En comparación con el anterior álbum del dúo, en este álbum se han alejado del rock duro a un pop más nórdico.

"The Storm" ha colaborado con el sueco grupo de rock Kent en dos de las canciones del álbum, incluyendo el segundo sencillo "My Crown".

Miembros
 Johan Wohlert – guitarrista
 Pernille Rosendahl – vocalista

Discografía

Álbumes

Singles

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial (en danés)

Grupos de música de los años 2000
Grupos de música de Dinamarca
Grupos de pop de Dinamarca

The Storm (banda danesa)


An Trisetum umbratile in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pál Kitaibel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Masao Kitagawa. An Trisetum umbratile in nahilalakip ha genus nga Trisetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trisetum

Trisetum umbratile


Lužarka (lat. Sternbergia), biljni rod u porodici zvanikovki. Postoji 7 priznatih vrsta, od kojih dvije rastu i u Hrvatskoj, to su žuta i dugocvjetna lužarka.

Rod je raširen po Sredozemlju, Maloj Aziji, Srednjoj Aziji i Kavkazu.

Vrste
 Sternbergia candida B.Mathew & T.Baytop
 Sternbergia clusiana (Ker Gawl.) Ker Gawl. ex Spreng.
 Sternbergia colchiciflora Waldst. & Kit.
 Sternbergia lutea (L.) Ker Gawl. ex Spreng.
 Sternbergia minoica Ravenna
 Sternbergia pulchella Boiss. & Blanche
 Sternbergia schubertii Schenk
 Sternbergia vernalis (Mill.) Gorer & J.H.Harvey

Izvori

Vanjske poveznice

Narcisseae

Lužarka


In der Liste der Baudenkmale in Tarnow sind alle denkmalgeschützten Bauten der Gemeinde Tarnow (Mecklenburg-Vorpommern) und ihrer Ortsteile aufgelistet (Stand 10. Februar 2021).

Baudenkmale nach Ortsteilen

Tarnow

|}

Boitin

|}

Grünenhagen

|}

Tarnow-Ausbau Süd

|}

Zernin

|}

Quelle

Weblinks

Tarnow
!Baudenkmale

Liste der Baudenkmale in Tarnow (Mecklenburg)


Das Haus der dunklen Krüge ist ein Roman von Gertrud Fussenegger (1912–2009), der 1951 erstmals veröffentlicht wurde.

Handlung

Rittmeister Balthasar Bourdanin, Familienvorstand einer Bürgerfamilie in der Bräustadt Pilsen, hat es verstanden, durch eine List seine Cousine Marie heiraten zu können: Er entführte sie am Sonntagmorgen, noch im Nachthemd, in einer Kutsche und fuhr mit ihr mehrmals um den Hauptplatz. Die so kompromittierte Tochter mussten die Eltern schweren Herzens an den Neffen geben, auch wenn sie fühlten, dass die empfindliche Marie es mit dem trotzigen Mann nicht leicht haben würde.

Balthasar begegnet der Braut und später der Frau nicht eben einfühlsam, stolz in seiner Männlichkeit und in seinem Beharren auf Pflicht und Ehre. Die mit Zwillingen hochschwangere Frau zwingt er trotz ihrer schwachen Gesundheit, ihren hausfraulichen Pflichten nachzukommen.
Nach der Geburt der Zwillinge kann Marie wochenlang nicht aufstehen, als sie es endlich versucht, stirbt sie durch ein Blutgerinnsel.

Balthasar steht mit den beiden Kleinen allein da und versorgt sie recht und schlecht, von den Bediensteten unterstützt. Durch eine Unachtsamkeit der Amme kommt es zu einem Unfall, bei dem der Kinderwagen umstürzt und beide Kinder in einem Tümpel landen. Der Vater hat das zufällig beobachtet und rettet die Kinder, weiß sich aber nicht recht zu helfen mit den schmutzigen weinenden Kleinen. Rettung kommt ihm von der sechszehnjährigen Marie Halik, einer Lehrerstochter, die im Anliegerhaus wohnt und sich um die Kleinen kümmert. Von ihrer zupackenden Art und ihrem Liebreiz überwältigt, hält der vierzigjährige Balthasar um die junge Frau an. Vater Halik gibt seine Einwilligung und drängt Marie in die Ehe, die "eine große Ehre" wäre.
Die ältere Schwester Ernestine, die heimlich in den Rittmeister verliebt ist, geht daraufhin aufs Land, wo sie bei einer reichen Fabriksbesitzerin Gesellschafterin wird. Dort lebt sie in den Büchern, die sie ihrer Herrin vorlesen muss. Doch die Erzählungen über die Abgründe des menschlichen Herzens bedrücken sie und so kehrt sie nach drei Jahren in das Haus des Vaters zurück, in der Hoffnung, das wahre Leben sei weniger abgründig.

Für Marie ist das Leben mit dem auf Ansehen und Ehre bedachten Mann nicht leicht. Schnell muss sie nun erwachsen werden und steckt in den folgenden Jahren fest in Haushaltsführung, Kindererziehung, Schwangerschaften und Geburten. Der Rittmeister wendet den gemeinsamen Kindern nicht dieselbe Zuneigung zu wie den Kindern aus der ersten Ehe. Er ist unfähig, Gefühle zu zeigen, und seine schwierige finanzielle Lage, durch einen Börsenkrach verschärft, beschwert sein Gemüt.

Balthasars Schwestern Emma, Sibylle, Rosine und Franziska und sein Schwager Hans sorgen immer wieder für Aufregung. Sibylle, mit einem kraftstrotzenden, polternden Klein-Adeligen verheiratet, der sie immer wieder demütigt, bricht schließlich völlig zusammen. Marie ist es zu danken, dass sie vor der Einweisung in ein Irrenhaus, die ihr Mann veranlassen wollte, gerettet wird.

Rosine hat einen Arzt geheiratet, der eigentlich Sibylle geliebt hat und heiraten wollte, und führt mit ihm eine angeblich vorbildliche Ehe. Sie besteht darauf, zwei Bauernkinder zu adoptieren, die sie dann aber wieder abschiebt. Schließlich nimmt sich Marie der Kinder an.

Balthasars glückloser Cousin und Schwager Hans, unfähig einer sinnvollen Beschäftigung nachzugehen, schließt sich einem Schausteller an und wird Drehorgelspieler beim Ringelspiel – eine Schande für die bürgerliche Familie. Balthasar versucht, dem ein Ende zu machen, aber Hans entflieht und kehrt erst nach einigen glücklosen Jahren als gescheiterte Existenz in sein Elternhaus zurück.

Emma, mit dem Grundstücksmakler Wanka verheiratet, ergibt sich Wohlleben und Völlerei. Bald erkrankt sie und übergibt auf dem Sterbebett ihrer Schwester Franziska den Gatten und die Tochter Karlinchen. Die strenge, altjüngferliche Franziska passt nicht zu dem lebenslustigen Wanka und verurteilt auch sein betrügerisches Geschäftsgebaren. Sie entdeckt, dass Emma und ihr Mann den Rittmeister um nicht wenig Geld betrogen haben, worauf sie beschließt, ihr Vermögen den Kindern des Rittmeisters zu vererben. Doch Wanka hat sich verspekuliert, und ausgerechnet Marie, von Sorgen um ihre Kinder gedrückt, ist die treibende Kraft, die Franziska dazu bringt, stattdessen mit diesem Geld ihren Mann zu retten, der daraufhin nach Amerika entschwindet.

Hinter vielen dieser Schicksalsschläge, die die Familie Bourdanin getroffen haben, steckt der Jurist Doktor Zerff, der Wanka mit angeblich sicheren geheimen Informationen dazu bringt, sich zu verspekulieren. Ebenso verlockt er den Rittmeister mit einem gefälschten Dokument, aus dem angeblich hervorgeht, dass die Familie von Adel ist, sich lächerlich zu machen.
Die schlimmste Niederlage muss Maries Schwester Ernestine hinnehmen, die gegen ihren eigenen Willen Zerffs hartnäckiger Werbung erliegt und daraufhin auf immer zu ihrer kaltherzigen Herrin als Gesellschafterin zurückkehrt.

Entkräftet durch ihr arbeitsreiches Leben in Armut, niedergeschlagen durch Ernestines Abreise und das Bewusstsein, ihre Kinder um Franziskas Erbe gebracht zu haben, erkrankt Marie schwer.
In seiner Sorge um die Tochter wirft Vater Halik dem Rittmeister vor, Marie sei durch seine hartherzige, lieblose Art und das sorgenvolle Leben an seiner Seite todkrank geworden. Daraufhin will Balthasar Marie freigeben, doch kaum genesen, gelingt es ihr, den Mann zu rühren, endlich erblüht die Liebe in seinem starren Herzen.

Rezension
In einer Rezension der Romanfortsetzung Bourdanins Kinder, gab Dieter Borchmeyer 2002 in der Frankfurter Allgemeine Zeitung die folgende Einschätzung des 50 Jahre zuvor erschienenen ersten Teils:

In der Romanfortsetzung werden laut Borchmeyer dann auch die im Haus der dunklen Krüge noch "verschleierten" autobiographischen Bezüge beider Werke deutlich: "daß es die eigene Familie der Autorin ist, die sie da, wenn auch in fiktionalem Gewande, noch einmal beschwört".

Das Haus der dunklen Krüge stellt den Mittelteil der Böhmische Trilogie, zu der auch die Romane  Die Brüder von Lasawa (1948) und Das verschüttete Antlitz (1957) bildet  gehören.

Ausgaben

Gertrud Fussenegger, Das Haus der dunklen Krüge, Salzburg, Müller 1951, Erstausgabe
Gertrud Fussenegger, Das Haus der dunklen Krüge, Neuausgabe Stuttgart, DVA 1958;
Gertrud Fussenegger, Das Haus der dunklen Krüge, München, Kraft 1974;
Gertrud Fussenegger, Das Haus der dunklen Krüge, Bergisch Gladbach, Bastei-Lübbe 1980
Gertrud Fussenegger, Das Haus der dunklen Krüge, Langen Müller, München 2002, ISBN 3-7844-2851-7
Gertrud Fussenegger, Das Haus der dunklen Krüge, DTV Oktober 2004, ISBN 978-3-423-20743-0.

Zudem sind auch verschiedene Buchklubausgaben erschienen.

Literatur
 Peter Kraft: Wiederaufleben eines Romans. Das Haus der dunklen Krüge von Gertrud Fussenegger als Hommage zum Neunziger der Autorin, in: Kulturbericht Oberösterreich, Jahrgang 56, Linz, 2002, Folge 5, S. 11

Einzelnachweise

Literarisches Werk
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Österreich)
Literatur (Deutsch)
Roman, Epik

Das Haus der dunklen Krüge


An Puya medica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Puya medica in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Puya

Puya medica


Le nerf ptérygoïdien latéral est une branche inconstante du nerf ptérygoïdien médial.

Il prend généralement naissance sous la forme de deux branches distinctes qui suivent le nerf buccal et pénètrent dans les surfaces profondes des chefs supérieur et inférieur du muscle ptérygoïdien latéral.

Variation
Certains auteurs décrivent le nerf ptérygoïdien latéral comme une branche unique de la branche antérieure du nerf mandibulaire qui se bifurque ensuite pour pénétrer dans les deux têtes du muscle ptérygoïdien latéral.

ptérygoïdien latéral

Nerf ptérygoïdien latéral


Michel Qissi (Uchda, Marruecos, 12 de septiembre de 1962) es el nombre artístico del karateka y actor belgo-marroquí Mohammed Qissi, conocido por interpretar el personaje de Tong Po en el film Kickboxer de 1989.

Cuando Michel Qissi  era pequeño, su familia emigró a Bélgica cuando tenía dos años. A los siete años de edad, Qissi comenzó a paracticar boxeo y a los diecisiete años fue campeón amateur. Qissi es amigo desde la infancia de Jean-Claude Van Damme y juntos comenzaron a practicar artes marciales.

En 1988 tiene un papel como el luchador Suan Paredes, en la película protagonizada por su amigo Jean-Claude Van Damme, Contacto sangriento.

Enlaces externos

Karatecas de Bélgica
Actores de cine de Bélgica
Actores de Marruecos
Nacidos en Uchda

Michel Qissi