Thomas Seymour, prvi barun Seymour od Sudeleya (1508. – 1549.) bio je brat engleske kraljice i supruge Henrika VIII., Jane Seymour. Njihov brat, Edward Seymour, prvi vojvoda od Somerseta, bio je engleski regent i zaštitnik maloljetnog kralja Eduarda VI., sina Henrika VIII. i njegove sestre Jane. Bilo je predviđeno da vlada kraljevstvom sve dok Eduard ne izraste u punoljetnog monarha.

Godine 1547. Thomas Seymour je oženio Katarinu Parr, posljednju suprugu Henrika VIII. Zahvaljujući tom braku, Seymour je uvelike utjecao na Henrikovu kći Elizabetu koja je tada živjela pod Katarininom skrbi.

Katarina Parr

Još tijekom Katarininog drugog braka, prije Henrika VIII., Katarina je bila zaljubljena u Thomasa Seymoura. U njemu je vidjela svog budućeg supruga i konačnu priliku za istinsku sreću i ljubav. Međutim, zapela je kralju za oko. Seymour je bio dovoljno pametan da ne stoji na putu kralju. Kao mjera opreza, Henrik VIII. je Seymoura poslao na diplomatsku misiju u Bruxelles kako bi razdvojio Katarinu i njega, nadajući se da će ga ubrzo zaboraviti.

Na kraljevo udvaranje Katarina je odgovarala korektno, izražavajući poštovanje, ali nije imala želje postati kraljica Engleske ili supruga čovjeku koji je već imao pet supruga od kojih je dvije dao pogubiti. Srce je dala Thomasu Seymoouru, govoreći o tom trenutku pet godina poslije:"Kunem se Bogom, na pameti mi je bilo da se udam za Vas prije nego za bilo koga drugog."Čim je Henrik preminuo, Seymour je obnovio kontakt s Katarinom Parr koja je u tom trenutku bila najbogatija žena u kraljevstvu. Seymour je bio otprilike šest godina stariji od Katarine, ali i vrlo zgodan. Usto je bio izuzetno ambiciozan i nagao. Čim se vratio iz diplomacije, radio je na Katarininim osjećajima. On ju je fizički i emocionalno privlačio, pa nije prošlo dugo i počeli su razgovarati o braku. Seymouru je u to doba bilo oko četrdeset godina. Bio je naočit, šarmantan i jako omiljen. Katarinu Parr je njegova vanjština i vatrena osobnost prije udaje za kralja već privlačile.

Kraljev ujak

Suvremenik i biograf Eduarda VI., sir John Hayward, opisao ga je kao "neobuzdanog u junaštvu, uglađenog u stilu, impozantnog u stasu i čarobnog u glasu". Dodao je i "ponešto praznog u svojoj biti".

Seymour se osjećao povrijeđenim time što su mu uskratili mjesto u Regentskom vijeću, za što je smatrao da mu s pravom pripada. Naposljetku, bio je kraljev ujak, a njegov brat bio je lord zaštitnik. Nije vjerovao da je Henrik uistinu na samrti izjavio da ne smije u Vijeće. Svojoj je zemlji dotada Seymour služio kao diplomat i kao pomorac. Bio je posebno zavidan na svog brata Edwarda koji je uživao svu moć.

Za politički uspon mu je bio potreban utjecajan brak. U početku se nije udvarao Katarini Parr. Stvarnu bi moć postigao brak s jednom od kraljevih sestara, koje su bile sljedeće u liniji nasljedstva. To bi bio potez koji bi, s vremenom, Seymouru mogao osigurati krunu.

Kako je Marija bila predana rimokatolkinja, nju nije uzeo u obzir. Zato mu je kao jedini izbor preostala Elizabeta. Ona je bila izraztio britka uma, što je znalo zasjeniti ljepotu njezine zlatnocrvene kose i blistavih očiju koje je naslijedila od majke - Ane Boleyn. No, od majke je također naslijedila i zavodljivost i privlačnost, zbog čega se svidjela i Seymouru već u svojoj trinaestoj godini. Ona ga je, u međuvremenu, glatko odbila, zbog čega je u njegovim očima postala još poželjnija. No, svu svoju pozornost je ipak usmjerio na Katarinu Parr.

Kao kraljev ujak, uživao je Eduardovu naklonost. Seymour je namjeravao oženiti Eduarda s njegovom vršnjakinjom, predanom protestantkinjom, Jane Grey, koja je ujedno bila Seymourova štićenica.

Odnos s Elizabetom
Katarina Parr je nakon udaje za Seymoura ponudila svojoj pokćerki Elizabeti da joj se pridruži u njezinu domaćinstvu u Chelseaju, znajući da nije sretna na kraljevskom dvoru. Elizabeta je poziv s oduševljenjem prihvatila, pa se na početku 1548. godine preselila u Chelsea. Skandal oko kraljičine preudaje davno se zaboravio i Elizabeta više nije vidjela razlog koji bi je spriječio da se doseli svojoj voljenoj maćehi. Katarina je ponovno mogla pratiti Elizabetinu naobrazbu, biti joj potpora tijekom izrastanja u mladu ženu i uživati u poticajnom društvu njezina britkog i bistrog uma.

Katarina nije znala, dakako, da je njezin suprug Elizabeti svojedobno nudio brak, a još manje da ju je smatrao znatno boljom prilikom od udove kraljice. Ujedno joj nikada ne bi palo na pamet da bi ta vitka četrnaestogodišnjakinja mogla biti poželjna Seymouru. Situacija je od početka bila napeta. Iako to nije željela, Elizabeta je bila očara svojim naočitim "očuhom", kako se Seymour volio nazivati. Poželio joj je dobrodošlicu u novi dom s neskrivenom privrženošću te nije gubio vrijeme da joj da na znanje kako je smatra vrlo izazovnom i poželjnom.

Seymour je svoje želje vrlo vješto skrivao od svoje supruge koja mu je vjerovala i nije ništa sumnjala. Za nju je Elizabeta još bila dijete, nevina sirotica koju je primila pod svoje okrilje da bi je usmjerila i odgojila i koju će ona i njezin suprug voljeti kao vlastitu kćer miljenicu. No, Seymour je imao nešto drugo na pameti, a i Elizabeta. Njihova je privlačnost rasla pod krinkom privrženosti očuha i kćeri. Seksualna napetost između njih još nije bila očita. Oboje su bili svjesni da bi razotkrivanjem svojeg odnosa najvjerojatnije povrijedili osobu koja im je oboma mnogo značila.

Kada je Katarina zatrudnjela 1548. godine, Seymour je bio ushićen, ali ubrzo iskoristio priliku i počeo iznova snubiti Elizabetu. Seymour je javno izvodio nestašluke s Elizabetom pred svim ukućanima, kako nitko ne bi nešto posumnjao. U njihovoj londonskoj kući popeo bi se sve do Elizabetine spavaće sobe te bi, odjeven samo u pidžami i kućnim papučama, ušao bez pitanja ili kucanja ne obazirajući se na to je li još u postelji ili nije. To se dogodilo i u prisutnosti Elizabetine guvernante, Kat Ashley, koja je odmah postala sumnjičava. Uznemiravalo ju je što bi ostajao u spavaonici samo ako bi Elizabeta još bila u postelji, u protivnom bi odmah izašao.

Elizabeta je bila dovoljno zrela za zavođenje, a vjerojatno i dovoljno voljna. Bila je u izrazito povodljivim godinama, pa joj je godilo što je u središtu pozornosti poletnoga admirala. Vjerojatno ju je strašila sama mogućnost čina vođenja ljubavi, ali je jednako tako vjerojatno da bi njezina strast prema admiralu s vremenom nadjačala taj strah.

Jutarnji su se posjeti nastavili, uz neodobravanje Kat Ashley. Admiral bi Elizabetu škakljao dok bi ona još bila u postelji, odjevena samo u spavačicu. Jednom ju je čak pokušao i poljubiti, no Ashley je bila prisutna i naredila da izađe "zbog sramote". Elizabeta da nije odbijala, dapače, u tome je uživala. Uskoro je sve otišlo toliko daleko da bi je admiral, pošto bi joj poželio dobro jutro, vrlo prisnuo pljesno po leđima ili stražnjici.

Katarina u svemu tome nije vidjela ništa loše. Smatrala je da Seymour u njoj vidi samo djevojčicu. Kat Ashley se brinula za ugled svoje štićenice.

Jednom je admiral jurio Elizabetu po vrtovima na imanju u Hanworthu. Kad ju je uhvatio, neko vrijeme su se hrvali, a potom je zatražio škare te izrazeo Elizabetinu crnu haljinu na vrpce. Katarina se neobuzdano smijala situaciji, pri tome držeći Elizabetu, da ne pobjegne.

Elizabetina zaslijepljenost admiralom s vremenom je postajala sve očitija. Ujedno je bila premlada i nedovoljno lukava da bi to znala sakriti. Katarina je postala sumnjičava te naredila Kat Ashley da pomno motri admirala i Elizabetu. "Admiral već duže prejako voli princezu", rekla je Kat Ashley.Katarini nije bilo važno je li je admiral prevario ili nije. Boljela ju je njegova namjera. Ipak, vrlo je vješto skrivala svoje emocije, nadajući se da je u krivu. No nije prošlo dugo, a njezine su se najgore sumnje obistinile: Zapazila je jednog dana da Seymour i Elizabeta nisu bili prisutni. Tržaila ih je posvuda po imanju, sve dok bez upozorenja nije naletjela na njih dvoje u zagrljaju. Ugledavši Katarinu, ostali su skamenjeni, a krivnja imse iščitavala na licima.

Elizabeta je ubrzo napustila Chelsea i vratila se svojoj kući u Cheston. Strahovito ju je grizla savjest i to je poništavalo i najmanju dozu privlačnosti koju je osjećala prema admiralu. Bilo je očito da je njihovoj aferi došao kraj. Admiral se nije pokušao ponovno sastati s Elizabetom.

Još se neko vrijeme govorilo o njihovom odnosu, što je Katarinu još više povrijedilo. Međutim, nije bilo jasnih dokaza kojima bi se te glasine potkrijepilo.

Nakon afere admiral se iz petnih žila trudio vratiti ljubav i povjerenje svoje supruge, posebice sada kada mu je trebala roditi nasljednika. Katarina je stvorila privid sklada sa suprugom, a Elizabeti je iskreno oprostila jer je ona, za razliku od Seymoura, ipak bila dijete.

Rođenje kćeri
30. kolovoza 1548. godine rodila se u dvorcu Sudeleyju Mary. Porođaj je bio težak, pa je Katarina poslije njega dugo bila slaba. No, njezini liječnici su vjerovali kako će se brzo oporaviti. Admiral se, dakako razočarati što se rodila djevojčica. Nekoliko sati nakon porođaja Katarina je dobila poslijeporođajnu groznicu, vrlo često u doba Tudora, koja ju je držala gotovo cijeli tjedan. Iz dana u dan postajalo je sve očiglednije da se neće oporaviti. U bunilu je govorila o suprugovoj nevjeri i izdaji koje su je toliko mučile da ih u ovom stanju više nije imala snage i pameti skrivati. Mislima je bila u Chelseaju, proživljavajući trenutak u kojem je zatekla svog supruga u zagrljaju s Elizabetom. Admiral se pravio da ne čuje njezine riječi. Katarina je nastavila prekoravati ga više od sat vremena.

Udovac
Katarina je umrla 7. rujna 1548. godine, te ostavila svo vlasništvo svom suprugu. Admiral je iskreno tugovao zbog Katarinine smrti, pa je naredio da se njezino tijelo pokopa u kapelici u sklopu dvorca.

Admiral je poslao glasnika da obavijesti Elizabetu kako je izrazito tužan zbog gubitka supruge. No, Elizabeta nije namjeravala tješiti ga.

Admiral se s vremenom vratio svakidašnjici, pa se 1549. godine pridružio engleskoj vojsci u bitci protiv Škotske. Ipak se govorilo o tome "kako je loše postupao s pokojnom kraljicom, ponašajući se prema njoj okrutno, nepošteno i ljubomorno".

Kako mu je sjećanje na Katarinu blijedjelo, admiral se vratio na dvor pokušavajući preuzeti kontrolu nad mladim kraljem sve do svojeg pogubljenja 1549. godine.

Pogubljenje
Edward Seymour, lord protektor Engleske, dao je vlastitog brata uhititi i odvesti u Londonski toranj. Admiral je bio optužen za veleizdaju jer je provalio u kraljevu ložnicu u Hampton Courtu. Tamo je upucao kraljevog psa čuvara. Uhićen je pod optužbom za pokušaj kraljeva umorstva (svog vlastitog nećaka). O njegovu je slučaju bila ispitana i kraljeva sestra, Elizabeta, pod sumnjam da je sudjelovala u admiralovoj uroti. Ipak se tada govorkalo da ju je htio oženiti i možda s njom zasjesti na prijestolje.

Kada su 20. ožujka 1549. godine zbog veleizdaje pogubili lorda admirala, njegova sedmomjesečna kći, gospa Mary Seymour, postala je siroče. Kasnije joj je parlament ukinuo pravo na nasljeđe. Razbaštinjeno dijete udomila je prijateljice pokojne Katarine, vojvotkinja od Suffolka, kojoj je dijete bio veliki financijski teret. Gospa Mary je umrla samo nekoliko godina iza svoje majke.

Vidi još

 Edward Seymour
 Eduard VI.
 Katarina Parr
 Elizabeta I.
 Jane Seymour
 dinastija Tudor

Izvori

Englesko plemstvo

Thomas Seymour


El Museo Municipal Vicenç Ros, en Martorell (Bajo Llobregat), ocupa parte de las dependencias del antiguo convento de los capuchinos, del , y forma parte de la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona. Inaugurado en 1945, el museo tiene sus orígenes en la donación por parte de Vicenç Ros i Batllevell (1883-1970) de su importante colección de cerámica. Con el tiempo, se han ido configurando y ampliando los diferentes fondos del museo: el etnológico, el de arte, el arqueológico, el arquitectónico y el documental. Desde 1989 se han llevado a cabo distintas fases de restauración del fondo de cerámica y de rehabilitación del edificio, que se ha culminado con la remodelación de la exposición permanente y la supresión de barreras arquitectónicas.

El antiguo convento de los capuchinos
El antiguo convento de los capuchinos de Martorell se construyó entre 1687 y 1700. Los frailes capuchinos lo ocuparon hasta 1835, cuando el convento fue saqueado e incendiado; posteriormente fue reutilizado como caserna, como escuela de niñas a cargo de las Mercedarias (1861-1870) y como escuela pública (1845-1935). Parte de las dependencias desaparecieron con la construcción de la nueva escuela, obra de Josep Lluís Sert, y el resto del convento quedó abandonado hasta 1945, cuando se instaló el museo. Este ocupa la antigua iglesia, de una sola nave, parte de las celdas de los frailes y otras dependencias como la bodega y espacios de almacén.

Colección

Cerámica
El fondo de cerámica es el más extenso del museo y está integrado por dos colecciones: la de Vicenç Ros y la de Joaquim Mir. Lo conforman 350 piezas de procedencia y estilos diversos, con predominio de los platos, y cerca de 15.000 azulejos de distintas épocas y estilos.

Elementos arquitectónicos y escultóricos
Entre los elementos arquitectónicos y escultóricos del museo, de procedencia diversa, destacan las gárgolas de la antigua iglesia parroquial de Santa María de Martorell y un relieve gótico del convento de las monjas jerónimas de Barcelona, así como capiteles, pilas de agua bendita, escudos, sarcófagos, lápidas sepulcrales y algunos elementos procedentes de San Jerónimo del Valle de Hebrón.

Fondo de arte
El núcleo del fondo de arte lo conforman los óleos, acuarelas y dibujos de Lluís, Pau y Agustí Rigalt donados por Miquel Bultó. Destacan también los dibujos de Jaume Amat i Bargués y los óleos de Planas Doria, Miquel Salas y Josep Amat i Gaspar.

Fondo etnológico
El fondo etnológico es, tras el de cerámica, el más importante del museo; cuenta con talleres completos de alpargatero, sillero, tonelero, albardero y alfarero, así como un conjunto de herramientas del campo y de oficios diversos.

Otros fondos
El museo también cuenta con un fondo geológico, con materiales fósiles de procedencias diversas, y un fondo numismático, la mayor parte del cual desapareció en un robo en 1982.

Véase también
L'Enrajolada, Casa Museo Santacana. Martorell

Referencias

Enlaces externos

 Web del Museo más grande de Cataluña

Museos de Martorell
Museos de alfarería y cerámica de España
Museos de España inaugurados en 1945
Museos de la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona
Conventos de España del siglo XVII
Conventos y monasterios de la provincia de Barcelona
Arquitectura en Cataluña en el siglo XVII
Alfarería y cerámica de Cataluña

Museo Municipal Vicenç Ros


The Sunday Telegraph is a British broadsheet newspaper, first published on 5 February 1961 and published by the Telegraph Media Group, a division of Press Holdings. It is the sister paper of The Daily Telegraph, also published by the Telegraph Media Group. The Sunday Telegraph was originally a separate operation with a different editorial staff, but since 2013 the Telegraph has been a seven-day operation.

According to the Audit Bureau of Circulations, the Sunday Telegraph had an average circulation of 214,711 copies per week in the first half of 2021.

See also

References

External links

1961 establishments in England
Newspapers established in 1961
Sunday newspapers published in the United Kingdom
Telegraph Media Group

The Sunday Telegraph


RT may refer to:

Arts and media
 RT (TV network), a Russian television news channel (formerly Russia Today)
 RT America, defunct U.S. channel (2010–2022)
 RT UK, defunct British channel (2014–2022)
 RT France, defunct French channel (2014–2022)
 RT Arabic, Arabic-language channel
 RT Spanish, Spanish-language channel
 RT Documentary, RT's documentary channel
 RT!, Canadian music-video director
 Radio Times, a British listings magazine
 Radio Thailand, a Thai public radio station
 Rooster Teeth, an entertainment production company
 Rotten Tomatoes, a review aggregator website

Science and technology

Biology and medicine
 Radiation therapy or radiotherapy
 Rapid test
 Reaction time, a term used in psychology
 Respiratory therapist
 Resuscitative thoracotomy
 Reverse transcriptase, an enzyme that transcribes RNA to DNA
 Richter's transformation, in chronic leukemia
  or effective reproduction number, a measure of the spread of an infection in epidemiology

Computing and telecommunications
 IBM RT PC, a computer
 Windows RT, for ARM processors
 Radiotechnique, a French electronics manufacturer
 Radiotelephone
 Request Tracker, a ticketing system
 Retweeting, a sharing function on Twitter
 RT-Mobile, spun off from Rostelecom in Russia

Other uses in science and technology
 RT (energy), the product of the gas constant (R) and temperature
 Relevance theory, a linguistic framework for understanding utterance interpretation

Sports
 Russian Time, a Russian motor racing team
 Right tackle, in American and Canadian football

Transportation
 R/T (Road/Track), a Dodge car performance designator
 AEC Regent III RT, London Transport bus, 1938–1979
 Rapid transit
 Line 3 Scarborough of the Toronto Subway, Scarborough RT or "The RT"
 Sacramento Regional Transit District, SacRT or RT
 RT, abbreviation for route number in the US
 Airline UVT Aero (IATA code RT)

Other uses
 Ruby Tuesday (restaurant) (NYSE symbol), a restaurant chain
 Rukun tetangga, an administrative division of Indonesia

See also
 Real-time (disambiguation)
 The Right Honourable, abbreviated "Rt Hon"
 Arty (disambiguation)
 RT1 (disambiguation)

RT


Bóhol er eyja og sýsla á Filippseyjum í héraðinu Mið-Visajaeyjum og nær yfir eyjuna Bohol og 75 minni eyjar í kring. Höfuðstaður Bohol er Tagbilaran. Bohol er 10. stærsta eyja Filippseyja, 4.821 km² að stærð. Íbúar eru um 1,4 milljón.

Sýslur Filippseyja
Mið-Visajaeyjar
Eyjar Filippseyja

Bóhol


El término Trudovói  puede referirse a:

Trudovói (Amur), localidad del óblast de Amur, en Rusia.
Trudovói (Cheliábinsk), localidad del óblast de Cheliábinsk, en Rusia.
Trudovói (Gulkévichi, Krasnodar), localidad del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar, en Rusia.
Trudovói (Kíyevskoye, Krymsk, Krasnodar), localidad del municipio de Kíyevskoye del raión de Krymsk del krai de Krasnodar, en Rusia.
Trudovói (Moldavanskoye, Krymsk, Krasnodar), localidad del municipio de Moldavanskoye del raión de Krymsk del krai de Krasnodar, en Rusia.
Trudovói (Leningrádskaya, Krasnodar), localidad del raión de Leningrádskaya del krai de Krasnodar, en Rusia.
Trudovói (Moscú), localidad del óblast de Moscú, en Rusia.
Trudovói (Zimovnikí, Rostov), localidad del raión de Zimovnikí del óblast de Rostov, en Rusia.
Trudovói (Zverevo, Rostov), localidad del raión de Zverevo del óblast de Rostov, en Rusia.
Trudovói (Sarátov), localidad del óblast de Sarátov, en Rusia.
Trudovói (Tartaristán), localidad de la república de Tartaristán, en Rusia.
Trudovói (Tomsk), localidad del óblast de Tomsk, en Rusia.
Trudovói (Tula), localidad del óblast de Tula, en Rusia.

Trudovói


Maison de Kolowrat (en tchèque Kolovratové (anciennement Kolowratové), est une famille noble tchèque qui a joué un rôle de premier plan dans l'histoire et l'administration de leur royaume natal de Bohême ainsi que du Saint Empire romain germanique et plus tard de la monarchie des Habsbourg en tant que haut rang officiels et partisans du renouveau national tchèque.

Historique
Les origines de la famille Kolowrat remontent si loin dans le temps qu'elles ne sont enregistrées dans aucun document historique bohémien existant. Seules quelques légendes, comme celles racontées par les historiens Bohuslav Balbín et František Palacký, rendent compte de ces origines. Le premier Kolowrat historiquement documenté est Albrecht de Kolowrat l'Ancien. La famille a pris de l'importance pendant la monarchie des Habsbourg, au cours de laquelle ses membres ont occupé certaines des plus hautes fonctions politiques, militaires et cléricales, notamment en tant que ministres-présidents, chanceliers suprêmes, maréchaux, archevêques et chevaliers de l'Ordre de la Toison d'or.

La famille des comtes de Kolowrat est issue du clan Janovici. Il apparaît pour la première fois dans un document avec Albrecht Ier, qui est désigné en 1347 comme "Dominus Albertus de Colowrat" et comme baron. Albrecht l'Ancien de Kolowrat, dont les ancêtres sont originaires du village de Kolovraty, est considéré comme le fondateur de la dynastie. En tant que maréchal de la cour de l'impératrice Anne de Schweidnitz (épouse de Charles IV (empereur du Saint-Empire), et gouverneur du Vogtland de la cour féodale provinciale et royale. Son nom est référencé dans des documents historiques en 1347 lorsque le château de Rožmitál fut vendu et il fut mentionné comme témoin. Il s'est marié trois fois et a eu huit enfants, dont six fils qui ont ensuite jeté les bases de la maison de Kolowrat. En 1373, Albrecht de Kolowrat fonda avec ses fils un monastère augustinien de l'Assomption à Ročov, où il fut ensuite enterré en 1391. Ses descendants se sont divisés en de nombreuses branches.

Les fils et petits-enfants du seigneur Albrecht ont jeté les bases de huit branches nobles de la famille Kolowrat. Son fils aîné, Albrecht le Jeune (1369–1416), fonda la branche de Kolowrat-Liebsteinsky et peut-être celle de Kolowrat-Krakowsky, dont les descendants vivent encore aujourd'hui. Suivant l'exemple de son père, il soutient financièrement le monastère de Dolni Ročov.

Selon la plus ancienne règle de seigneurie tchèque de 1501, les seigneurs de Kolowrat se classaient au  rang. Un des descendants, Jáchym, fut vice-gouverneur sous le règne de Rodolphe II (empereur du Saint-Empire).

Au cours du , de nombreux changements majeurs eurent lieu pour la Maison Kolowrat.

En 1624, la famille Kolwrat fut élevé au rang de Comte impérial du Saint-Empire romain germanique avec des armoiries. Récompense royale de Bohême au titre de "haut et bien né".

En 1629, un accord familial a été conclu entre les membres masculins de toutes les branches de la famille, dans lequel l'indivisibilité de la propriété, l'entretien du monastère de Dolní Ročov, la préservation des armoiries et de l'histoire ancestrale, ainsi que la noblesse de sang.

La famille reçut le titre de Comte impérial, Francfort-sur-le-Main le 20 juillet 1658 pour Franz Karl Liebsteinsky Freiherr von Kolowrat et ses frères. Confirmation bohémienne du statut de comte, à Vienne le 8 novembre 1660 pour les frères Franz Karl, Ferdinand Ludwig et Leopold Ulrich Liebsteinsky von Kolowrat. Après la bataille de la Montagne-Blanche en 1620 à Prague, les membres du Kolowrat ont perdu une grande partie de leur fortune.

De nombreux membres sont devenus de grands mécènes, principalement de l'Église catholique. Le comte Franz Karel Ier. (1620–1700), chevalier de l'Ordre de la Toison d'or, a soutenu financièrement la construction de nombreux édifices religieux tout au long de sa vie. Le comte Jan Wilhelm Vojtěch (1627–1668) consacra sa vie à sa carrière ecclésiastique et fut plusieurs fois chanoine et prélat. En 1668, il devient même archevêque de Prague.

Au , de nombreux Kolowrats deviennent membres d'ordres prestigieux. Plusieurs d'entre eux ont même reçu l'ordre des Habsbourg le plus prestigieux, l'Ordre de la Toison d'or. L'un de ses récipiendaires était le comte Norbert Leopold (1655-1711), qui était un partisan de longue date de l'Église catholique et de l'impératrice Éléonore de Neubourg.

Le comte Jan Nepomuk Karel, chevalier de l'Ordre des Chevaliers de Malte, a également fait don de ses collections et de la bibliothèque de Březnice avec de nombreux incunables rares et manuscrits enluminés au musée. Il n'a pas non plus négligé de soutenir les auteurs tchèques, soutenant financièrement Božena Němcova et Karel Havlíček Borovský. Il a également contribué l'un des plus gros montants pour la construction du Théâtre National. À la même époque, certains membres de la famille Kolowrat se sont lancés dans une carrière politique ou militaire. Vincenc Maria (1749–1824), chevalier de l'Ordre de la Toison d'or, devint le grand prieur des Chevaliers de Malte et, au cours de sa carrière militaire, il obtint le grade de général commandant et de lieutenant maréchal. C'est à ce grade qu'il commande une colonne d'infanterie russo-autrichienne de  hommes à la bataille d'Austerlitz le , lorsque son armée fut vaincu par celle de l'empereur Napoléon Bonaparte. Le Comte Franz Xaver II (1803–1873) est également devenu le Grand Prieur de l'Ordre des Chevaliers de Malte et a reçu l'Ordre impérial de Léopold. Il est surtout connu en raison de son poste d'ambassadeur à la cour impériale. Le comte Leopold Maria (1804–1863) a consacré toute sa vie à une carrière militaire, devenant lieutenant maréchal et général commandant. Il devint plus tard gouverneur de Venise. N'oublions pas non plus le clergé et citons le comte Alois Josef (1759-1833), évêque adjoint d'Olomouc, évêque de Hradec Králové et archevêque de Prague à partir de 1830.

En 1848, François Kolowrat, politicien modéré d'idéologie libérale, qui fut l'adversaire du chancelier Klemens Wenzel von Metternich, prit sa succession en tant que premier ministre-président de l'empire d'Autriche au cours de la révolution de mars en 1848.

Au , un des aïeux de la Maison Kolowrat, Alexander Kolowrat-Krakowsky, fut un producteur de cinéma et directeur de la société cinématographique Sascha-Film.

À Prague, le palais Kolowrat appartient aux descendants de la famille kolowrat.

Sources

Liens externes

Site de la Maison Kolowrat
Généalogie de la famille Kolowrat
Le château Kolowrat de Rychnov nad Kněžnou

Famille noble tchèque

Maison Kolowrat


Kuş bilimi (ornitoloji), kuşları inceleyen zooloji alt dalı.

Yeryüzündeki yaklaşık 10.000 kuş türünün dağılımı, göçleri, davranışları ve ekolojisi kuş biliminin (ornitolojinin) başlıca ilgi alanını oluşturur. Çok geniş alan çalışmaları gerektiren bu konularda, bilgilerin büyük bir bölümü çok sayıdaki amatör kuş bilimci (ornitolog) tarafından elde edilmektedir. Bu nedenle, kuş bilimi amatörlerin önemli katkılar yapabildikleri birkaç bilim dalından biri olarak kabul edilir. Taksonomi ve anatomi çalışmaları ise kuş koleksiyonlarına sahip üniversite ya da müzelerde profesyonel araştırmacılar tarafından yürütülür.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Hacettepe Üniversitesi Çevre Eğitimi, Kuş Araştırma ve Halkalama Merkezi (ÇEKAM)
 Hacettepe Üniversitesi Kuş Gözlem Topluluğu (Beykus)
 Prof.Dr. İlhami Kiziroğlu'nun Resmî  Web Adresi
 Ondokuz Mayıs Üniversitesi Ornitoloji Araştırma Merkezi

Kuş bilimi


Le  fédéral du Parti socialiste ouvrier espagnol () est un congrès du Parti socialiste ouvrier espagnol (PSOE), organisé du  au  afin d'élire la commission exécutive et d'adopter la motion d'orientation politique et les nouveaux statuts.

Felipe González, secrétaire général du PSOE depuis , est réélu pour un cinquième mandat.

Contexte
Ce congrès est le premier à se tenir depuis l'accession du PSOE au pouvoir, à la suite des élections générales de 1982. Il est organisé alors que le gouvernement cherche à définir une position sur le rapport entre l'Espagne et l'Organisation du traité de l'Atlantique Nord (OTAN), dont le pays est membre depuis .

Candidat au secrétariat général

Déroulement
Le congrès est convoqué les ,  et .

La synthèse des propositions politiques adoptées dans les fédérations provinciales est rédigée par une commission composée de Guillermo Galeote, Carmen García Bloise, Manuel Chaves, Enrique Múgica, José Rodríguez de la Borbolla, José Luis Corcuera, Eduardo Martín Toval, , Virgilio Zapatero, Félix Pons et .

Résultats
Le , Felipe González est réélu secrétaire général : tous les candidats à la commission exécutive fédérale sont élus avec une moyenne d'environ 95 % des voix. Lui-même reçoit 96,12 %.

Composition de la commission exécutive
Les délégations territoriales ayant refusé que Manuel Chaves devienne secrétaire à l'Organisation, Felipe González confie cette fonction de premier plan à Txiki Benegas, créant la surprise parmi les délégués. Trois personnalités du syndicat Union générale des travailleurs (UGT) siègent au sein de la direction, qui compte trois femmes mais plus aucun ministre.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Élections générales espagnoles de 1982
 Gouvernement González
 Congrès

Lien externe

30

30e congrès fédéral du Parti socialiste ouvrier espagnol


Frosinone Calcio er en italiensk fodboldklub der ligger i Frosinone, Lazio. Klubben spiller i den italienske liga Serie A.

Fodboldklubber i Italien
Lazio
Frosinone
Etableret i 1906
Etableret i 1990

Frosinone Calcio


A Medalha da Campanha da República do Vietnã, também conhecida como Medalha da Campanha do Vietnã (    ), é uma medalha de campanha militar sul-vietnamita criada em 1949 e concedida a militares franceses durante a Primeira Guerra da Indochina . Durante a Guerra do Vietnã ( Segunda Guerra da Indochina ), o governo sul-vietnamita concedeu a Medalha da Campanha da República do Vietnã com Dispositivo ( 1960– ) a membros das forças armadas sul-vietnamitas por serviço de guerra e em 24 de março de 1966, a membros das forças armadas dos EUA . para apoiar as operações no Vietnã.  Em maio de 1966, outros militares estrangeiros aliados tornaram-se elegíveis para o prêmio.

A medalha foi concedida por dois períodos diferentes de serviço no Vietnã . O primeiro período para o prêmio foi de 8 de março de 1949 a 20 de julho de 1954. O segundo período foi de 1º de janeiro de 1960 até o fim da Guerra do Vietnã (a data seria dada quando a guerra terminasse e o Vietnã do Norte fosse derrotado). Em 30 de abril de 1975, Saigon foi capturado pelo exército norte-vietnamita e o Vietnã do Sul se rendeu e se desfez. A medalha não foi concedida depois de 28 de março de 1973, quando as últimas tropas americanas deixaram o Vietnã do Sul de acordo com os Acordos de Paz de Paris.

Aparência
A Medalha da Campanha da República do Vietnã é feita de metal dourado na forma de 36 estrela esmaltada branca de seis pontas de mm de largura com seis raios dourados pontiagudos entre os braços da estrela. No centro da estrela está um 18 mm disco de cor verde com um mapa dourado do Vietnã com três chamas pintadas de vermelho entre o norte e o sul do Vietnã, significando as três regiões do Vietnã. No reverso da medalha há um círculo com a inscrição Chiến Dịch (Campanha) acima e Bội Tinh (Medalha) abaixo da palavra VIET-NAM no centro. A fita de suspensão e a fita de serviço da medalha são verdes (para representar a liberdade) com três listras verticais brancas (para representar a pureza).

Ligações externas

 Medalhas de serviço e créditos de campanha da Medalha de Campanha do Vietnã da Marinha dos Estados Unidos
Medalhas de campanha
Prêmios estabelecidos em 1966
Prêmios estabelecidos em 1949

Medalha da Campanha do Vietnã


Orzeł  est un film polonais de Leonard Buczkowski sorti en salles le .

Synopsis
Septembre 1939, l'équipage du sous-marin polonais l'Orzeł alors en mission apprend que la Pologne a été envahie par l'Allemagne nazie. En raison de dommages subies par la Luftwaffe et la Kriegsmarine et de la maladie du commandant le submersible se rend à Tallinn en Estonie où il est interné. L'équipage prend la décision de s'écahpper et de rallier l'Angleterre.

Inspiré par des faits réels, le film n'est pourtant pas un récit historique. Des nombreux événements ainsi que les noms de l'équipage ont été changés, ainsi le komandor podporucznik (capitaine de corvette) Henryk Kłoczkowski est devenu komandor podporucznik Kozłowski, le kapitan (lieutenant de vaisseau) Jan Grudziński – kapitan Grabiński et le porucznik (enseigne de vaisseau de 1re classe) Piasecki – porucznik Pilecki.

Orzeł est joué par un sous-marin de la même classe l'ORP Sęp, les navires allemands, entre autres, par des draguers de mines de classe T-43 et le cargo allemand Schwerin par le cargo polonais Hugo Kołłątaj.

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Leonard Buczkowski
 Scénario : Janusz Meissner, Leonard Buczkowski
 Musique : Waldemar Kazanecki
 Photographie : Jerzy Stawicki
 Montage : Krystyna Batory
 Décors : Anatol Radzinowicz
 Costumes : Jerzy Kondracki
 Consultant naval: komandor Bolesław Romanowski
 Société de production : P. P. Film Polski, Zespół Filmowy Kadr
 Pays d'origine :
 Langues originales : polonais, allemand, estonien
 Genre : guerre, drame, action
 Format : noir et blanc  - son mono
 Durée : 103 minutes
 Dates de sortie :

Distribution
L'équipage d'Orzeł :
 les officiers :
 Aleksander Sewruk : komandor podporucznik (capitaine de corvette) Henryk Kłoczkowski, (Kozłowski dans le film),
 Wieńczysław Gliński : kapitan marynarki (lieutenant de vaisseau) Jan Grudziński, (Grabiński dans le film),
 Jan Machulski : porucznik marynarki (enseigne de vaisseau de 1re classe) Pilecki,
 Roland Głowacki : porucznik marynarki Roland –  ingénieur en chef,
 Andrzej Herder : podporucznik marynarki (enseigne de vaisseau de 2e classe) Morawski ;
 les officiers mariniers supérieurs :
 Zbigniew Filus : starszy bosman (premier maître) Wacław Pierzchała ;
 les officiers mariniers subalternes :
 Czesław Piaskowski : bosman (maître) Serafin,
 Henryk Bąk : bosman Wiktorczyk,
 Tadeusz Gwiazdowski : bosman Bryt,
 Ignacy Machowski : bosman Mirta – radiotélégraphiste ;
 l'équipage :
 Bronisław Pawlik : mat (quartier-maître) Rokosz,
 Jerzy Nowak : mat Sznuk,
 Michał Gazda : mat Okoń,
 Józef Łodyński : mat Baczek,
 Stanisław Bareja : cuisinier (non crédité),
 Henryk Boukołowski : matelot.

Les autres rôles :
 Marian Nowicki : attaché naval polonais (kapitan marynarki) à Tallinn ;
 Kazimierz Wilamowski : amiral estonien internant le navire ;
 Stanisław Milski : Hozer  – commandant adjoint de port de Tallinn ;
 Ryszard Filipski : un soldat estonien ;
 Zygmunt Hübner : commandant de bateau allemand.

Les figurants :
 Lech Wojciechowski : soldat estonien (étudiant à l'Académie de théâtre Alexandre-Zelwerowicz) ;
 Jerzy Kozakiewicz  : sous-officier estonien (étudiant à l'École nationale de cinéma de Łódź).

Notes et références

Liens externes

 Orzeł sur le site Zweintausendeins
 Orzeł sur le site Stopklatka
 Orzeł sur le site Filmweb
 Orzeł sur le site FilmPolski
 Orzeł sur le site Fototeka

Film polonais sorti en 1959
Film de guerre polonais
Film polonais en noir et blanc
Film sur la Seconde Guerre mondiale
Film se déroulant en Pologne
Film se déroulant en Estonie
Film tourné en Pologne
Film tourné en 1958
Film de guerre en milieu sous-marin
Film dramatique polonais
Film d'action polonais

Orzeł (film)


Hvidbjerg Kirke (Hvidbjerg Vesten Aa Kirke, Svankær Kirke) er en sognekirke i Svankjær, i Hvidbjerg Vesten Å Sogn, Sydthy Provsti i Aalborg Stift. Kirken ligger i Thisted Kommune; indtil kommunalreformen i 1970 lå den i Hassing Herred i Thisted Amt.

Den lille kirke består af skib og kor samt våbenhus mod nord.
Skib og kor, med bjælkeloft, er fra romansk tid (måske 12. årh.) af granit på en sokkel
med skråkant.

Flere oprindelige vinduer, ligesom korbuen er bevaret.
Våbenhuset er af mursten. Vestgavlen er blevet ombygget og har fået klokkekam 1896.
Der er granitalterbord med relikviegemme. En udskåren altertavle fra 1600-tallet har et maleri
(korsfæstelsen). Alterkalken er skænket 1598 af Jens Laursen i Abelgård.

Granitdøbefonten er romansk med kløverbladformet kumme. Prædikestolen er fra 1600-tallet. I
våbenhuset findes en ligsten over præsten Niels Christensen Lomborg, †1689. I korets østmur
en sten med bladornamenter.

Ifølge sagnet lod de første kristne i hanherrederne
deres døde føre til denne kirke for at få dem begravet i indviet jord, og den
nordlige del af kirkegården kaldes endnu "Hanherredernes Kirkegård", hvilket
kunne tyde på, at kirken hører til de ældste nord for Limfjorden.

Noter

Eksterne henvisninger

 Om kirken fra Klitsogne.dk
 Hvidbjerg kirke: Historie  fra Aalborgstift.dk med billeder og beskrivelse
 Hvidbjerg Kirke hos KortTilKirken.dk

Kirker i Thisted Kommune
Kirker i Aalborg Stift
Kirker i Thisted Amt

Hvidbjerg Kirke (Thisted Kommune)


"Cool Girl" este un cântec al interpretei suedeze Tove Lo. Acesta a fost scris de către Tove Lo, Ludvig Söderberg, Jakob Jerlström și produs de ultimi doi. Cântecul a fost lansat la data de 4 august 2016 ca primul extras pe single al celui de-al doilea album de studio Lady Wood.

Videoclip
Videoclipul piesei a fost regizat de către Tim Erem și publicat la data de 19 august 2016 pe platforma Vevo al artistei. Videoclipul face parte dintr-un scurt-metraj intitulat "Fairy Dust", care conține primele șase al albumului de origine. Videoclipul arată artista dansând în salopete în jurul și pe partea de sus a unei mașini umplut cu oameni la un motel. O altă scenă o descrie cu capul ras, dansând pe un sicriu situat în deșert.

Referințe

Discuri single din 2016
Cântece de Tove Lo

Cool Girl (cântec)


O Dragbox (DRAGBOX) é um canal brasileiro do YouTube, com mais de 245 mil inscritos e 40.3 milhões de visualizações. Criado em 30 de março de 2019 pelo casal de Drag queens Thairone Cavalcanti e Eduardo Kunst, sob o nome de Tatá M. Shady e Olive Oil. O canal aborda temas ligados ao entretenimento, conhecimentos gerais, humor, cultura pop, LGBTQIAPN+ e a arte Drag queen.

Histórico
Após se conhecerem em um aplicativo de relacionamento, no inicio de 2019, o paraibano Cavalcanti, que já se apresentava no meio Drag em João Pessoa, e o mato-grossense Kunst decidiram criar um canal de variedades no Youtube para analisar diversos conteúdos sobre a arte Drag queen e a cultura pop. O canal tornou-se conhecido após um viral sobre a metamorfose da borboleta nas redes sociais.

Standup EAD com Dragbox ao Vivo
Em 14 de setembro de 2023, o Dragbox se apresentou no Teatro Gazeta com o espetáculo de stand up derivado de um quadro do canal, "EAD com Dragbox Ao Vivo". O espetaculo contou com a participação dos membros do canal Diva Depressão e Lorely Fox.

Ligações externas

 Apoia-se: https://apoia.se/bemeleganza

Canais do YouTube do Brasil

Dragbox


O HMS Benbow foi um couraçado operado pela Marinha Real Britânica e a terceira embarcação da Classe Iron Duke, depois do  e , e seguido pelo . Sua construção começou em maio de 1912 na William Beardmore and Company e foi lançado ao mar em novembro de 1913, sendo comissionado em outubro do ano seguinte. Era armado com uma bateria principal de dez canhões de 343 milímetros em cinco torres de artilharia duplas, tinha um deslocamento de trinta mil toneladas e alcançava uma velocidade máxima de 21 nós.

O Benbow serviu com a Grande Frota durante a Primeira Guerra Mundial, porém pouco fez durante todo o conflito e passou a maior parte de seu tempo realizando patrulhas de rotina e treinamentos no Mar do Norte. Sua única ação ocorreu na virada de maio para junho de 1916 na Batalha da Jutlândia. Depois do conflito foi transferido para o Mar Mediterrâneo, participando da intervenção dos Aliados na Guerra Civil Russa no Mar Negro entre 1919 e 1920 e apoiando os gregos na Guerra Greco-Turca em 1920. Foi descomissionado em 1929 e desmontado em 1931.

Referências

Bibliografia

Ligações externas

Classe Iron Duke
Navios de 1913
Navios construídos na Escócia
Couraçados da Marinha Real Britânica
Couraçados do Reino Unido na Primeira Guerra Mundial

HMS Benbow (1913)


Asociația pentru Dezvoltarea Antreprenoriatului Feminin este o organizație nonguvernamentală din România, înființată în anul 2001. Această asociație are ca misiune promovarea și sprijinirea activității antreprenoriale, promovând în același timp principiul egalității de șanse.

Istoric
Asociația pentru Dezvoltarea Antreprenoriatului Feminin este o organizație nonguvernamentală înființată în anul 2001, la inițiativa unui grup de 6 femei de afaceri și manageri cu scopul principal de a promova și sprijini activitatea antreprenoriala a femeilor. Asociația pentru Dezvoltarea Antreprenoriatului Feminin este membru fondator al Coaliției Femeilor de Afaceri din România, al Coaliției Asociațiilor Femeilor de Afaceri din Balcani și al  Pactului pentru Ocupare și Incluziune Socială în regiunea București Ilfov.
Au fost înființate alte trei filiale regionale in orașele Slobozia, Pitești și Oltenița.

Membrii asociației
Membrele ADAF sunt femei care au inițiat și conduc afaceri mari, mici și medii, sunt proprietare de întreprinderi sau manager în activități din numeroase domenii importante.

Consiliul Director al Asociației pentru Dezvoltarea Antreprenoriatului Feminin este format din:
 Dr. Cornelia Rotaru- Președinte Asociația pentru Dezvoltarea Antreprenoriatului Feminin
 Prof. Dr. Mariana Nicolae- Vicepreședinte Asociația pentru Dezvoltarea Antreprenoriatului Feminin
 Liana Antonina Ioniță- Vicepreședinte Asociația pentru Dezvoltarea Antreprenoriatului Feminin

Obiective
Misiunea este de a sprijini participarea femeii în afaceri ca întreprinzătoare, manager, salariată folosind informația, comunicarea și asocierea. Obiectivele principale ale asociației includ:

 dezvoltarea culturii antreprenoriale și asociative în rândul femeilor prin instruire și servicii de furnizare de informații, consultanta;
 incurajarea inițiativei private și dezvoltarea capacității de acțiune și a leadershipului feminin;
 intensificarea cooperării trans-frontaliere cu femei de afaceri și asociații ale acestora;
 implicarea în activități de advocacy pentru îmbunatățirea legislației și a climatului de afaceri;
 dezvoltarea de parteneriate cu instituții publice și organizații similare din țara și străinătate.

Proiecte
 Antreprenor în România!
Proiectul a fost lansat in 2017, având ca scop dezvoltarea competentelor antreprenoriale și manageriale a 206 persoane din diaspora și acordarea de suport pentru operaționalizarea ideilor de afaceri, înființarea și dezvoltarea de intreprinderi non-agricole, inovative, sustenabile și incluzive, în mediul urban din România în 7 regiuni de dezvoltare, creatoare de locuri de munca, cu o dată limită de finalizare la 28-08-2020.

 Implică-te în viitorul tău! Califică-te!
Scopul proiectului este de a crește nivelul de calificare a persoanelor inactive din zonele rurale afectate de șomaj prin participarea unui număr de 400 persoane la programe integrate incluzând informare, consiliere-orientare, asistenta în cariera/afaceri și cursuri de formare profesionala în vederea facilitării accesului la ocupare în domenii non-agricole de interes pentru piața muncii.

 FARMEC- Femei Asistate pentru Reușită pe Piața Muncii și Evoluție în Carieră

Obiectivul general al proiectului este de a asigura si promova tratamentul și accesul egal pe piața muncii pentru femei din trei regiuni de dezvoltare ale României (București-Ilfov Sud-Muntenia și sud-vest Oltenia).

 EVA – Era Valorificarii Antreprenoriatului Feminin
Program de măsuri integrate pentru ocupare în regiunea București-Ilfov.

Referințe

Organizații neguvernamentale din România
Fondări în 2001


بلدية أولوست (بالكاتالانية: Olost) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.193 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

وصلات خارجية

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

أولوست (برشلونة)


Župna kuća u Zenici, rimokatolička građevina u Zenici.

1909. – 10. izgrađena je sadašnja župna crkva po projektu Josipa pl. Vancaša. Sjedište zeničke rimokatoličke župe premješteno je iz Crkvice u središte grada 1910. godine, a iste je godine i ova sadašnja župna kuća. 1930. godine je rekonstruirana i znatno proširena. Fasada je obnovljena 1968. god. U vrijeme nakon Drugog rata komunistička je vlast bila oduzela dio prostorija (oko 200 četvornih metara - tri dvosobna stana) koji je vraćen tek 1993. godine. Prije nekoliko godina ponovno je obnovljena vanjska fasada kuće. Jedinstveni je primjer secesijske arhitekture u BiH.

Izvori

Katolički vjerski objekti u Zenici

Župna kuća u Zenici


Re-Flex peut désigner :

 Re-Flex, groupe de new wave britannique, originaire de Birmingham, en Angleterre ;
 Re-Flex, groupe de techno allemand, connu pour des morceaux comme Ubap et Babadeng.

Re-Flex


William Fritz Afflis (Delphi, Indiana; 27 de junio de 1929-Tampa, Florida; 10 de noviembre de 1991), más conocido como Dick the Bruiser, fue un jugador de fútbol americano y luchador profesional.

Primeros años
Afflis nació en Delphi, Indiana, y creció en Lafayette, Indiana, donde se graduó en Lafayette Jefferson High School, en el que jugó al fútbol americano y luchó. Afflis también jugó al fútbol americano en la Universidad Purdue y la Universidad de Nevada en Reno, haciéndolo para los Green Bay Packers a principios de 1950, como un juez de línea, antes de convertirse en un luchador profesional.

Carrera
Durante los años 50, Dick the Bruiser luchó en vivo todos los jueves en la televisión del área de Detroit. Su oponente típico era "un joven luchador (desconocido)", que era pulverizado por Bruiser. Sus encuentros y entrevistas fueron tan eficaces que se convirtió en un nombre muy conocido en el área de Detroit. Su única derrota fue televisada en vivo a manos de Cowboy Bob Ellis. Sin embargo, en dos revanchas con Ellis en el Olympia de Detroit, the Bruiser fue victorioso.

Afflis, junto a su compañero y socio de negocios, Wilbur Snyder, compró la promoción Indianapolis NWA en 1964 de su viejo dueño Jim Barnett. Afflis renombró la promoción a World Wrestling Association (WWA) y se promovió a sí mismo como su campeón. Mientras él corría como una promoción independiente con sus propios títulos y campeón, la WWA tenía un acuerdo de trabajo con la AWA (propiedad del luchador Verne Gagne), compartiendo talentos y reconocimiento de sus campeonatos. Este acuerdo benefició tanto a las promociones y llevó a Bruiser a tener múltiples reinados de los títulos en pareja de la AWA, sobre todo con su compañero de equipo, The Crusher, del que fue anunciado como su "primo". Bruiser fue el primero en bautizar al mánager Bobby Heenan con el sobrenombre de "The Weasel" durante su carrera en el territorio. La WWA de Afflis corrió desde 1964 hasta 1989, cuando finalmente Afflis se cansó de perder talentos, TV, y la asistencia de fanes que iban a la World Wrestling Federation (WWF).

Afflis, con su carisma, su notoriedad en la NFL, y de voz ronca, el personaje de tipo duro era una legítima estrella cross-media, convirtiéndose en una especie de héroe en el área de Indianápolis. Él hizo su casa en el lado noroeste de la ciudad. El nativo de Indianapolis, David Letterman, nombraría más adelante la banda de su programa de televisión The World's Most Dangerous Band como una derivación del apodo de Dick the Bruiser "The World's Most Dangerous Wrestler". El apodo de "Dick the Bruiser" fue utilizado incluso en la década de 1980 por George Baier, un co-presentador del programa conducido por la mañana en la estación de radio de rock de Detroit, WRIF. El apodo de Baier fue "Richard T. Bruiser", como una efectiva y entretenida suplantación de Afflis, que en realidad lo utilizó en una serie de anuncios de televisión populares para WRIF.

Después de retirarse, Afflis trabajaba como agente de talentos de World Championship Wrestling (WCW). Él fue el árbitro especial en el evento principal de Starrcade de 1990, entre Sting y Black Scorpion.

Muerte
Afflis murió de una hemorragia interna el 10 de noviembre de 1991, según un portavoz del Hospital Suncoast en Largo, Florida, cerca de su casa de invierno. Su viuda, Luisa, dijo que su marido había levantado pesas en casa con su hijo adoptivo, Jon Carney, y un vaso sanguíneo se rompió en su esófago.

Campeonatos y logros
 American Wrestling Alliance
 AWA World Tag Team Championship (2 veces) – con Wilbur Snyder

 American Wrestling Association
 AWA World Heavyweight Championship (1 vez)
 AWA World Tag Team Championship (5 veces) – con The Crusher

 Japan Wrestling Association
 NWA International Tag Team Championship (1 vez) – con The Crusher

 NWA Chicago
 NWA United States Heavyweight Championship (Chicago version) (1 vez)
 NWA World Tag Team Championship (Chicago version) (1 vez) – con Gene Kiniski

 NWA Detroit
 NWA United States Heavyweight Championship (Detroit version) (4 veces)

 NWA Mid-Pacific Promotions
 NWA United States Heavyweight Championship (Hawaii version) (1 vez)

 Professional Wrestling Hall of Fame
 (Class of 2005) – Tag Team with Crusher
 (Class of 2011} – Television Era

 St. Louis Wrestling Club
 NWA Missouri Heavyweight Championship (3 veces)

 St. Louis Wrestling Hall of Fame
 (Class of 2007)

 World Championship Wrestling
 WCW Hall of Fame (Class of 1994)

 World Wrestling Association
 WWA World Heavyweight Championship (11 veces)
 WWA World Tag Team Championship (14 veces) – con The Crusher (6), Wilbur Snyder (3), Bruno Sammartino (1), Bill Miller (1), Spike Huber (1), Jeff Van Kamp (1), y Bobby Colt (1)

 World Wrestling Association (Los Angeles)
 WWA World Heavyweight Championship (1 vez)

 WWE
 WWE Hall of Fame (Clase del 2021) - Legacy Award

 Pro Wrestling Illustrated
 Equipo del año (1972)

 Wrestling Observer Newsletter awards
 Wrestling Observer Newsletter Hall of Fame (Class of 1996)

 Other titles
 World Heavyweight Championship (Georgia version) (1 vez)
 World Heavyweight Championship (Omaha version) (1 vez)

Referencias

Enlaces externos
 https://web.archive.org/web/20061029084656/http://www.nuvo.net/archive/oldarts/articlex88.html
 http://www.wrestlingmuseum.com/pages/wrestlers/dickthebruiser2.html
 http://www.motorcityrock.com/bands/dick_the_bruiser_band/dick_the_bruiser_band_audio.html

 NFL player page

Jugadores de fútbol americano de Nevada Wolf Pack
Jugadores de fútbol americano de Purdue Boilermakers
Luchadores profesionales de Estados Unidos

William Afflis


Caligossexualidade é uma identidade do espectro assexual, definida como sentir atração sexual muito fraca ou vaga, quase inexistente, podendo ser comparada metaforicamente com um vapor/neblina/névoa. A caligorromanticidade tem a mesma definição, porém é voltada a atração romântica e não sexual.

Algumas pessoas descrevem isso como "Estou basicamente entre o assexual cinza e o assexual estrito porque minha atração é tão fraca que nem me considero parte da comunidade gray". Entretanto, outros indivíduos utilizam este termo apenas para serem mais precisos ao intensificarem sua orientação sexual/romântica. E se sentem pertencentes a comunidade da assexualidade cinza.

Assexualidade
Atração sexual
Neologismos

Caligossexualidade


La Rappresentante di Lista (en français : La Représentante de la Liste), connu également sous l'acronyme LRDL, est un groupe de musique italien formé en 2011 à Palerme par Veronica Lucchesi et Dario Mangiaracina.

Le groupe participe au Festival de Sanremo en 2021 avec Amare, et en 2022 avec Ciao Ciao.

Discographie

Albums
 2014 : (per la) Via di casa
 2015 : Bu Bu Sad
 2018 : Go Go Diva
 2021 : My Mamma

Singles
 2021 : Amare
 2022 : Ciao ciao

Notes et références

Liens externes

Groupe musical italien
Duo musical italien
Culture à Palerme
Groupe musical formé en 2011

La Rappresentante di Lista


La Coupe des Pays-Bas de football 1980-1981, nommée la KNVB beker, est la  édition de la Coupe des Pays-Bas. La finale se joue le 28 mai 1981 au stade olympique d'Amsterdam.

Le club vainqueur de la coupe est qualifié pour la Coupe d'Europe des vainqueurs de coupe de football 1981-1982.

Finale
L'AZ'67 gagne dans le stade de l'Ajax Amsterdam, et remporte son deuxième titre, la finale s'achève sur le score de 3 à 1.

Le club d'Alkmaar gagne cette saison son premier championnat et se qualifie pour la Coupe des clubs champions, Ajax qui termine vice-champion se qualifie pour la Coupe d'Europe des vainqueurs de coupe de football 1981-1982 en tant que finaliste perdant.

Notes et références

Lien externe
 tous les résultats de la compétition sur rsssf.com

1980-1981
Pays-Bas
Football
Football


El Gran Premio de Bélgica de Motociclismo es una carrera de motociclismo de velocidad que formó parte del Campeonato Mundial de Motociclismo desde 1949 hasta 1990, con 1987 como única excepción. Hasta 1978, la carrera se disputó en Spa-Francorchamps en su variante original de 14 km. las demás ediciones tuvieron lugar en el trazado moderno de 7 km, excepto en 1980, que se corrió en Zolder.

Ganadores del Gran Premio de Bélgica de Motociclismo

Ganadores múltiples (pilotos)

Ganadores múltiples (constructores)

Por año
Nota: las ediciones que no formaron parte del Campeonato Mundial de Motociclismo tienen fondo rosa.

Véase también
 Deporte en Bélgica

Gran Premio de Bélgica de Motociclismo


Reena Khokhar (en , et en ) née le 10 avril 1993, est une joueuse de hockey sur gazon professionnelle indienne qui joue comme attaquant pour l'équipe nationale indienne. Elle faisait partie de l'équipe de 18 membres qui a représenté l'Inde à la Coupe du monde 2018, faisant son retour dans l'équipe.

Au niveau du club, Khokhar joue pour la Madhya Pradesh Hockey Academy.

Références

Liens externes

Joueuse indienne de hockey sur gazon
Naissance en avril 1993
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020
Naissance au Pendjab indien

Reena Khokhar


نكوين تان دونك (17 نوفمبر 1949 - )، رئيس وزراء جمهورية فيتنام منذ عام 2006. ولد في مقاطعة كا ماو.

روابط خارجية

مراجع

شيوعيون فيتناميون
سياسيون فيتناميون
مواليد 1949
أشخاص على قيد الحياة
رؤساء وزراء فيتنام
أشخاص من محافظة كا ماو
سياسيو الحزب الشيوعي في فيتنام
نواب رؤساء وزراء فيتنام
أعضاء المكتب السياسي للحزب الشيوعي في فيتنام
حكام بنك دولة فيتنام

نغوين تان دونغ


An Zygopetalum sellowii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Zygopetalum sellowii in nahilalakip ha genus nga Zygopetalum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Zygopetalum

Zygopetalum sellowii


ميسيا هي منطقة شمال غرب آسيا الصغرى في الأزمنة القديمة. سكنها شعب يدعى ميسي. ويحيط بالإقليم ليديا وفريجيا جنوبا، وبيثينيا من الشمال الغربي والبروبونتيس (بحر مرمرة) وبحر إيجة في الشمال والغرب.

حدود الإقليم

يصعب تحديد حدود المنطقة بدقة، فالحدود الفريجية مبهمة ومتقلبة، حيث تتضمن ميسيا أحيانا الإقليم الطروادي في المنطقة الشمالية الغربية. وبشكل عام فالجزء الشمالي كان معروفا باسم ميسيا مينور أو هيليسبونتيكا والجزء الجنوبي عرف باسم ميسيا مايور أو بيرغامين.

جغرافيا الإقليم

المظاهر الطبيعية الرئيسية لميسيا (في ما عدا إقليم طروادة) هي سلسلتان جبليتان وهما الأوليمبوس (ترتفع 7600 قدم (2300 م) عن مستوى سطح البحر) في الشمال وتيمنوس في الجنوب والتي يمكن اعتبارها بأنها تفصل ميسيا عن ليديا، وتمتد بعد ذلك عبر ميسيا إلى جهة خليج أدراميتويم. والأنهار الكبيرة الوحيدة هي ماكيستوس ورافده رينداكوس في الجزء الشمالي للمنطقة، وكلاهما ينبع في فريجيا، وبعد أن يتباعدان على نحو واسع خلال ميسيا، تتوحد مياههما في بحيرة أبولونيا حوالي 8 كم من بحر مرمرة.

وهناك كاوكوس في الجنوب يرتفع في تيمنوس ومن هناك يتدفق غربا إلى بحر إيجة، حيث يعبر ضمن بضعة أميال عن بيرغاموم. هناك بحيرتان كبيرتان في الجزء الشمالي للمحافظة، أرتينا أو أبولونياتيس (أبوليونت غيول)، وأفنيتيس (مانياس غيول)، وتفرغ مياهها إلى ماكيستوس من الشرق والغرب على التوالي.

مدن ميسيا

أهم المدن في الإقليم كانت بيرغاموم في وادي كاوكوس، وكيزيكوس على البروبونتيس. لكن ساحل البحر بالكامل كان مليئا بالبلدات اليونانية، والعديد منها كانت أماكن ذات أهمية كبيرة؛ هكذا الجزء الشمالي كان يتضمن باريوم ولامبساكوس وأبيدوس، وفي الجنوب أسوس وأدراميتيوم أبعد في الجنوب، على الخليج الإلايتي وإلايا وميرينا وكيمي.

الشعب الميسي

يوافق الكتاب القدماء في وصف الميسيين كشعب مميز عن غيره من الشعوب كالليديين والفريجيين، مع أنهم لم يظهروا أبدا في التاريخ كأمة مستقلة. يظهر من هيرودوت وسترابون بأنهم كانوا أقرباء مع الليديين والكاريين، وهي حقيقة شهدت باشتراكهم في المناسك المقدسة في المعبد العظيم لزيوس في لابراندا، وكذلك من شهادة المؤرخ كسانثوس الليدي بأن لغتهم كانت خليطا من الليدية والفريجية. وسترابو كان مع الرأي القائل أنهم جاؤوا أصلا من تراقيا (أو ربما بيثينيا)، وكانوا من نفس فرع الميسيين أو المويسيين الذين عاشوا على الدانوب، وهي وجهة نظر ليست متناقضة مع السابقة، بينما اعتبر الفريجيين والليديين أيضا هاجروا من أوروبا إلى آسيا.

طبقا للحكايات الكارية التي ذكرها هيرودوتس، فإن ليدوس وميسوس كانا أخوي كار – وهي فكرة تشير أيضا إلى الاعتقاد بالأصل المشترك للأمم الثلاث. ويظهر الميسيون في قائمة حلفاء طروادة في أعمال هوميروس وأنهم مستقرون في وادي كالمس عند مجيء تيليفوس إلى بيرغاموم؛ لكن لا شيء ما عدا ذلك معروف من تاريخهم المبكر. والقصة التي حكى عنها هيرودوت بأنهم غزوا أوروبا مع الطرواديين قبل حرب طروادة من المحتمل أنها من محض الخيال، وأول حقيقة تاريخية نعلمها عندما تم إخضاعهم مع الأمم المحيطة من قبل الملك الليدي كرويسوس.

ميسيا الهيلينيستية والرومانية

بعد سقوط حكم المملكة الليدية بقوا تحت سلطة الإمبراطورية الفارسية حتى سقوطها على يد الإسكندر الأكبر. وبعد موته تم إلحاقهم بالمملكة السلوقية السورية، وظلت تشكل جزءا منها حتى هزيمة أنطيوخس الثالث الكبير عام 190 ق م، ثم نقلها الرومان إلى سيادة يومينس الثاني ملك بيرغاموم. وبعد انتهاء الأسرة الأتالية عام 130 ق م، أصبحت ميسيا جزءا من محافظة آسيا الرومانية، ومن هذا الوقت اختفت من التاريخ. ومن المحتمل أن السكان أصبحوا يونانيين بشكل تدريجي، لكن لم تصل بلدات الدواخل، ماعدا بيرغاموم، إلى أي درجة من الأهمية.

المصادر

  ميسيا - موسوعة المورد، منير البعلبكي، 1991

تاريخ تركيا
تاريخ محافظة بالق أسير
تاريخ محافظة بورصة
جغرافيا اليونان القديمة
مناطق الأناضول التاريخية
مواقع أثرية في تركيا

ميسيا


The name Atom applies to a pair of related Web standards.  The Atom Syndication Format is an XML language used for web feeds, while the Atom Publishing Protocol (AtomPub or APP) is a simple HTTP-based protocol for creating and updating web resources.

Web feeds allow software programs to check for updates published on a website.  To provide a web feed, the site owner may use specialized software (such as a content management system) that publishes a list (or "feed") of recent articles or content in a standardized, machine-readable format.  The feed can then be downloaded by programs that use it, like websites that syndicate content from the feed, or by feed reader programs that allow internet users to subscribe to feeds and view their content.

A feed contains entries, which may be headlines, full-text articles, excerpts, summaries or links to content on a website  along with various metadata.

The Atom format was developed as an alternative to RSS. Ben Trott, an advocate of the new format that became Atom, believed that RSS had limitations and flaws—such as lack of on-going innovation and its necessity to remain backward compatible—and that there were advantages to a fresh design.

Proponents of the new format formed the IETF Atom Publishing Format and Protocol Workgroup. The Atom Syndication Format was published as an IETF proposed standard in  (December 2005), and the Atom Publishing Protocol was published as  (October 2007).

Usage

The blogging community uses web feeds to share recent entries' headlines, full text, and even attached multimedia files.  The providers allow other websites to incorporate a blog's "syndicated" headline or headline-and-short-summary feeds under various usage agreements.   people use Atom and other web-syndication formats for many purposes, including journalism, marketing, bug-reports, or any other activity involving periodic updates or publications.  Atom also provides a standard way to export an entire blog, or parts of it, for backup or for importing into other blogging systems.

It is common to find web feeds on major websites, as well as on many smaller ones. Some websites let people choose between RSS- or Atom-formatted web feeds; others offer only RSS or only Atom. In particular, many blog and wiki sites offer their web feeds in the Atom format.

A feed reader or "aggregator" program can be used to check feeds and to display new articles.  Client-side readers may also be designed as standalone programs or as extensions to existing programs like web browsers.

Web-based feed readers and news aggregators require no software installation and make the user's "feeds" available on any computer with web access. Some aggregators syndicate (combine) web feeds into new feeds, e.g., taking all football-related items from several sports feeds and providing a new football feed.

Atom compared to RSS 2.0
When Atom emerged as a format intended to rival or replace RSS, CNET described the motivation of its creators as follows: "Winer's opponents are seeking a new format that would clarify RSS ambiguities, consolidate its multiple versions, expand its capabilities, and fall under the auspices of a traditional standards organization."

A brief description of some of the ways Atom 1.0 differs from RSS 2.0 has been given by Tim Bray, who played a major role in the creation of Atom:

Date formats

The RSS 2.0 specification relies on the use of  formatted timestamps to communicate information about when items in the feed were created and last updated. The Atom working group chose instead to use timestamps formatted according to the rules specified by  (which is a subset of ISO 8601; see Appendix A in RFC 3339 for differences).

Internationalization

While the RSS vocabulary has a mechanism to indicate a human language for the feed, there is no way to specify a language for individual items or text elements.  Atom, on the other hand, uses the standard xml:lang attribute to make it possible to specify a language context for every piece of human-readable content in the feed.

Atom also differs from RSS in that it supports the use of Internationalized Resource Identifiers, which allow links to resources and unique identifiers to contain characters outside the US ASCII character set.

Modularity

The elements of the RSS vocabulary are not generally reusable in other XML vocabularies. The Atom syntax was specifically designed to allow elements to be reused outside the context of an Atom feed document. For instance, it is not uncommon to find atom:link elements being used within RSS 2.0 feeds.

Barriers to adoption
Despite the emergence of Atom as an IETF Proposed Standard and the decision by major companies such as Google to embrace Atom, use of the older and better-known RSS formats has continued. There are several reasons for this:

 RSS 2.0 support for enclosures led directly to the development of podcasting. While many podcasting applications, such as iTunes, support the use of Atom 1.0, RSS 2.0 remains the preferred format.
 Many sites choose to publish their feeds in only a single format.  For example, CNN and The New York Times offer their web feeds only in RSS 2.0 format.
 News articles about web syndication feeds have increasingly used the term "RSS" to refer generically to any of the several variants of the RSS format such as RSS 2.0 and RSS 1.0 as well as the Atom format.

Development history

Background
Before the creation of Atom the primary method of web content syndication was the RSS family of formats.

Members of the community who felt there were significant deficiencies with this family of formats were unable to make changes directly to RSS 2.0 because the official specification document stated that it was purposely frozen to ensure its stability.

Initial work
In June 2003, Sam Ruby set up a wiki to discuss what makes "a well-formed log entry".  This initial posting acted as a rallying point. People quickly started using the wiki to discuss a new syndication format to address the shortcomings of RSS.  It also became clear that the new format could form the basis of a more robust replacement for blog editing protocols such as the Blogger API and LiveJournal XML-RPC Client/Server Protocol as well.

The project aimed to develop a web syndication format that was:
 "100% vendor neutral,"
 "implemented by everybody,"
 "freely extensible by anybody, and"
 "cleanly and thoroughly specified."

In short order, a project road map was built.  The effort quickly attracted more than 150 supporters, including David Sifry of Technorati, Mena Trott of Six Apart, Brad Fitzpatrick of LiveJournal, Jason Shellen of Blogger, Jeremy Zawodny of Yahoo, Timothy Appnel of the O'Reilly Network, Glenn Otis Brown of Creative Commons and Lawrence Lessig.  Other notables supporting Atom include Mark Pilgrim, Tim Bray, Aaron Swartz, Joi Ito, and Jack Park. Also, Dave Winer, the key figure behind RSS 2.0, gave tentative support to the new endeavor.

After this point, discussion became chaotic, due to the lack of a decision-making process. The project also lacked a name, tentatively using "Pie," "Echo," "Atom," and "Whatever" (PEAW) before settling on Atom.  After releasing a project snapshot known as Atom 0.2 in early July 2003, discussion was shifted off the wiki.

Atom 0.3 and adoption by Google
The discussion then moved to a newly set up mailing list.  The next and final snapshot during this phase was Atom 0.3, released in December 2003. This version gained widespread adoption in syndication tools, and in particular it was added to several Google-related services, such as Blogger, Google News, and Gmail.  Google's Data APIs (Beta) GData are based on Atom 1.0 and RSS 2.0.

Atom 1.0 and IETF standardization
In 2004, discussions began about moving the project to a standards body such as the World Wide Web Consortium or the Internet Engineering Task Force (IETF). The group eventually chose the IETF and the Atompub working group was formally set up in June 2004, finally giving the project a charter and process. The Atompub working group is co-chaired by Tim Bray (the co-editor of the XML specification) and Paul Hoffman. Initial development was focused on the syndication format.

The Atom Syndication Format was issued as a Proposed Standard in IETF  in December 2005. The co-editors were Mark Nottingham and Robert Sayre.  This document is known as atompub-format in IETF's terminology. The Atom Publishing Protocol was issued as a Proposed Standard in IETF  in October 2007. Two other drafts have not been standardized.

Example of an Atom 1.0 feed
An example of a document in the Atom Syndication Format:
<?xml version="1.0" encoding="utf-8"?>

<feed xmlns="http://www.w3.org/2005/Atom">

	<title>Example Feed</title>
	<subtitle>A subtitle.</subtitle>
	<link href="http://example.org/feed/" rel="self" />
	<link href="http://example.org/" />
	<id>urn:uuid:60a76c80-d399-11d9-b91C-0003939e0af6</id>
	<updated>2003-12-13T18:30:02Z</updated>

	<entry>
		<title>Atom-Powered Robots Run Amok</title>
		<link href="http://example.org/2003/12/13/atom03" />
		<link rel="alternate" type="text/html" href="http://example.org/2003/12/13/atom03.html"/>
		<link rel="edit" href="http://example.org/2003/12/13/atom03/edit"/>
		<id>urn:uuid:1225c695-cfb8-4ebb-aaaa-80da344efa6a</id>
        <published>2003-11-09T17:23:02Z</published>
		<updated>2003-12-13T18:30:02Z</updated>
		Some text.
		<content type="xhtml">

This is the entry content.

		</content>
		<author>
			<name>John Doe</name>
			<email>firstname.lastname@example.com</email>
		</author>
	</entry>

</feed>

Including in HTML
The following tag should be placed into the head of an HTML document to provide a link to an Atom feed.
<link href="atom.xml" type="application/atom+xml" rel="alternate" title="Sitewide Atom feed" />

See also
hAtom – microformat for marking up (X)HTML so that Atom feeds can be derived from it
 Micropub – W3C standard client–server protocol that uses HTTP to create, update, and delete; a more recent alternative to AtomPub except using OAuth for authentication instead of HTTP Basic Authentication
Channel Definition Format – an early feed format developed before Atom and RSS
Content Management Interoperability Services – provides an extension to AtomPub for content management
List of content syndication markup languages
Open Data Protocol – a set of extensions to AtomPub developed by Microsoft
SWORD (protocol)
Web syndication
XML Shareable Playlist Format

References

External links
 – "The Atom Syndication Format"
 – "The Atom Publishing Protocol"
Comparison of RSS and Atom Web Feed Formats
Getting to know the Atom Publishing Protocol – IBM developerWorks article by James Snell

Cloud standards
Computer-related introductions in 2003
Open formats
RSS
Web syndication formats
XML-based standards

Atom (web standard)


Yaa Asantewaa (cca. 1840 – 17 octombrie 1921) (pronunțat /ˈjɑː ɑːsɑːn.teɪ.wə/) a fost regina-mamă a populației Ejisu în Imperiul Așanti, acum parte din Ghana, numită de către fratele ei, Nana Akwasi Afrane Okpese, Ejisuhene, sau conducător al Ejisu. În 1900, ea a condus rebeliunea Așanti cunoscută ca Războiul Scaunului de aur, sau războiul lui Yaa Asantewaa, împotriva colonialismului Britanic.

Primii ani de viață
Născută în 1840 în Besease, Ghana centrală, Yaa Asantewaa a fost cea mai mare dintre cei doi copii. Fratele ei, Afrane Panin, a devenit șeful Edweso, o comunitate din apropiere. După o copilărie fără incidente, s-a ocupat de culturi pe pământul din jurul Boankra. Ea a intrat într-o căsătorie poligamă cu un om din Kumsai, cu care a avut o fiică.

Preludiu la rebeliune
În timpul domniei fratelui ei, Yaa Asantewaa a văzut Confederația Așanti trecând printr-o serie de evenimente care îi amenințau viitorul , inclusiv războiul civil din 1883 - 1888. Când fratele ei a murit în 1894, Yaa Asantewaa și-a folosit atribuțiile de Regină Mamă pentru a-și desemna propriul nepot ca Ejisuhene. Când Britanicii l-au exilat în Seychelles în 1896, împreună cu Regele Asante Prempeh I și alți membri ai guvernului Așanti, Yaa Asantewaa a devenit regent al districtului Ejisu–Juaben. După deportarea lui Prempeh I, guvernatorul general Britanic al Coastei de Aur, Frederick Hodgson, a cerut Scaunul de Aur, simbolul națiunii Așanti. Această cerere a dus la o întâlnire secretă între membrii rămași ai guvernului Așante la Kumasi, pentru a discuta despre cum pot asigura întoarcerea regelui lor. A existat un dezacord între cei prezenți despre cum să acționeze. Yaa Asantewaa, care a fost prezent la această întâlnire, s-a ridicat și s-a adresat membrilor consiliului cu aceste cuvinte celebre:

În dimineața următoare, pe 28 martie 1900, Yaa Asantewaa și-a strâns femeile, urmate de bărbații rușinați. Cu o armată de aproximativ cinci mii de oameni, ea a condus Revolta Așanti. Susținută de o parte din nobilimea Așanti, a luptat cu vitejie împotriva Britanicilor.

Rebeliunea și urmările sale

Începând din martie 1900, rebeliunea a asediat fortul de la Kumasi în care s-au refugiat britanicii. Fort există și astăzi ca Muzeul Militar și Fortul Kumasi. După mai multe luni de zile, guvernatorul Coastei de Aur a trimis 1.400 de soldați pentru a înăbuși revolta. În timpul luptelor, Regina Yaa Asantewaa și cincisprezece dintre cei mai apropiați consilieri au fost capturați și exilați în Seychelles. Rebeliunea a reprezentat ultima luptă din seria de războaie Anglo-Așanti care s-au desfășurat pe tot parcursul secolului al XIX- lea. Pe 1 ianuarie 1902 Britanicii au fost în cele din urmă capabil de transforma Imperiul Așanti în protectorat al coroanei Britanice.

Yaa Asantewaa a murit în exil în Seychelles pe 17 octombrie 1921. La trei ani după moartea ei, pe 27 decembrie 1924, Prempeh I și ceilalți membri exilați ai curții Așanti au primit permisiunea de a seîntoarce la Așanti. Prempeh I s-a asigurat că rămășițele lui Yaa Asantewaa și ale celorlalți Așanti exilați sunt returnate pentru o înmormântare regală. Visul lui Yaa Asantewaa pentru o țară liberă de dominația Britanică s-a realizat pe 6 martie 1957, când protectoratul Așanti și-a câștigat independența ca o parte din Ghana, prima națiune din Africa Sub-Sahariană Africa pentru a realiza acest lucru feat.

Rolurile sociale ale femeilor Așante
Experiența de a vedea o femeie care servește drept politic și militar șef al unui imperiu a fost de externe Britanic trupele coloniale în secolul al 19-lea Africa. Yaa Asantewaa apel la femeile din Asante Imperiul se bazează pe obligațiile politice ale Akan femei și rolurile lor în legislativ și procese judiciare. Ierarhia de sex masculin scaune printre poporul Akan a fost completat de către omologii de sex feminin. În sat, bătrânii care au fost șefi de matrilineages (mpanyimfo), constituit consiliul sat cunoscut ca ôdekuro. Femeile cunoscut ca mpanyinfo, menționată ca aberewa sau ôbaa panyin, a fost responsabil pentru căutarea după femeilor de afaceri. Pentru fiecare ôdekuro, o ôbaa panyin a acționat în calitate de parte responsabilă pentru afacerile femeilor din sat și a servit ca un membru al consiliului satului.

Șeful de secție, ôhene, și șeful autonome comunitate politică, ômanhene, a avut omologii lor de sex feminin cunoscut sub numele de ôhemaa: un conducător de sex feminin care a stat la consiliile lor. La ôhemaa și ôhene au fost toate de aceeași mogya, sânge sau localizate matrilineage. Ocupantul de sex feminin scaun în Kumasi de stat, Asantehemaa, și, prin urmare, statele unite Asante, deoarece omologul ei masculin a fost ex-officio al Asanthene, a fost un membru al Kôtôkô Consiliu, Comitetul Executiv sau de Cabinet al Asanteman Nhyiamu, Adunarea Generală a Asante conducători. De sex feminin scaun ocupanții au participat nu numai în justiție și în procesele legislative, dar, de asemenea, în a face și de desfacere de război, și distribuția de teren.

Locul în istorie și moștenirea culturală
Yaa Asantewaa rămâne o personalitate foarte iubită în istoria Așanti si a Ghanei în general pentru rolul ei în confruntarea cu colonialismul Britanic. Ea este imortalizat în cântecul următor:Pentru a evidenția importanța femeilorînsocietata din Ghana, în 1960 a fost înființat Liceul de fete Yaa Asantewaa, cu fonduri de la Fondul Ghanez pentru Educație.

În anul 2000 a avut loc o săptămână de festivități centenare pentru a marca realizările lui Yaa Asantewaa. Ca parte a acestor festivități, un muzeu i-a fost dedicat la Kwaso în Districtul Ejisu–Juaben pe 3  ugust 2000. Din păcate, pe 23 iulie 2004, un incendiu a distrus mai multe obiecte istorice, inclusiv sandale și rochia de luptă (batakarikese) ce apare în fotografia de mai sus. Un al doilea festival Yaa Asantewaa a avut loc pe 1-5  august 2006 în Ejisu.Centrul Yaa Asantewaa din Maida Vale, la vest de Londra, este un centru comunitar de artă africano-caraibeană. A fost numit astfel în 1986.

Un documentar de televiziune realizat de Ivor Agyeman–Duah, intitulat Yaa Asantewaa: Exilul Regelui Prempeh și Eroismul unei Regine Africane a avut premiera în Ghana, în 2001.

Un spectacol de teatru scris de Margaret Busby, Yaa Asantewaa: Regina Războinică, în regia lui Geraldine Connor și cu aportul maestrului tobosar Kofi Ghanaba, cu o distribuție pan-africană, a fost jucat în Marea Britanie și Ghana, în 2001-02. O piesă de teatru radiofonic de același autor a fost, de asemenea, difuzată pe 13-17 octombrie 2003. pe BBC Radio Four, în emisiunea Ora Femeii.

Lectură suplimentară
 Ivor Agyeman-Duah, Yaa Asantewaa: Eroismul unei Regine Africane, Accra, Ghana: Centrul pentru Reînnoirea Intelectuală, 1999.
 Nana Arhin Brempong (Kwame Arhin), "Rolul Nana Yaa Asantewaa în Războiul de Rezistență Asante din 1900", Ghana Studii 3, 2000, pp. 97-110.

Note

Legături externe

Nașteri în 1840
Decese în 1921
Femei din Africa
Provocarea 16 femei din Africa

Yaa Asantewaa


Çağlayan, Tunceli ilinin Pülümür ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Yerleşimden 1518 yılı Osmanlı kayıtlarında Fahreddin adıyla Çemişkezek sancağı Kızuçan nahiyesine bağlı bir köy olarak bahsedilmiştir. 1530 yılı tahririnde ise Fahruddin adıyla Kiğı sancağı Kızuçan nahiyesinin köyü olarak görülmektedir. 16. ve 17. yüzyıl kayıtlarında köyde Müslüman ve Ermeni nüfus birlikte yaşamaktaydı. 1642 yılı kaydında köyde 6'sı Müslüman, 9'u Ermeni olmak üzere 15 avarız hanesi bulunmaktaydı. Türkiye Cumhuriyeti'nin kurulmasıyla yerleşimden çoğunlukla "Ferhadin" olarak bahsedilmiştir. 1945 ve 1950 yılına ait nüfus sayımlarında "Fahrettin" adıyla kaydedilmiştir. 1960 yılı nüfus sayımında itibaren "Kalburlu" adıyla kayıtlarda yer almaya başlamıştır. İlerleyen yıllarda da günümüzdeki adını almıştır.

Coğrafya
Tunceli iline 80 km, Pülümür ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Pülümür belde ve köyleri

Çağlayan, Pülümür


Otto Clarence Luening (Milwaukee, 15. lipnja 1900. – New York City, 2. rujna 1996.) njemačko-američki je skladatelj i dirigent. Bio je rani pionir glazbe za vrpcu i elektroničke glazbe.

Životopuis
Otto Luening rođen je u Milwaukeeju 15. lipnja 1900. godine. Njegovi roditelji bili su Nijemci. Njegov otac Eugene bio je skladatelj i dirigent, a njegova majka Emma Jacobs amaterska pjevačica. Kada je Otto imao 12 godina, preselio se s obitelji u München gdje je studirao glazbu na Hochschule für Musik und Theater Münchenu. Sa 17 godina preselio se u Švicarsku gdje je s Ferruccijem Busonijem i Philippom Jarnachom studirao na Zürcher Hochschule der Künsteu. Bio je glumac i inspicijent English Players Companya Jamesa Joycea. Vratio se u Sjedinjene Američke Države 1924. godine gdje je uglavnom bio dirigent opera u Chicagu i Eastman School of Musicu.

Dirigrao je na premijerama opera The Mother of Us All Virgila Thomsona, The Medium Giana Carla Menottija te vlastite opere Evangeline.

Dana 19. travnja 1927. godine oženio se s Ethelom Coddom s kojom je bio u braku do 1959. godine.

Lueningova djela skladana za vrpcu A Poem in Cycles & Bells, Gargoyles for Violin & Synthesized Sound i Sounds of New Music pokazala su rani potencijal sintesajzera i posebnih montažnih tehnika u elektroničkoj glazbi. Na koncertu s Vladimirom Usačevskijem održanom 28. listopada 1952. godine u Muzeju moderne umjetnosti u New Yorku izvedeno je djelo Fantasy in Space koje je sadržavalo manipulirane snimke flauti na magnetnoj vrpci. Zbog tog je djela Otto Luening gostovao na The Today Showu kojeg je vodio Dave Garroway. Godine 1954. osnovao je s Douglasom Mooreom i Oliverom Danielom Composers Recordings, Inc., a 1958. godine s Vladimirom Usačevskijem Columbia-Princeton Electronic Music Center.

Dana 5. rujna 1959. godine oženio se s Catherineom Brunsonom koja je bila učiteljica glazbenog. S njom je bio u braku do smrti.

Otto Luening umro je u New York Cityju 2. rujna 1996. godine.

Djela
Otto Luening uglazbio je pjesme Oscara Wildea, Emily Dickinson, Georgea Gordona Byrona, Walta Whitmana, Williama Blakea, Percyja Bysshea Shelleyja, Williama Sharpea, Sarojini Naidu, Hermanna Hessea i Johanna Wolfganga von Goethea. Među tim pjesmama su: "She walks in Beauty", "Farm Picture", "Little Vagabond", "Young Love", "Wake the serpent not", "Requiescat", "Venilia", "Locations and Times", "Noon Silence", "Visor'd", "Infant Joy", "Good-night", "I faint, I perish", "Transience", "At Christmas time/In Weihnachtszeiten", "Ach! wer bringt die schönen Tage", Songs of Emily Dickinson, "Love's Secret", "Harp the Monarch Minstrel swept" i ciklus pjesama Jamesa Joycea.

Učenici
Među Lueningovim učenicima ubrajaju se: Sol Berkowitz, Wendy Carlos, Chou Wen-chung, Gloria Coates, Dan Cooper, John Corigliano, Philip Corner, Mario Davidovsky, Charles Dodge, Roger Goeb, Malcolm Goldstein, Daniel Goode, John Heiss, Ben Johnston, Donald Keats, Karl Korte, Leonard B. Meyer, Joseph Pehrson, Eric Salzman, Alice Shields, Seymour Shifrin, Faye-Ellen Silverman, David Sulzer, Harvey Sollberger, Daniel Waitzman, David Walther i Charles Wuorinen.

Izvori

Literatura

Vidi još
 Columbia–Princeton Electronic Music Center (album)

Vanjske poveznice
 Životopis na Musician Guideu
 Diskografija na Discogsu

 Otto Luening papers, 1900–1996, held by the Music Division, New York Public Library for the Performing Arts.
 Intervju, 20. srpnja 1985.

Njemački skladatelji
Američki skladatelji
Klasični skladatelji 20. stoljeća
Operni skladatelji
Skladatelji elektroakustičke glazbe
Američki dirigenti
Njemački dirigenti

Otto Luening


Als Gastronomiekritik wird das Schreiben über Essen, Trinken und Restaurants bezeichnet. Sie bietet Betrachtungen zu kulinarischen Entwicklungen und gastrosophischen Themen, aber auch Restaurantkritik in Zeitungen, Zeitschriften, Blogs und Restaurantführern. Der eher historisch verwendete Begriff Gastrosophie hat Überschneidungen, umfasst jedoch eher weniger die Restaurantkritik.

Gastronomiekritiker
Das Literaturgenre der Gastronomiekritik wurde nach der Französischen Revolution von dem Gourmand und Gastrosophen Alexandre Balthazar Laurent Grimod de la Reynière (1758–1837) begründet. Im Zuge der Freisetzung von Leibköchen von ihrer Adelsherrschaft wurden in Paris zunehmend Restaurants eröffnet, weitere bekannte Gastronomiekritiker folgten wie Jean Anthelme Brillat-Savarin (1755–1826) und in Deutschland Carl Friedrich von Rumohr (1785–1843).

In Deutschland etablierte sich Gastronomiekritik ab Anfang der 1960er-Jahre, beispielsweise durch Wolfram Siebeck, der zunächst Kritiken für die Zeitschrift Twen schrieb und später durch seine Kritiken in der Zeit von Anfang der 1970er Jahre bis 2011 bekannt und einflussreich wurde. Renommierte Gastrokritiker waren bis in die 1990er-Jahre auch Gert von Paczensky und Klaus Besser.

Nach 2000 traten neben Siebeck vor allem Jürgen Dollase in der FAZ und Bernd Matthies in Essen & trinken und im Tagesspiegel als prominente Gastrokritiker hervor.

Seit den 2010er Jahren nahm die Zahl der Restaurantkritiker parallel zum steigenden Leserinteresse an Gastronomie in deutschen Zeitungen und Zeitschriften weiter zu. Namhafte Vertreter sind unter anderem Michael Allmaier (Die Zeit), Barbara Goerlich (Der Feinschmecker), Kai Mihm (Effilee, Süddeutsche Zeitung), Stevan Paul (u. a. Süddeutsche Zeitung), Marten Rolff (Süddeutsche Zeitung), Ingo Scheuermann (Effilee), Jakob Strobel y Serra (FAZ) und Christoph Teuner (Falstaff). In der deutschsprachigen Schweiz gehören Wolfgang Faßbender von der Neuen Zürcher Zeitung und David Schnapp von der Weltwoche zu den bekanntesten Restaurantkritikern; in Österreich sind Anna Burghardt von Die Presse und Severin Corti von Der Standard prominente Namen. Einige Kritiker betätigen sich zugleich auch als Gastro-Blogger.

Kontroversen um Gastrokritiker
Im Lauf der Jahrzehnte zogen Gastrokritiker sich immer wieder den Unmut von Gastronomen und Köchen zu. Wolfram Siebeck und Gert von Paczensky erhielten in manchen Restaurants Hausverbot, nachdem sie negativ über sie geschrieben hatten. So schrieb Siebeck in seinem Buch Kulinarische Notizen (1980) über einen Besuch im Münchner Restaurant Boettner: "Als ich zum letzten Mal dort war, war ich in Begleitung von Gert von Paczensky, der schrieb darauf einen sehr scharfen, aber berechtigten Verriss über dieses Restaurant. Als ich jetzt wieder dort essen wollte, wurde mir die Bedienung verweigert, weil ich damals in der falschen Gesellschaft war." Anlässlich Siebecks 85. Geburtstag im September 2013 berichtete auch Der Tagesspiegel, dass Siebeck und seine damaligen Kollegen in manchen Lokalen Hausverbot bekamen. Allerdings kommt Bernd Matthies zu dem Schluss: "Doch solche Scharmützel nützten am Ende immer beiden Seiten, und so stellte sich langsam der Frieden der Macht ein: Die Köche befolgten, was der große Autor ihnen nahelegte, und er verzichtete darauf, allzu harsche Verrisse zu formulieren."
Im Jahr 2008 erteilte der Koch Juan Amador dem Kritiker Christoph Teuner zeitweise Hausverbot, nachdem dieser sich in einer Kritik nicht nur sehr negativ über das Essen, sondern auch despektierlich über Amadors damalige Ehefrau geäußert hatte. Wenig später kam es allerdings zu einer Versöhnung zwischen Koch und Kritiker.
Auch Blogger bekommen mitunter Hausverbot. So berichtete Der Spiegel (2014), dass der Blog Sternefresser auf Einladungen oder Presserabatte von Restaurants zurückgreife und dass die Autoren bisweilen nicht nachvollziehbare harsche Kritik an den Kreationen mancher Sterneküchen üben würden, so etwa bei Hans Haas und Frank Rosin. Deshalb hätten die Mitarbeiter des Blogs in deren Restaurants Hausverbot.

In Frankreich wurde im Jahr 2014 eine Foodbloggerin nach einer negativen Kritik verklagt und zu einer Zahlung von Schmerzensgeld verurteilt: Die Kritik selbst, so das Gericht, falle zwar unter die Meinungsfreiheit, die Überschrift hingegen wurde als Diffamierung gewertet; darin hatte die Bloggerin das Lokal als "einen Ort, den man in Cap Ferret vermeiden solle" kritisiert. In dem deutschen Branchenorgan Allgemeine Hotel- und Gastronomie-Zeitung wurde die Kritik hingegen als juristisch unproblematische Meinungsäußerung bewertet und das französische Urteil kritisiert.

Im Jahr 2017 schrieb der britische Restaurantkritiker Jay Rayner für die Londoner Zeitung The Guardian einen überaus harten Verriss des Pariser Drei-Sterne-Restaurants "Le Cinq". Darin verglich er unter anderem ein Kanapee mit einem Brustimplantat aus Silikon für eine Barbiepuppe, und das Essen einer der Küchenkreationen mit dem Verspeisen eines Kondoms. Die Kritik sorgte international für Aufsehen und zog wegen der derben Sprachbilder hitzige Diskussionen und Kommentare in britischen, französischen und auch deutschen Medien nach sich.

Gastronomische Medien
Seit Ende der sechziger Jahre erschienen in der Zeit gastronomische Themen, in den siebziger Jahren wurden dann Essen & trinken (1972) und der Der Feinschmecker (1975) gegründet. Vor allem in Der Feinschmecker spielt neben Reisereportagen und Rezepten das Thema Restaurantkritik eine größere Rolle. Im Jahr 2008 erschien erstmals die Gourmetzeitschrift Effilee, die neben anspruchsvollen Reportagen und Interviews auch zwischen 12 und 15 Restaurantkritiken pro Ausgabe abdruckt.

Seit den 2000er Jahren widmen sich auch Tageszeitungen wie Der Tagesspiegel und die FAZ zunehmend der Gastronomiekritik, seit 2014 auch die Süddeutsche Zeitung mit der wöchentlichen Rubrik Lokaltermin. Vor allem die FAZ nahm durch den prominenten Kritiker Jürgen Dollase die Position eines meinungsbildenden Mediums ein; sein Nachfolger als Restaurantkritiker wurde im Januar 2016 Jakob Strobel y Serra.

Die älteste noch laufende gastronomische Fernsehsendung im deutschen Fernsehen ist die seit Anfang der 1980er-Jahre gesendete Reihe Hessen à la carte, heute mit den Journalistinnen Michaele Scherenberg und Nina Thomas. Für den WDR ist Stefan Quante als kulinarischer Journalist auch international unterwegs. Er realisierte Reportagen unter anderem über die Sterneköche Ferran Adrià, Harald Wohlfahrt, Heinz Beck und Thomas Bühner. Seit den 1990er-Jahren hat Werner Teufl mehrere gastronomische Reihen für den Bayerischen Rundfunk produziert.

Inzwischen gibt es in Deutschland einige gastronomische Blogs wie die Die Sternefresser, Trois Etoiles oder Berlin Food Stories. Sogenannte Foodblogger hingegen stellen in erster Linie eigene Kreationen ins Netz, bewerten jedoch teilweise auch Restaurantmenüs.

Restaurantführer
Bekannte Restaurantführer sind Guide Michelin (in Deutschland seit 1964), der Gault-Millau (in Deutschland seit 1983), Der Feinschmecker Restaurant Guide und seit 2003 Gusto. Der Slow-Food-Verein gibt seit den 2010er-Jahren sogenannte Genussführer als Orientierung für Gasthäuser mit regionaler Kochkultur in Deutschland sowie Österreich und seit den 1990er-Jahren für Italien heraus (Osterie d´Italia).

Online-Restaurantführer

Anbieter wie das Portal Restaurant-Ranglisten berechnen aus den verschiedenen Bewertungen neue Bewertungslisten.

Rezeption
Der Roman Die letzte Delikatesse (2000) von Muriel Barbery porträtiert einen Restaurantkritiker auf dem Sterbebett.

Weblinks
 Michelin Restaurantführer

Einzelnachweise

Gastronomiekritik


Die Bucht von Tayabas ist eine weitausladende Meeresbucht im Süden der Insel Luzon auf den Philippinen.

Sie ist eine Meeresausbuchtung im Norden der Sibuyan-See und erstreckt sich von San Juan bis zur Bondoc-Halbinsel. Die Küstenlinie der Bucht von Tayabas wird bestimmt durch eine Mischung aus Mangrovenwäldern, Sandstränden und ausgedehnten Marschgebieten, die bei Ebbe trockenfallen. Der mittlere Tidenhub reicht von 0,91 bis 1,46 Meter. Der Küstenlinie vorgelagert sind zahlreiche Korallenriffe. In den Orten entlang der Küste wurden in den letzten Jahrzehnten zahlreiche Aquakulturen errichtet, die eine große Bandbreite an Meeresfauna züchten.

Das Klima im Bereich der Bucht von Tayabas ist tropisch schwülwarm ohne ausgeprägte Trockenzeit. Die Bucht wird durch ihre Lage in der Taifunsaison regelmäßig von schweren Wirbelstürmen heimgesucht. Die Niederschlägsintensität steigert sich ab dem Juni und erreicht ihre größte Intensität im Oktober. Im Jahresmittel fallen ca. 3.147 mm/m² Regen im Bereich der Bucht. Die durchschnittliche Jahrestemperatur liegt bei 27,2 °C, wobei der Mai mit 28,9 °C der wärmste und der Januar mit 25,4 °C der kühlste Monat ist.

Der bedeutendste Hafen befindet sich in Lucena City, es werden Fährverbindungen zu den Inseln Marinduque, Masbate, Palawan und Romblon angeboten.

Weblinks
 die Bucht von Tayabas auf der Website des ASEAN Centre for Biodiversity

Tayabas
Tayabas
Gewässer von Luzon
Quezon
Provinz Batangas
Tayabas #Bucht von

Bucht von Tayabas


Hacı İvaz Mehmed Paşa (ö. 1743, İnebahtı) I. Mahmud saltanatında, 22 Mart 1739 - 23 Haziran 1740 tarihleri arasında bir yıl üç ay iki gün sadrazamlık ve çeşitli valilikler yapmış; 1735-1739 Osmanlı-Rus-Avusturya Savaşı'nda bütün savaşın kaderini etkileyen Hisarcık Muharebesi'ni kazanmış, Osmanlı devlet adamıdır.

Hayatı
Yagodna doğumlu olup oranın sakinlerinde olan Nasrullah'ın oğludur. Sicill-i Osmani'ye göre lakabını "nice evladın ivazı olmakla" almıştır. İstanbul'a gelip Kel Yusuf Efendi yanına girdi. Sonra Alaiyeli Ebubekir Efendi'nin kethüdası oldu. 1731'de İstanbul gümrük eminliğine getirilip bu görevle Yeğen Mehmed Ağa ile halef-selef oldu. Sonra başbaki kulu ve 1732'de çavuşbaşı oldu. Temmuz 1735'te Hekimoğlu Ali Paşa'nın ilk sadrazamlıktan azli ile yeni sadrazam olarak Gürcü İsmail Paşa'nın sadarete getirilmesi zaman aralığında rikab-ı hümayun kaymakamlığı yaptı.

O yıl 25 Ekim 1735'te Vidin kalesi muhafızlığı yapmak şartı ile Niğbolu sancak beyi görevine atandı. 1738'de Adakale kuşatmasını gerçekleştirdi. Fakat serasker olan Yeğen Mehmed Paşa bunun kendisine haber verilmeden yapıldığı için İvaz Mehmed Paşa'yı görevinden aldı.
Temmuz 1738'de tekrar eski görevine geri getirilmek teklifine ret cevabı vermesi dolayısıyla ordu kadısı kıyafet değiştirerek "Ben giderim" diye bu tutumun alaylı tarafını göstermesinden sonra, tekrar Vidin Kalesi muhafızlık görevine getirildi.

Mart 1739'da Sadrazam Yeğen Mehmet Paşa sadaretten azledilmişti. Sadaret mührü İvaz Mehmet Paşa'ya sınıra gönderildi. Bu görev yanında serdar-ı ekrem görevi de ona verilmişti. 1735-1739 Osmanlı-Rus-Avusturya Savaşı devam etmekte idi ve Osmanlı devleti iki cephede savaşmaktaydı. Osmanlı ordusu 1739 yılı seferine çıkmak üzere 10 Nisan 1739'da Davutpaşa'dan ayrıldı. Serasker olan İvaz Mehmed Paşa orduyla tekrar Avusturya cephesine önem verdi. 22 Temmuz 1739'da, Viyana'da büyük şok yaratırcasına, Belgrad yakınlarında yapılan Hisarcık Muharebesi'nde Hacı İvaz Mehmed Paşa komutasındaki Osmanlı ordusu Avusturya ordusuna karşı büyük bir galibiyet aldı. Bu hezimet o zamana kadar Osmanlılara karşı yaptıkları son savaşlarda komutanları Savoy'lu Prens Eugen'in stratejik dehası hakkında Avusturyalıların övünmelerini sona erdirmiş oldu. Belgrad kalesi Osmanlı ordusu tarafından kuşatıldı ve Belgrad tekrar Osmanlıların eline geçti. Tuna Nehri kıyılarında önemli kale mevkileri olan Semendire (şimdi Sırbistan'da Smederevo) ve Adakale'yi (şimdi Romanya'da Orsova) tekrar Osmanlılar eline geçti. Avusturya bundan sonra hemen ateşkes ilan ederek Osmanlı İmparatorluğu ile Belgrad Antlaşması'nı 18 Eylül 1739'da imzaladı. Avusturya, 1718 Pasarofça Antlaşması'yla elde ettiği, Belgrad da dahil Kuzey Sırbistan'ı ve Küçük Eflak'ı (şimdi Romanya'da) Osmanlılara geri verdi. Tuna Nehri tekrar Avusturya ile Osmanlı devleti arasında korunaklı bir sınır haline getirildi.

Belgrat seferinden bu kadar başarı ile İstanbul'a dönen İvaz Mehmed Paşa büyük bir tören ile karşılandı. Sancak-ı Şerif sandığından çıkarılarak Silivri'de göndere asıldı. Ordu Davutpaşa'ya geldiğinde Sultan I. Mahmud orduyu şahsen karşıladı. Ordu "alay-ı azim"'le İstanbul'a girdi. Osmanlı tarihinde ilk defa olarak bir sadrazamın Topkapı Sarayı'nın orta kapısı olan Babusselam'dan atı ile girmesine ve Babussade'ye kadar atlı ilerlemesine izin verildi. Sultan Hacı İvaz Paşa'ya büyük iltifat ve saygı gösterdi.

1740 yazında İstanbul'da birkaç asayişsizlik yaşantısı görülüp devlet idarecileri bu asayişsizliğe karşı çok hassas davranmaya başladılar. 6 Haziran 1740'ta yapılan bir sipahi olayı sırasında İvaz Mehmet Paşa Sultan ile Beykoz'daydı. Bayezid Camii avlusunda büyük kalabalık oluşmuştu ve yağmacılık ortaya çıkmıştı. Bu, Bayezid kulluğu Çorbacısı Hasan Ağa'nın şahsi gayretiyle bastırılmıştı. Beykoz'dan sadrazamla dönen I. Mahmud onu ve yeniçeri ağasına kolluk görevi verdi. Şehirde geniş bir arama yapıldı ve kaçaklar ve bekar odalarında yaşayanlar kendi yörelerine geri gönderildiler. Yağmacılara destek verenler yakalanıp idam edildiler. Şehirde asayişi yerine getirme adına şehirde resmi bir terör havası estirilirken bir Yahudi esnaf ile müşterisi arasındaki anlaşmazlık büyüdü. Sadrazam'a bu olay abartılarak bildirildi ve o da Sultan'a "yeni bir Bayezid olayı ortaya çıktı" diye Sultan'a yanlış haber verdi. Sultan olayın aslını öğrenince çok sinirlendi ve 21 Haziran 1740'ta sadrazam İvaz Mehmet Paşa'yı sadrazamlıktan azletti.

İvaz Mehmet Paşa sadrazamlıktan azlinden hemen sonra Cidde valisi olarak atandı ama oraya gidemeden 31 Temmuz 1740'ta Hanya muhafızı yapıldı. Ocak 1741 başlarında Selanik valiliğine nakledildi. Şubat başlarında Bosna valisi yapıldı. Eylül 1741'de Kandiye valisi oldu ve Temmuz 1741'de ise ikinci kez Hanya muhafızı yapıldı. Temmuz 1742'de İnebahtı muhafızlığına tayin edildi. 1743 başlarında 60 yaşlarında iken burada hayatını kaybetti ve orada defnedildi.

İvaz Mehmet Paşa'nın bilinen dört oğlu ve bir kızı vardır. Bunlar Ayşe Hanım, Mehmet Emin Bey, İbrahim Efendi, Halil Paşa ve Ali Bey'dir. İvazpaşazade İbrahim Efendi (1720-1797), kadılık ve kazaskerlik görevlerinden sonra 1774 de şeyhülislam olmuştur. İki kez şeyhülislamlık yapmıştır. Mezarı Beyazıt Camisi bahçesindeki II. Bayezid Türbesi yanındadır. İvazzade Halil Paşa (1725-1777), Sadrazam İvaz Mehmet Paşa'nın küçük oğludur. Babasının yüksek makamından dolayı çabuk yükselmiştir. Mirahur, çavuşbey, tütün gümrüğü emini, sadaret kethüdası, Rumeli valisi, Hotin muhafızı olmuştur. Sadrazamlığa kadar yükselmiştir (1769).  Serdar-ı Ekrem unvanı ile Rus Savaşlarına katılmış, Kartal Muharebesi bozguna uğrayınca görevden alınıp Filibe'ye sürülmüştür. Sonrasında affedilerek Eğriboz, Bosna, Selanik ve nihayet Sivas Valiliğine getirilmiştir. İvaz Mehmet Paşa'nın oğlu Hacegan Mehmet Emin Bey (?-1768)'in kızı Cemile Hanım (?-1847), Musahip Said Efendi'nin eşi olmuştur.

Değerlendirme
Sicill-i Osmani onu şöyle değerlendirir:
Cesaret, yiğitlik ve insaf sahibiydi.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Buz, Ayhan (2009) "Osmanlı Sadrazamları", İstanbul: Neden Kitap, ISBN 978-975-254-278-5
 Danişmend, İsmail Hâmi (1971),Osmanlı Devlet Erkânı, İstanbul: Türkiye Yayınevi.
 Uzunçarşılı, İsmail Hakkı (1956) Osmanlı Tarihi IV. Cilt 1. Kısım Karlofça Antlaşmasından XVIII. Yüzyılın Sonuna Kadar, (6. Baskı 2007), Ankara:Türk Tarih Kurumu ISBN 975-16-0015-4
 Yayın Kurulu, "Mehmed Paşa (Hacı İvaz)" (1999) Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi, İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş. C.2 s.158 ISBN 975-08-0072-9
 Mehmed Süreyya (haz. Nuri Akbayar) (1996), Sicill-i Osmani, İstanbul:Tarih Vakfı Yurt Yayınları ISBN 975-333-0383 C.III s.607-608

18. yüzyılda Osmanlılar
1743 yılında ölenler
Doğum tarihi bilinmeyenler
Osmanlı sadrazamları

Hacı İvaz Mehmed Paşa


Ng On-yee () este o jucătoare de snooker care a câștigat Campionatul Mondial de Snooker Feminin în 2015, 2017 și 2018. A mai disputat alte două finale, în 2014 și 2016, când a pierdut de fiecare dată la rivala Reanne Evans.

On-yee a oprit în 2015 supremația lui Evans la campionatul mondial de snooker feminin, turneu pe care de altfel l-a și câștigat în acel an. În 2015, 2017 și 2018 a învins-o de fiecare dată în semifinale pe rivala campioană de 11 ori consecutiv (și cea mai titrată jucătoare din istorie), câștigând la final și competiția.

În octombrie 2018, a realizat cel mai mare break din cariera sa (139 de puncte) la o competiție din Australia.

A jucat de mai multe ori în calificările Campionatului Mondial de la Teatrul Crucible din Sheffield. În 2019 a pierdut 6-10 la Alan McManus, după ce în 2018, 2017 și 2016 pierduse tot în primul tur, dar de fiecare dată cu 1-10.

Este recunoscută ca fiind o jucătoare lentă. Ng este fiica unui patron de club de snooker din Hong Kong.

Note

Nașteri în 1990
Nașteri pe 17 noiembrie
Jucători de snooker
Oameni în viață

Ng On-yee