El centro comercial Titán Plaza es un centro comercial ubicado en el noroccidente de Bogotá en la localidad de Engativá. Es el quinto centro comercial más grande de Colombia después de Centro Mayor, VIVA Envigado, Santafé, Mallplaza NQS y El Edén, todos ubicados en la ciudad de Bogotá, excepto Viva Envigado. Se encuentra enlazado a la estación de TransMilenio, Boyacá.

Características
El centro comercial Titán tiene:
Cuatro pisos
Tuvo una inversión de $780.000 millones
Cuenta con una plaza de eventos con palcos
38 escaleras eléctricas distribuidas en todo el establecimiento
Cines
Supermercado
Tiendas por departamentos
Una terraza de comidas
Un centro de negocios donde se ubican oficinas en siete pisos.  Tiene 170.000 m² de construcción, 54.000 m² de área comercial y 13.000 m² de centro de negocios, para un total de 237.500 m².

Historia
La idea de desarrollar el centro comercial inició en 1993, cuando las dos empresas a cargo del proyecto se interesaron en un mismo lote ubicado en el occidente de Bogotá. Conjuntamente, llegaron a un acuerdo de compra conjunta para que el lote no aumentara su valor por la puja de ambos proponentes, y las firmas se unieron para desarrollar el proyecto en el lote donde anteriormente funcionaba una fábrica de elementos para la construcción llamada «Titán».

Se inició su construcción en enero de 2010 y abrió sus puertas al público el 26 de julio de 2012 después de aplazar la apertura prevista para el 26 de junio.  Se construyó con una inversión aproximada de 780.000 millones de pesos, lo que lo convierte en uno de los centros comerciales con mayor inversión por metro cuadrado construido en Colombia.

Arquitectura
El Titán fue diseñado por la firma colombiana Tamayo + Montilla Arquitectos. Los colores utilizados en la fachada y en el interior se basaron en cuatro temas: flora, fauna, follaje y frutas. Las formas tanto interiores y exteriores fueron diseñadas con líneas curvas para evitar acabados que generaran aristas visibles. En general, el edificio busca presentarse como amigable con el medio ambiente, basándose en la arquitectura bioclimática y desarrollando cubiertas verdes abiertas al público.

Referencias

Enlaces externos

 Centro Comercial Titán Plaza Sitio web oficial

Titán Plaza
Engativá
Arquitectura de Colombia de 2012

Centro comercial Titán Plaza


Tomo Marković (Livno, 26. veljače 1894. ‒ Caracas, 6. veljače 1970.), hrvatski katolički svećenik, isusovac, etnolog i etnograf.

Teologiju je diplomirao u Enghienu (Belgija), a etnologiju u Zagrebu (1932.). Bio je kustos etnografskoga odjela Zemaljskoga muzeja u Sarajevu (1942. – 1945.), potom emigrirao i živio u Venezueli. Značajnije radove o hrvatskim pučkim običajima objavio je u Hrvatskoj reviji (1961., 1964.) i Etnografskim istraživanjima i građi (1940.).

Literatura
Vladimir Lončarević, "HRVATSKI ISUSOVAC, ISTRAŽIVAČ INDIJANACA Tomo Marković i njegove etnografije", Glas Koncila 38 (2257), 27. rujna 2017.

Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski isusovci
Životopisi, Livno
Hrvatski etnografi
Hrvati u Venezueli

Tomo Marković


Dragan Grims (Varaždin, 4. rujna 1907. - Varaždin, 19. siječnja 1994.), hrvatski optičar, športaš i športski djelatnik

Životopis
Rodio se je u Varaždinu. Izučio je urarski i optičarski zanat u Varaždinu i Karlsteinu. Zaposlio se je u obiteljskoj tvrtci, kasnije zagrebačkom Ghetaldusu. Bavio se je mnogim športovima: atletikom, gimnastikom, stolnim tenisom, hokejem, planinarstvom.

Športom se je bavio od 1919. godine. Prvo je počeo gimnastikom. 1921. godine dok je bio gimnazijalac atletska ekipa varaždinske gimnazije osvojila je skoro sva prva mjesta na srednjoškolskom prvenstvu Jugoslavije što ga je zagrijalo za atletiku. S prijateljem Ivicom Bukovcem 1922. se počeo baviti atletikom - trčanjem i skakanjem. Skok s motkom osobito ga je zanimao te se specijalizirao za nj. S preskočenih 330 cm bio je četvrti u Jugoslaviji. Za treninge sam je napravio zaletište, jamu za doskok i kupio si motku. Da bi mogao kvalitetnije trenirati otišao je u Zagreb i upisao u Atletski klub Marathon, u kojem je trenirao i za koji je nastupao sve do 1932. godine. Putujući kući iz Zagreba u Varaždin, svih tih godina maštao je o osnivanju atletskog kluba u svom gradu. Od 1924. bavio se planinarenjem, od 1932. skijanjem i od 1937. hokejem na ledu. U međuvremenu je 1934. godine postao međunarodni atletski sudac. Grims i poznati Artur Takač nisu bili zadovoljni stanjem u varaždinskoj Slaviji, zbog zapostavljenosti atletske sekcije pored nogometne. Stoga su 1939. osnovali svoj klub, Varaždinsko športsko društvo – VŠD, s dvije sekcije, atletskom i hokejaškom. Prilozima građana izgrađena je atletska staza i ostala borilišta za klub, za koja je nacrt napravio Grims. Pod njegovim vodstvom atletika je procvala. Za rata su mnogi članovi povukli se iz atletike zbog upletanja politike u klub. Poslije rata Grims je sa žarom prišao obnovi atletike u Varaždinu, osobito se posvetivši atletičarkama, jer ih je smatrao discipliniranijima i vrijednijima. Atletski trener bio je u Slaviji, VŠD-u, Slobodi, a od 1948. do 1951. bio je jedan od trenera državne ženske atletske reprezentacije. Od 1948. do 1949. godine organizirao je rad Olimpijskih logora u Varaždinu za mušku i žensku državnu reprezentaciju. Atletikom se je iznenada prestao baviti 1955. godine, želeći nadoknaditi propušteno u struci, jer je mnogo volonterski radio u atletici.

Izvori

Životopisi, Varaždin
Hrvatski atletičari

Dragan Grims


Rasmus Ole Lyberth (* 21. August 1951 in Maniitsoq) ist ein grönländischer Sänger, Songwriter und Schauspieler. Seit den 1970er Jahren gehört er zu den populärsten Künstlern in der grönländischen Musikszene.

Leben

Jugend
Rasmus Lyberth wurde als viertes von acht Kindern des Lehrers und Schriftstellers Erik Mads Rasmus Lyberth (1924–1988) und seiner Frau Emma geboren. Sein Vater war ein Bruder des Politikers Enos Lyberth (1931–2016). Er wurde in Maniitsoq geboren, zog jung mit seiner Familie nach Nanortalik und im Alter von acht Jahren nach Nuuk, wo er fortan aufwuchs. Durch seinen Lehrer Ejnar Heilmann wurde er schon als Kind für Musik begeistert und begann im Alter von 12 Jahren Gitarre zu spielen. Mit 15 Jahren wurde er Matrose. Bei einem Aufenthalt in Kopenhagen begann er 1969 in Bars aufzutreten. Dort wurde er entdeckt und zu einer Grönland-Ausstellung im Dänischen Nationalmuseum eingeladen, wo er unter anderem vor der Königsfamilie spielte. Später begann er eine Ausbildung als Flugzeugmechaniker.

Karrierebeginn
1973 nahm er an der Fernsehmusikshow Musikalske Venner teil, woraufhin er einen Plattenvertrag erhielt. 1975 erschien sein Debütalbum Erningaa/Til min søn ("Oh mein Sohn" bzw. "An meinen Sohn"). Ab 1977 widmete er sich auch der Schauspielerei und stand beim Tuukkaq Teatret auf der Bühne. 1978 veröffentlichte er sein zweites Album Piumassuseq nukiuvoq/Viljen er styrke ("Der Wille ist Kraft"). 1979 sollten ein grönländischer und ein färöischer Teilnehmer beim Dansk Melodi Grand Prix vertreten sein, wobei die Wahl auf Rasmus Lyberth und Annika Hoydal fiel. Er erreichte mit seinem grönländischsprachigen Lied Faders bøn ("Vaters Gebet") einen Platz im Mittelfeld des Wettbewerbs. Rasmus Lyberth singt ausschließlich auf Grönländisch, konnte aber internationale Bekanntheit erlangen und tritt häufig im Ausland auf. Seine Lieder sind nationalromantisch, wurden aber zu Beginn seiner Karriere kritisiert, weil sie angesichts der gesellschaftlichen Strömungen im Vergleich zu Sumés Musik nicht politisch genug war. 1983 erschien sein drittes Album Aak timinnit koorusaarpoq ("Langsam läuft das Blut aus meinem Körper"). 1984 erhielt er eine Hauptrolle im dänisch-grönländischen Spielfilm Tukuma von Palle Kjærulff-Schmidt, Josef Motzfeldt und Klaus Rifbjerg. Im selben Jahr erhielt er den grönländischen Weihnachtsbriefmarkenpreis.

Karrierehöhepunkt
Erst 1988 gab er seinen Job als Flugzeugmechaniker auf und wurde professioneller Musiker. 1989 gab er gemeinsam mit dem Querflötisten Verner Nicolét das Album Ajorpianng'/Det er godt nok ("Nicht so schlecht" bzw. "Das ist ganz okay") heraus. Im selben Jahr erschien das Album Lyberth & Co. nanivaat ("Lyberth & Co. haben es gefunden"), das in Zusammenarbeit mit dem dänischen Jazzorchester Lassens Jazzkalas entstanden war. Auch 1989 wurde das zehnjährige Jubiläum der Einführung der Hjemmestyre gefeiert, wo Rasmus Lyberth an Bord des königlichen Schiffs Dannebrog als Hauptsänger auftreten sollte. In der Woche zuvor hatte er sich mit Regierungschef Jonathan Motzfeldt zerstritten, der ihn in betrunkenem Zustand als Kommunisten bezeichnet hatte, woraufhin er drohte, nicht zu den Feierlichkeiten zu erscheinen. Dort entschuldigte sich Jonathan Motzfeldt mit der Verleihung des grönländischen Kulturpreises. 1990 trat er für Königin Margrethe II. anlässlich ihres 50. Geburtstags auf.

Nach der Scheidung von seiner ersten Frau Hanne heiratete Rasmus Lyberth 1992 Annette Bogø Jensen. Aus seinen beiden Ehen hat er vier Kinder. Im selben Jahr gab er mit Verner Nicolét das Album Kisimiinngilatit/Kærlighed gør mig smuk ("Du bist nicht allein" bzw. "Liebe macht mich schön") heraus. 1994 erschien wieder mit Verner Nicolét das Album Nakuussutigaara ("Das ist meine Stärke"). In den 1990er Jahren arbeitete er auch als Präventionsberater in Qaqortoq. 1997 kandidierte er bei der Kommunalwahl für die Siumut, wurde aber nicht gewählt. 1998 hatte er die Hauptrolle im dänisch-grönländischen Film Lysets hjerte von Jacob Grønlykke und Hans Anthon Lynge inne. 1998 wurde er auch von Statens Kunstfond ausgezeichnet. Im selben Jahr erschien das neue Album Qaamaneq isinnit isigaara/Jeg ser lysglimt i dine øjne ("Ich sehe ein Leuchten in deinen Augen") sowie das in Zusammenarbeit mit Christian Alvad entstandene Beyond Darkness. 2000 trat er für die Königin zu ihrem 60. Geburtstag auf und wurde zum Ritter des Dannebrogordens ernannt. 2001 gab er das Buch Inuuneq asaguk inuunerup asammatit/Elsk livet for livet elsker dig ("Liebe das Leben, denn das Leben liebt dich") mit Liedtexten und Gedichten heraus. Im selben Jahr erschien das Album Rasmus Lyberthip nuannersuliai: Inuuneq oqaluttuartaraanngat/Rasmus Lyberths bedste sange: Når livet fortæller ("Rasmus Lyberths beste Lieder: Wenn das Leben erzählt"), wo er seine größten Hits nochmal sang. 2003 hatte er eine Rolle im Fernsehadventskalender Nissernes Ø inne. 2004 war er Gastmusiker auf Lars Lilholts Album Den 7. dag ("Der 7. Tag"), wo er das Lied Nuannaarnerup Nipaata/Når glæden stråler ("Die Stimme der Freude" bzw. "Wenn die Freude strahlt") sang.

Spätere Jahre
Um 2005 zog Rasmus Lyberth nach Odense, wo er seither wohnt. Sein neuntes Album Asanaqigavit/Kærligst ("Weil du so liebenswert bist" bzw. "Lieblichst") erschien 2006. 2008 veröffentlichte er sein zehntes Album Hey hey. 2012 durfte er wieder für die Königin auftreten, diesmal anlässlich ihres 40. Thronjubiläums. Weitere Alben waren Innunerup asammatit/For livet elsker dig ("Weil dich das Leben liebt") (2013) und Alaatsinaassuseq aquttoralugu/Nysgerrighed som styrmand ("Neugierde als Steuermann") (2014). 2016 veröffentlichte er das Hörbuch Min barndom i Grønland – En kuldreng ("Meine Kindheit in Grönland – ein Kohlenjunge"), wo zwölf Personen über ihre Kindheit in Grönland sprechen, darunter neben Rasmus Lyberth selbst Naja Marie Aidt, Julie Berthelsen, Jessie Kleemann, Iben Mondrup, Emile Hertling Péronard und Minik Rosing. Sein bisher jüngstes Album Inuunerup oqarfigaanga/Livet skal leves på ny ("Das Leben sagt mir" bzw. "Das Leben soll neu gelebt werden") erschien 2019. Am 23. August 2021 wurde er anlässlich seines 70. Geburtstags mit dem Nersornaat in Silber ausgezeichnet. 2022 hatte er eine Rolle in der Fernsehserie Borgen – Macht und Ruhm inne.

Diskografie
Alben
 1975: Erningaa/Til min søn
 1978: Piumassuseq nukiuvoq/Viljen er styrke
 1983: Aak timinnit koorusaarpoq
 1989: Ajorpianng'/Det er godt nok (mit Verner Nicolét)
 1989: Lyberth & Co. nanivaat (mit Lassens Jazzkalas)
 1992: Kisimiinngilatit/Kærlighed gør mig smuk (mit Verner Nicolét)
 1994: Nakuussutigaara (mit Verner Nicolét)
 1998: Qaamaneq isinnit isigaara/Jeg ser lysglimt i dine øjne
 1998: Beyond Darkness (mit Christian Alvad)
 2001: Rasmus Lyberthip nuannersuliai: Inuuneq oqaluttuartaraanngat/Rasmus Lyberths bedste sange: Når livet fortæller (Kompilation)
 2006: Asanaqigavit/Kærligst
 2008: Hey hey
 2013: Innunerup asammatit/For livet elsker dig
 2014: Alaatsinaassuseq aquttoralugu/Nysgerrighed som styrmand
 2019: Inuunerup oqarfigaanga/Livet skal leves på ny

Filmografie
 1984: Tukuma
 1998: Qaamarngup uummataa (Heart of Light, Lysets hjerte)
 2003: Nissernes Ø (TV-Serie)
 2022: Borgen – Macht und Ruhm (TV-Serie)

Bücher
 2001: Inuuneq asaguk inuunerup asammatit/Elsk livet for livet elsker dig
 2016: Min barndom i Grønland – En kuldreng (Hörbuch)

Weblinks

 Offizielle Website

Einzelnachweise

Musiker (Grönland)
Gitarrist
Teilnehmer am Dansk Melodi Grand Prix
Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Ritter des Dannebrogordens
Träger des Nersornaat
Grönländer
Geboren 1951
Mann

Rasmus Lyberth


Det italienske black metal-band Tumulus Anmatus udgav en unavngivet demo i juni 2007. Det var bandets første udgivelse, og blev året efter genudgivet på kassettebånd af War Productions.

Spor
 "Tumulus Anmatus" - 4:30
 "Voci Dal Profondo" - 2:52
 "La Marcia Delle Ombre" - 3:52
 "Venti D' Inverno" - 3:48
 "Cenere" - 6:09

Eksterne henvisninger

Demoer
Album fra 2007
Tumulus Anmatus-album

Unavngivet demo (Tumulus Anmatus)


Iulian Cristea ()
A fost convocat la naționala under-21 a României, pentru care a jucat într-un meci, cu Bulgaria, în 2016.

Note

Nașteri în 1994
Mijlocași
Fotbaliști ai CS Gaz Metan Mediaș
Sportivi români în viață
Fotbaliști români
Nașteri pe 17 iulie
Medieșeni

Iulian Cristea


Cet article présente une liste de personnalités mortes au cours de l'année 1885. Les mois de l'année font également l'objet de listes spécifiques :

Décès par mois

Inconnu

 Mikhaïl Sajine, peintre paysagiste russe (° 1818).
 Giovanni Servi, peintre italien (° vers 1795).

Janvier

  :
 Frédéric Baudry, philologue et bibliothécaire français (° ).
 Arnold Mortier, librettiste français (° ).
  : Ludwig Bohnstedt, architecte allemand (° ).
  :
 Alphonse Bausback, sculpteur français (° ).
 Victor Dessaignes, chimiste français (° ).
 Iossif Kotek, violoniste russe (° ).
  :
 Adolphe von Auersperg, homme politique autrichien (° ).
 John Jackson, ecclésiastique britannique (° ).
  :
 Akizuki Noborinosuke, samouraï japonais (° ).
 Peter Christen Asbjørnsen, écrivain et naturaliste norvégien (° ).
 Christophe Bertholon, homme politique français (° ).
 Amable-Emmanuel Troude, militaire et lexicographe français (° ).
  : François Frichon Duvignaud de Vorys, homme politique français (° ).
  :
 Joseph Antoine Sosthènes d'Armand de Chateauvieux, ingénieur français (° ).
 Théodore Denat, homme politique français (° ).
 Charles Joly-Leterme, architecte français (° ).
 Joseph O'Kelly, compositeur britannique (° ).
 Samuel Friedrich Nathaniel Stein, entomologiste allemand (° ).
  : Guillaume Comoy, ingénieur français (° ).
  :
 Rodolphe Bresdin, dessinateur et graveur français (° ).
 Agénor de Gramont d'Aster, homme politique et diplomate français (° ).
 Anne Marie Janer i Anglarill, religieuse espagnole (° ).
 Helga de la Brache, escroc suédoise (° ).
 Salvatore Lo Forte, peintre italien (° ).
 Clarina I. H. Nichols, journaliste et féministe américaine (° ).
 Mariano Ospina Rodríguez, premier président de la Confédération grenadine (° ).
 Amable Tastu, femme de lettres, poétesse et librettiste française (° ).
 Santo Varni, sculpteur italien (° ).
  :
 Frédéric Martens, photographe italien (° ).
 William Steele, général américain (° ).
 Auguste de Wurtemberg, général allemand (° ).
  :
 Joseph Arnaud, homme politique français (° ).
 Schuyler Colfax, homme politique américain (° ).
 Charles Fleury, homme politique français (° ).
 Gilbert Girouard, homme politique canadien (° ).
 Jules Isaac, homme politique belge (° ).
  :
 Armand Cambon, peintre français (° ).
 Philetus Norris, surintendant du parc de Yellowstone (° ).
 François Élie Roudaire, géographe français (° ).
 Saint-Amand, dramaturge français (° ).
 Benjamin Silliman Jr., chimiste américain (° ).
  :
 Thomas Cochrane, noble britannique (° ).
 Antoine Dufour, homme politique français (° ).
  : Edmond About, écrivain, journaliste et critique d'art français (° ).
  :
 Frederick Gustavus Burnaby, officier de renseignement britannique (° ).
 Achille Chéreau, médecin et biographe français (° ).
 Victor Leclaire, peintre français (° ).
 Marie Antonia París y Riera, religieuse espagnole (° ).
 Antoine Claude Ponthus-Cinier, peintre français (° ).
  :
 Jean Denoize, homme politique français (° ).
 Charles Downing, horticulteur et essayiste américain (° ).
 Édouard Kratz, homme politique français (° ).
  :
 Georgiana Fullerton, écrivaine britannique (° ).
 Udo von Tresckow, général d'infanterie allemand (° ).
  : Joseph Bütler, peintre suisse (° ).
  : John Gwyn Jeffreys, conchyliologiste britannique (° ).
  :
 Charles Godfrey Gunther, homme politique américain (° ).
 Kalikst Wolski, écrivain voyageur polonais (° ).
  :
 Félix Clément, organiste et musicologue français (° ).
 Derval, acteur français (° ).
 Gabriel Guillemot, journal, auteur dramatique et romancier français (° ).
  :
 Antoine Brossard, architecte français (° ).
 Martin Delany, abolitionniste américain (° ).
 Louis Paul Pierre Dumont, peintre et illustrateur français (° ).
  :
 Louis Langomazino, militant républicain français (° ).
 Jean-Jacques Denis Mauron, homme politique suisse (° ).
 John H. Munroe, homme politique canadien (° ).
  :
 Paul Pavlovitch Demidoff, industriel et diplomate russe (° ).
 Charles Gordon, général britannique (° ).
  :
 Andreas Bruce, écrivain suédois (° ).
 Ernst Deger, peintre allemand (° ).
 Charles du Trémolet de Lacheisserie, homme politique français (° ).
  : Georges Wenner, facteur d'orgues français (° ).
  :
 Jean-Charles Abbatucci, homme politique français (° ).
 Michel Renaud, homme politique français (° ).
 Émile Tarbouriech, homme politique français (° ).
 Charles Emmanuel Raphaël Théry de Gricourt, homme politique français (° ).
  :
 Theobald von Oer, peintre, illustrateur et aquafortiste allemand (° ).
 Marie-Clément de Reignié, homme politique français (° ).
 Charles Vatel, historien et collectionneur d'art français (° ).

Février

  : Sidney Gilchrist Thomas, ingénieur britannique (° ).
  : Claude Guilleminet, peintre français (° ).
  : Jules Vallès, journaliste, écrivain et homme politique français (° ).
  : Laura Fredducci, peintre française (° ).

Mars

  : Jean-Baptiste Messager, peintre et dessinateur français (° ).
  : Auguste Steinheil, peintre français (° ).
  : Susan Warner, écrivaine américaine (° ).
  : Franz Abt, compositeur allemand (° ).

Avril

  : Jean Pezous, peintre français (° ).

Mai

  : André Gill, caricaturiste, peintre et chansonnier français (° ).
  : Ferdinand Hiller, compositeur, chef d'orchestre et professeur de musique allemand (° ).
  : Victor Hugo, poète, écrivain, romancier et dramaturge français (° ).
  : Carl Baermann, clarinettiste et compositeur allemand (° ).

Juin

  : Armand Leleux, peintre français (° ).
  : Julius Benedict, compositeur et chef d'orchestre allemand naturalisé anglais (° ).
  : Michel Dumas, peintre français (° ).

Juillet

  : Rosalía de Castro, écrivain et poétesse galicienne (° ).
  : Ulysses S. Grant, Président des États-Unis de 1869 à 1877 (° ).
  : Henri Milne Edwards, zoologiste français (° ).

Août

  : Édouard Agneessens, peintre belge (° ).
  :
 Julius Hopp, chef d'orchestre, arrangeur et traducteur autrichien (° ).
 Léon Albert Hayon, peintre français (° ).

Septembre

  : Pierre Letuaire, peintre et dessinateur français (° ).
  : Henri Charles Antoine Baron, peintre et illustrateur français (° ).
  : Friedrich Kiel, compositeur et pédagogue allemand (° ).
  : Carl Spitzweg, poète et peintre allemand (° ).

Octobre

  : Émile Perrin, peintre, critique d'art et décorateur de théâtre français (° ).
  : Thomas Davidson, paléontologue britannique (° ).
  : Michele Novaro, compositeur et patriote italien (° ).
  : Frédérique Émilie Auguste O'Connell, peintre allemande (° ).
  : Gustav Adolf Merkel, organiste et compositeur allemand (° ).

Novembre

  : Louis Riel, « père » du Manitoba, Canada (° ).
  : Theo van Lynden van Sandenburg, homme politique néerlandais (° ).
  : Ferdinand Charles François de Pape, peintre belge (° ).

Décembre

  : Auguste Hussenot, dessinateur, peintre et décorateur français (° ).
  : Amaury-Duval, peintre français (° ).

Voir aussi

Articles connexes

Décès en 1885


El método de muestreo llamado raíz cuadrada de muestreo sesgado fue propuesto por William H. Press, científico y biólogo de la computación, para la detección en los aeropuertos. Es el compromiso matemático óptimo entre el muestreo aleatorio simple y la perfilación criminal, dados los recursos de detección fijos.

Usando este método, si un grupo es n veces más de riesgoso para la seguridad que el promedio general, entonces las personas de ese grupo serán n^(1/2) más probables de someterse a una inspección adicional. Si alguien de un grupo perfilado es n veces más probable que el común de la gente, a ser un riesgo para la seguridad, entonces, usando este método, la gente de ese grupo serán seleccionados 3 veces más que el común de la gente.

Historia
Press desarrolló el sistema de muestreo como forma para muestrear largas secuencias de ADN. El sistema también fue desarrollado de manera independiente por Ruben Abagyan, profesor del TSRI en La Jolla, California, para el uso en diferentes contextos biológicos. Un descubrimiento aún más reciente fue el de Martin L. Schooman, quien usó el muestreo sesgado de raíz cuadrada en un modelo de prueba de distribución para confiabilidad de software.
La propuesta posterior de Press (publicada en el 2009) fue usar el método de muestreo sesgado de raíz cuadrada en la seguridad de los aeropuertos, argumentando que el método haría un uso más eficiente de los limitados recursos poseídos para la detección, en comparación con la práctica vigente que lleva a escanear a las mismas personas de manera frecuente y repetitiva. Sin embargo, el uso de este método presupone que aquellos que realizan la detección poseen información estadística exacta de aquellas personas supuestas de mayor riesgo para la seguridad.

Riesgo

Raíz cuadrada de muestreo sesgado


El Palacete Laredo, construido en Alcalá de Henares (Madrid - España) en 1882, es un palacio neomudéjar. Actualmente es la sede del Museo Cisneriano, del Centro Internacional de Estudios Históricos Cisneros.

En 1975 fue declarado monumento inmueble del patrimonio histórico español. En el registro de Bienes de Interés Cultural consta con el código: RI-51-0004172.

Historia
Otras denominaciones son Palacio Laredo o Quinta La Gloria. Y también es conocido como Hotel Laredo, no por alojar huéspedes, sino por ser una casa aislada de las colindantes y habitada por una sola familia.

Está situado en el Paseo de la Estación de Alcalá de Henares (Madrid - España). Fue construido por Manuel José Laredo y Ordoño como vivienda particular, entre 1880 y 1884. Es de estilo neomudéjar, con decoración interior en yeserías y azulejos de inspiración oriental, como el minarete con reloj que asoma al exterior. El arquitecto de la obra fue Juan José de Urquijo.

Fue vendido por su propietario, en el año 1895, a su prestamista el relojero y cónsul suizo Carlos Eduardo Lardet Bovet. Laredo se marchó a vivir a Madrid, donde falleció al año siguiente. En 1918 lo compra Vicente Villazón Fernández, que lo renombra como "Quinta Concepción". En 1942 lo adquirieron los hermanos de Luque y Ángel Aguiar, que dividieron y vendieron parcelas de la finca. Los herederos de Aguiar-Luque, en 1973, donaron el palacio al Ayuntamiento de Alcalá de Henares. En los años ochenta fue rehabilitado por la arquitecta Genoveva Christoff Secretan y, al finalizar la restauración en 1988, el Ayuntamiento lo cedió a la Universidad de Alcalá.

Uso actual
En la actualidad el edificio pertenece al Ayuntamiento de Alcalá de Henares, aunque lo gestiona la Universidad de Alcalá. Es la sede del Museo Cisneriano y del Centro Cisneriano de Investigación. Alberga una colección de antiguos documentos de la Universidad de Alcalá, entre los que destacan una edición original de la Biblia Políglota Complutense, y la Biblia Políglota de Amberes.

Artífice

Manuel José Laredo y Ordoño (Amurrio, Álava 1842 - Madrid 1896), propietario y autor del proyecto de este palacio destinado a ser la residencia habitual de su familia. Es uno de los personajes más destacados y carismáticos del  de Alcalá de Henares de la que fue alcalde entre 1891-93. Fue restaurador, constructor y pintor; trabajó en Alcalá en las obras de rehabilitación del Palacio Arzobispal. Dedicado al ejercicio de las artes suntuarias destacó en la pintura decorativa y escenográfica, y puso de relieve su competencia artística en la construcción de este edificio. También fue miembro de la Real Academia de San Fernando.

Edificio

Su estilo ecléctico neomudéjar, incorpora elementos góticos, renacentistas, pompeyanos y modernistas, con una exhaustiva utilización de las posibilidades decorativas del ladrillo caravista. En torno al edificio se conserva uno de los pocos jardines románticos que perduran en la ciudad.

En su interior hay 15 piezas arqueológicas originales trasladadas por su propietario desde edificios de los siglos XV y XVI. Así, la bóveda y columnas del Castillo de Santorcaz, artesonados del palacio de los Marqueses de Tendilla (Guadalajara), columnas del claustro del Convento de Jesús del Monte en Loranca de Tajuña, azulejos procedentes del palacio de Pedro I el Cruel de Jaén y Toledo. Hay salas inspiradas en la Alhambra, y frescos con motivos pompeyanos y platerescos. El Salón de los Reyes está decorado con pinturas de distintos monarcas, y en el techo presenta una representación del firmamento como se concebía en la Edad Media; en la actualidad sirve de salón de actos y sala de conferencias.

La mezcla de varios estilos arquitéctonicos le dan una singularidad al monumento. Su autor se inspiró, no obstante, en lo que se conoció como el movimiento "Arts and Crafts", impulsado por William Morris en Inglaterra. Las decoraciones con pinturas de cada estancia y con diseños ambientales diferentes para cada una, hacen de este edificio un ejemplar de la tendencia modernista de la época, y desde luego de excepcional interés arquitectónico en la Comunidad de Madrid.

Museo Cisneriano

En 1996 la Universidad de Alcalá creó el Centro Internacional de Estudios Históricos Cisneros (CIEHC) para el estudio de la figura del Cardenal Cisneros y su época, así como la historia de las universidades. El Centro pretende desarrollar una conciencia histórica europea y contribuir al conocimiento de la historia de sus pueblos mediante la práctica de la docencia y la investigación. Sigue dos líneas de orientación científica: una centrada en la historia de las órdenes mendicantes, la de la antigua Universidad de Alcalá y el análisis de la figura y de la obra de su fundador; y la otra orientada a analizar los diversos aspectos del desarrollo histórico del ámbito en que se ubican las ciudades de Guadalajara y Alcalá de Henares.

El 20 de noviembre de 2001 la Universidad de Alcalá inauguró las actuales instalaciones del CIEHC en el Palacete Laredo. El edificio acoge un centro de documentación, con aproximadamente 150.000 microfilminas de documentos históricos; y una biblioteca especializada que incluye fuentes documentales y bibliográficas relativas a la historia de la antigua Universidad de Alcalá.

El Museo Cisneriano está abierto al público, y en él se puede admirar una sorprendente colección documental en torno al gran mecenas de la ciudad de Alcalá el cardenal Francisco Jiménez de Cisneros. Destaca la Biblia Políglota Complutense, obra en seis volúmenes que constituyó en su momento una revolución teológica, al ser la primera edición políglota de una Biblia completa. Impresa en cuatro idiomas (idioma hebreo, idioma griego, latín e idioma arameo), de las 600 copias publicadas, sólo se sabe de la supervivencia de 123, y en este museo se expone una de manera permanente por primera vez. También se encuentran los cuatro volúmenes de la Biblia Políglota de Amberes o Biblia Regia, encargada por Felipe II a Benito Arias Montano, un antiguo estudiante de la Universidad de Alcalá. Además, el Museo muestra importantes objetos relacionados con el cardenal Cisneros, que van desde retratos suyos de la época, hasta su cáliz o su testamento.

Véase también
 Historia de Alcalá de Henares
 Institución de Estudios Complutenses
 Monumentos del patrimonio histórico de España
 Patrimonio histórico de Alcalá de Henares
 Universidad de Alcalá (histórica)
 Anexo:Alcalá de Henares en el cine y la televisión
 Anexo:Bienes de interés cultural de la Comunidad de Madrid
 Anexo:Edificios de Alcalá de Henares

Referencias

Bibliografía
 Josué Llull Peñalba. El Palacio de Laredo. Alcalá de Henares: Servicio de Publicaciones de la Universidad de Alcalá; 2009. ISBN 9788481388473

 Josué Llull Peñalba. Jugar en sitios históricos: dos experiencias de educación en el tiempo libre e interpretación del patrimonio en Alcalá de Henares. Pulso. 2010; 33:131-59.

 Arroyo Durán F. El mensaje secreto del Palacio Laredo. En: Arroyo Durán F (coordinador). Hispania incognita. Templespaña. Madrid: Aguilar; 2006. Capítulo 33.

Enlaces externos

 Base de datos de bienes inmuebles del patrimonio histórico español
 Centro Virtual Cisneros
 Instituto del Patrimonio Cultural de España
 Ley 16/1985, de 25 de junio, de Patrimonio Histórico Español
 Ministerio de Cultura de España: bienes culturales protegidos
 Wiki Loves Monuments

Palacios de España del siglo XIX
Laredo
Monumentos de Alcalá de Henares
Bienes de interés cultural de Alcalá de Henares
Arquitectura neomudéjar en España
Arquitectura en la Comunidad de Madrid en el siglo XIX
Arquitectura de España de 1882
Museos biográficos y casas museo de España
Museos de Alcalá de Henares
Museos de España inaugurados en 1996
Edificios institucionales de Alcalá de Henares

Palacete Laredo


Azerbaycan dili, Azerbaycanca, Azerbaycan Türkçesi veya kısaca Azerice, (), Türk dilleri dil ailesinin Oğuz grubu içerisinde yer alan ve bir Türk halkı olan Azerilerin ana dilini oluşturan dil. En çok konuşucusu İran Azerbaycanı'nda bulunan dil (تۆرکۆ Türkü, تۆرکجه Türkcə), Azerbaycan Cumhuriyeti'nin resmî dilidir. Rusya'ya bağlı özerk bir cumhuriyet olan Dağıstan'ın ise resmî dilleri arasında yer alır.

Azerbaycan'da 1936 yılına kadar halk kendisini Türk, dilini ise Türkçe olarak adlandırmaktaydı. Bu tarihten sonra Azerbaycanlı ve Azerbaycan dili adlandırması ihdas edilmiştir. SSCB dağıldıktan sonra 1992 yılından 1995 yılına kadar Azerbaycan Anayasası'nda resmî dil Türkçe olarak tanımlanmıştır. Daha sonra Azerbaycan dili şeklindeki adlandırma kabul edilmiştir.

Özellikle Rus kaynaklarında Azerbaycanlılar için Tatar, dili için Tatar dili adlandırması da görülmektedir. Çünkü Tatar adı, tarih boyunca farklı topluluklar tarafından 8 farklı grubun adı olarak kullanılmıştır. Azerbaycan halkı da bu halklardan biridir.

Dil, İran'da konuşulan Güney Azerice ve Azerbaycan Cumhuriyeti'nde konuşulan Kuzey Azerice olmak üzere iki farklı değişkeye sahiptir. Bu iki form kendi aralarında sesbilim, biçimbilim, sözdizim, kelime dağarcığı ve alıntı sözcüklerin kökenleri konusunda çeşitli farklılıklar gösterir. Azerice, Türkçe, Türkmence, Kaşkayca ve Gagavuzcanın aralarında bulunduğu diğer Oğuz dillerinin yanı sıra, bu dillerden etkilenmiş bir Kıpçak dili olan Kırım Tatarcası ile de yüksek oranda karşılıklı anlaşılabilirlik gösterir.

Tarih

Türkçeye (Türkiye Türkçesine) en yakın Türk dillerinden birisidir. Bunun nedenlerinden birisi Azericenin de Türkçe gibi Oğuz grubuna dahil olmasıdır. Aynı zamanda yazı dili de olan Azerbaycanca yazı dili geleneğine sahip olma bakımından Türkçeyle hemen hemen paraleldir.

Ana Oğuz Türkçesi

Türk dil ailesi, 13. yüzyılda Hazar'ın batısında Oğuzca merkezli bir özellikte bağımsız gelişimine başlamıştır. Batı Türkçesi (Oğuzca veya Yeni Batı Türkçesi) olarak belirtilen bu bölge değişkesinin içinde saha bakımından zamanla iki daire meydana gelmiştir. Bunlardan biri Azerbaycan ve Doğu Anadolu sahasını içine alan Doğu Oğuz kolu, diğer Osmanlı sahasını içine alan Batı Oğuz koludur.

11. - 13. yüzyıllar arası, aynı zamanda Oğuzların Orta Asya'dan batıya doğru uzanan siyasî etkinliklerinin güçlenme dönemidir. Nitekim daha 11. yüzyılda Büyük Selçuklu Devleti'nin batıya yaptığı göçlerle, Oğuz nüfuzu yalnız Sirderya, Maveraünnehir, Harezm ve Horasan bölgelerinde kalmamış; Azerbaycan üzerinden Abbasî Devleti'nin başkenti ve büyük kültür merkezi Bağdat'a kadar uzanmıştır. Bu etkililik Oğuzca açısından da aynı yönde bir gelişme yaratmıştır.

Acem Türkçesi

Acem Türkçesi veya Orta Azerbaycanca, 15. ve 16. yüzyıllarda bölge Türkleri tarafından anadil, İran ve Kafkasya'daki halklar tarafından lingua franca olarak konuşulan bir Türk diline verilen isimdir. Azerbaycan Türkçesi buradan türetilmiştir. Bu dil Eski Anadolu Türkçesinden (Ana Oğuz Dilinin bir başka kolu) gelmektedir. Acem Türkçesi Karakoyunluların, Akkoyunluların, Safevilerin ve Afşarlıların resmi diliydi.

Modern dönem

Azerbaycan dili ağırlıklı olarak İran'da konuşulmaktadır (1997 tahminine göre, İran'da bu dili konuşanların toplam sayısı yaklaşık 23,5 milyon kişidir) ve ülke nüfusunun %98'inden fazlasının yerli olduğu Azerbaycan'da ve Kuzey Irak'ta.

İran'da Azerbaycan dili hemen hemen Kazvine kadar yayılmıştır. İran'ın kuzeybatı vilayetlerinde (öncelikle Batı ve Doğu Azerbaycan'da, ayrıca Hazar Denizi'nin güneydoğu kıyısında: Galuga'da) konuşulur.

Irak'ta Azerice ağırlıklı olarak Kerkük, Erbil ve Revanduz'da, ayrıca Kerkük'ün güneydoğusunda El-Mikdadiya, Khanaqin ve Mandali gibi şehir ve köylerde ve Musul bölgesindeki bazı yerlerde konuşulmaktadır.

Yukarıdaki ülkelere ek olarak, Azerbaycanlıların Gürcistan'da (Kvemo-Kartli), Rusya'da (Dağıstan), Türkiye'nin Kars ve Yğdir illerinde ve diasporadaki kompakt ikamet yerlerinde de Azerbaycan dili konuşulmaktadır.  1990'lara kadar Azerbaycan dili Ermenistan'da da konuşulmaktaydı.

2010 nüfus sayımının sonuçlarına göre, Rusya'da Azerbaycan dilini bildiğini belirtenlerin sayısı 473.044 kişiydi, bunlardan sadece 368.173'ü Azerbaycanlı (toplam Azerbaycanlı sayısı 603.070 idi

Batı ve Doğu kollarının açılması
Azerice ve Osmanlı Türkçesi arasında, daha çok şivede kalan ayrılıklarda Doğu Oğuz koluna Oğuz dışı Türk dillerinin, özellikle Kıpçakça unsurlarının yaptığı etki ve İlhanlılardan kalan bazı Moğolca etkisi görülebilir. Bu iki Türkçe arasındaki başlıca ayrılıklar, sözcük başındaki b - m, sözcük içindeki ķ - ġ - ħ, ilk seslemdeki e - i, sözcük başındaki t - d ile belirtme ve bazı eylem çekimleri etrafında toplanmıştır.

Batı ve doğu Oğuz kolları arasındaki farklılıklar 14. yüzyıldan sonra kesinleşmeye başlamıştır. Azerbaycan sahasında yetişen başlıca edebî şahsiyetlerin bulunduğu 17. yüzyıldan önce de doğu ve batı Oğuz kolları arasında kayda değer bir ayrılık bulunmadığı için bu iki Oğuz lehçesi, yazı dili olarak Batı Türkçesi adı altında zikredilmişlerdir.

Türkçe ile Karşılıklı Anlaşılabilirlik
Azerice ile Türkçe arasında karşılıklı anlaşılabilirlik seviyesi oldukça yüksektir. Öyle ki bazı metinlerde sadece sözcüklerdeki ve eklerdeki bazı ses farkları dışında bir fark görülmemektedir:

Azericede bazı ifade şekillerinin Türkçeden farklı olması sebebiyle bazen Türkçe konuşanlar tarafından yanlış anlaşılabilmektedir. Saatlerin söylenişindeki ikiyə on dəqiqə işləmiş gibi bir ifade yanlış olarak ikiyi on geçe gibi anlaşılabilir. Bunun anlamı ise aslında biri on geçe olup "saat ikiye doğru on dakika ilerlemiş" demektir.

Türkçede müstehcen olarak anlaşılabilecek karxana fabrika, imalathane, sex imalathane, atölye, pəzəvəng izbandut, kazulet, hödük, yaraq silah, qıç bacak gibi sözcükler zaman zaman mizah konusu yapılmaktadır.

Bununla birlikte Azerice ile Türkçenin söz varlığının %99 oranında örtüştüğü belirtilir.

Yazı dili
Arap asıllı Türk alfabesinin kullanıldığı devirlerde Azerbaycan ve Osmanlı Türkçesi sahalarında kaleme alınan eserlerin imlasında büyük ortaklıklar söz konusu olmuştur. Çünkü Türkçenin eski devirlerinden gelen ve bu alfabede standartlaşan imla, doğu ve batı sahalarında aynı imla geleneğini gerektiriyordu.

19. asrın başlarından itibaren Ruslar, Kafkaslar ve Azerbaycan'ı istila etmeye başladılar. 18 Şubat 1828'de Ruslarla Kaçar Hanedanı arasında imzalanan Türkmençay Antlaşması gereğince Aras Nehri'nin kuzeyinde kalan Azerbaycan toprakları Ruslara bırakıldı. Azerice, 17. yüzyıldan sonra kendi mecrasında gelişimine devam etmişti. Rus egemenliğinden sonra, Osmanlı Türkçesi bölgesi ile olan irtibatların azalması ve zamanla bölgede oluşturulan devlet yapısı sonucunda yazı dili olarak Azerice "Azerbaycan Türkçesi" adıyla resmiyet kazandı.

Coğrafi dağılım
Azerice, Azerbaycan'da 11.250.000, İran'da ise 25 ila 35 milyon kişi tarafından konuşulan bir dildir. Irak Türkmenlerinin ağzı da Azericenin bir ağzıdır. Azerbaycan'da 1991 yılı itibarıyla Azericeye uyarlanan Latin alfabesi yeniden kullanılmaya başlanmıştır. Türkiye'de Ardahan, Kars, Iğdır ve Ağrı illerinde konuşulur. Erzurum, Artvin ve Bayburt illerinde konuşulan Türkçe ile de büyük benzerlikler taşır.

Ağızları
Azerbaycan arazisinde dört ağız vardır:

 Doğu ağzı — Kuba, Şamahı, Bakü, Muğan ve Lenkeran ağızları
 Batı ağzı — Kazah, Karabağ, Gence ağızları
 Kuzey ağzı — Şeki (Nuha) ve Zakatala-Kah ağızları
 Güney ağzı — Nahçıvan, Culfa, Ordubad, Erivan ağızları

Sesbilim

Ünsüzler

İnce g [ɟ] sesi Rusça asıllı sözcüklerde Türkçedeki gibi telaffuz edilir. Diğer sözcüklerde ise ağız ve dil /y/ sesini telaffuz edecek şekilde açılarak /g/ denildiğinde telaffuz edilir. İnce k sesi Rusça asıllı sözcüklerde Türkçedeki gibi telaffuz edilir. Diğer sözcüklerde ise ağız ve dil /y/ sesini telaffuz edecek şekilde açılarak /k/ denildiğinde telaffuz edilir. Sözcük sonlarında ise konuşma dilinde çoğunlukla /y/ sesine döner: inəy "inek", görəy "görelim". Sözcükler ek aldığında da bu durum görülebilir: ürəydi "yürektir".

Ünlüler

Standart Azerice ünlüler: .
Azerice /æ/ sesi yazıda uluslararası literatürde schwa adı verilen ə harfi ile (Türkiye Türkolojisinde ä harfiyle) temsil edilmektedir. Bu ses ağız /a/ sesini telaffuz edecek şekilde açılarak /e/ denildiğinde telaffuz edilir. Diğer /e/ sesi ise yazıda e harfiyle temsil edilmektedir. Bu ses ağız /i/ sesini telaffuz edecek şekilde açılarak /e/ denildiğinde telaffuz edilir.

Alfabe

Türk yazı tarihi mevcut bilgilerle Göktürk alfabesi ile başlasa da Azericenin yazılmasına Arap alfabesinin bir varyantı ile başlanmıştır. Selçuklu ve Oğuzlar; 10. asırdan başlayarak Arap alfabesine Türkçe için gerekli birkaç harfi ekleyerek (ç, p, j gibi) bu alfabeyi kullanmış ve bu alfabeyle değerli eserler yaratmışlardır.

Arap asıllı alfabe, Azericenin özünü ifade etmesi için mükemmel bir alfabe olmasa da 20. yüzyıl öncesine kadar bu alfabeden Azerbaycan bölgesinde genişçe yararlanılmış ve bu alfabeyle Azeri edebiyatında eserler kaleme alınmıştır.

Azerice için 1929 yılına dek Arap asıllı alfabe kullanılmıştır. 1929-1939 yılları arasında Latin asıllı alfabe, 1939-1991 yılları arasında Kiril alfabesi kullanımda olmuştur. 1991 yılından itibaren -52 sene aradan sonra- Latin kaynaklı alfabeye tekrar geçilmiştir.

İran'ın Azerbaycan bölgesi ve diğer yerlerde yaşayan Azeriler ise bugün de Arap asıllı alfabe kullanmaktadırlar.

Alfabe değişiklikleri ve karşılıklar

Dilbilgisi

Adlar

Durum ekleri

Azericede durum ekleri 6 tanedir. Türkçeye benzemekle birlikte farklar bulunmaktadır. Başında "d" bulunan ekler "t"ye dönüşmez. Belirtme durumunda ünlüleri yalnızca "n" yardımcı ünsüzü izler.

Ad çekimi

Not: 1. çokluk şahısta +(y)Iz eki de kullanılmaktadır: Səndən ötrü can verməyə cümlə hazırız! / Səndən ötrü qan tökməyə cümlə qadiriz! (Azerbaycan Devlet Marşı) 2. çokluk şahısta -sız, -siz, -suz, -süz de kullanılabilir: yolçusuz, türksüz.

Zamirler

Şahıs Zamirleri
Türkçeden farklı olan yalnızca 1. teklik şahıs zamiridir. Zamirler şu şekildedir: mәn, sәn, o, biz, siz, onlar

Bu zamirlerin birinci ve ikinci teklik şahıs yönelme durumlarında ince ünlü kullanılır: mәnә, sәnә

İşaret Zamirleri
Azericede, Türkçedeki "şu" işaret zamirinin karşılığı yoktur. Bu ve o işaret zamirlerinin yanında,  hәmәn "o" ve hәmin "bu" işaret sıfatları vardır ve bazen anlamı kuvvetlendirmek üzere həmən o ve həmin bu şeklinde birlikte kullanılır.

Belgisiz Zamirler
Azericede çoğu belgisiz zamir Türkçe ile aynıdır. Farklı olanlardan ikisi "nәsә" ve "kimsә"dir. Şu şekilde çekimlenir:

Ancak "kimsә", "hiç kimse" anlamında ise Türkçedeki gibi çekimlenir: kimsә, kimsәyә, kimsәni, kimsәdә, kimsәdәn, kimsәnin.

Eylemler

Şimdiki Zaman
Azericede şimdiki zaman (indiki zaman) eki "-(y)ır-, -(y)ir-, -(y)ur-, -(y)ür-"dür. Kişi eki her zaman bu ekten sonra gelir.

Geniş Zaman
Azericede geniş zaman (qeyri-qәti gәlәcәk zaman "kesin olmayan gelecek zaman") eki "-(y)ar-, -(y)әr-"dir. Kişi eki her zaman bu ekten sonra gelir.

Gelecek zaman
Azericede geniş zaman (qәti gәlәcәk zaman "kesin gelecek zaman") eki "-(y)acaq-, -(y)әcәk-"tir. Kişi eki her zaman bu ekten sonra gelir.
-(y)acaq-, -(y)əcək- Gelecek Zaman Eki + Kişi Ekleri

Azericeyle ilgili tezler
Söz varlığı ile ilgili tezler:
Orhan Baldane (2022), 17. yüzyılda iran sahasında yazılmış üç dilli (İtalyanca-Farsça-Eski Azerbaycan Türkçesi) bir sözlük -inceleme ve metin- (Doktora Tezi).
Sevinc Karaca (2022), Moğolca-Azerbaycan Türkçesi söz denklikleri, (Yüksek Lisans Tezi).
Ramila Takhirova (2022), Azerbaycan Türkçesi ve Türkiye Türkçesinde bitki adlarının karşılaştırılması (Yüksek Lisans Tezi).
Mina Dolati Darabadi (2021), İran Türk ağızlarında karşılaştırmalı söz varlığı(Azerbaycan Türkçesi, Kaşkay Türkçesi, Türkmen Türkçesi, Halaç Türkçesi) (Doktora Tezi).
Kübra Yazıcı (2019), Türkmen ve Azerbaycan Türkçesindeki Arapça, Farsça kelimelerdeki ses değişmeleri (Türkiye Türkçesi ile karşılaştırılması) (Yüksek Lisans Tezi).
Orhan Baldane (2017), Telli müzik aletleri terimleri: Türkiye ve Azerbaycan (İnceleme – tematik, karşılaştırmalı ve görsel sözlük - dizin) (Yüksek Lisans Tezi).
Günsel Barış (2016), Azerbaycan Türkçesinin söz varlığının Türkiye Türkçesi ile karşılaştırılması (Yüksek Lisans Tezi)
Kamil Vüsal Paşayev (2016), Türkiye Türkçesindeki eşya adlarının Azerbaycan Türkçesindeki eşya adları ile karşılaştırılması (Yüksek Lisans Tezi).

Dil bilgisi ve dil bilimi ile ilgili tezler:
Merve İpeksoy (2023), Azerbaycan Türkçesinde kelime gruplarının söz dizimindeki yeri (Yüksek Lisans Tezi).
Gözde Aydın (2022), Azerbaycan Türkçesinde Enklitikler (Yüksek Lisans Tezi).
Vafa Rzazade (2022), Azerbaycan Türkçesinde kiplik (Yüksek Lisans Tezi).
Elif Uzun (2022), Azerbaycan Türkçesinde isim cümleleri (Yüksek Lisans Tezi).
Günay Paşayeva (2021), Azerbaycan Türkçesinde yardımcı kelimeler (Yüksek Lisans Tezi).
Çiğdem Güneş (2019), Azerbaycan Türkçesinde yapım ekleri ve işlevleri (Yüksek Lisans Tezi).
İpek Erol (2017), Azerbaycan Türkçesinde fiil çatısı (Yüksek Lisans Tezi).
Hanife Çiçekli (2013), Azerbaycan Türkçesinde fiillerin istemi (Yüksek Lisans Tezi).

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türk Lehçeleri Sözlüğü TDK - TC.Kültür ve Turizm Bakanlığı - Ahmet Yesevi Üniversitesi
Azerice<>Türkçe Sözlük  (Pamukkale Üniversitesi)
Türkçe-Azerice sözlüğü
Azerice-İngilizce, İngilizce-Azerice, Rusça-Azerice, Azerice-Rusça sözlük
İran'daki Azeriler - Video
A language of Azerbaijan  Ethnologue.com

Azerbaycan'daki diller
Irak'taki diller
Gürcistan'daki diller
İran'daki diller
Rusya'daki diller
Türkiye'deki diller

Azerice


Les championnats d'Europe d'escrime 2022, trente-cinquième édition des championnats d'Europe d'escrime, ont lieu du 17 au 22 juin 2022 à Antalya, en Turquie. La ville reçoit ces championnats pour la première fois.

Nations participantes

Médaillés

Épée

Messieurs

Individuel

Par équipes

Dames

Individuel

Par équipes

Fleuret

Messieurs

Individuel

Par équipes

Dames

Individuel

Par équipes

Sabre

Messieurs

Individuel

Par équipes

Dames

Individuel

Par équipes

Tableau des médailles

Lien interne
 Coupe du monde d'escrime 2021-2022

Lien externe

 Résultats de la compétition sur le site FencingTime.com

20
Escrime
Europe
Sport en Turquie en 2022
Escrime 2022
Escrime en Turquie
Sport en juin 2022

Championnats d'Europe d'escrime 2022


Malonogometni kup regije Zapad je jedan od četiri kvalifikacijska regionalna kupa za Hrvatski malonogometni kup za sezonu 2011./12., igran na području zapadne Hrvatske. Kup je osvojio klub "Kastav".

Sustav natjecanja
Kup se igra jednostrukim kup-sustavom krajem 2010. godine. U natjecanju sudjeluju futsal klubovi iz 2. HMNL - Zapad i 1. HMNL koji nemaju osiguran plasman u Hrvatski malonogometni kup, te pobjednici županijskih kupova s ovog područja. Pobjednik stječe pravo nastupa u Hrvatskom kupu za 2011./12.

Rezultati

Četvrtzavršnica

Poluzavršnica

Završnica

Unutarnje poveznice
 Hrvatski malonogometni kup
 Hrvatski malonogometni kup 2011./12.
 Druga hrvatska malonogometna liga 2011./12.

Vanjske poveznice
 crofutsal.com, Hrvatski malonogometni kup

Izvori
 mnk-kastav.hr, Kup Hrvatske - sezona 2011/12, wayback arhiva

zapad 2011-12

Hrvatski malonogometni kup – regija Zapad 2011./12.


Emil Zegadłowicz (n. 20 iulie 1888, Bielsko-Biała - d. 24 februarie 1941, Sosnowiec) a fost un poet polonez, prozator, dramaturg expresionist și traducător. A activat fiind membru al grupării literare regionale Czartak.

Publicații literare

Poezii
 Drogą życia, 1908;
 Nad rzeką, 1910;
 Powrót, 1911;
 Imagines, 1918;
 Odejście Ralfa Moora, 1919;
 Ballady, 1920;
 U dnia, którego nie znam, stoję bram: poema symfoniczne, 1921;
 Powsinogi beskidzkie, 1923;
 Kolędziołki beskidzkie, 1923;
 Przyjdź królestwo Twoje, 1923;
 Zielone Święta: poezje i medytacje, 1923;
 Wielka nowina w Beskidzie, 1923;
 Kantyczka rosista, 1924;
 Gody pasterskie w beskidzie: ,,Wielskiej Nowiny" część wtóra, 1925;
 Krąg, 1926;
 Dom jałowcowy: poezje 1920-1926, 1927;
 Siedem pieśni zgrzebnych o Janie Kasprowiczu, 1927;
 Dziewanny: poemat, 1927;
 Dziewanny, księga 2-ga : Zmysły, 1927;
 Rezurekcje, 1927;
 Ballada o świątkarzu, 1928;
 Flora, Caritas, Sofia: posągi i poezje, 1928;
 Widma wskazówek: elegie, 1928;
 Do Jana Kuglina w Poznaniu ul. Sew. Mielżyńskiego 24, 1929;
 Dziesięć ballad o powsinogach beskidzkich, 1929;
 Głośniki płonące, 1929;
 Zegar słoneczny w chińskim ogrodzie, 1929;
 Chleb i wino, 1930;
 Duma o obronie Sigetu, 1932;
 Pieśń o Śląsku, 1933;
 Światła w okopach, 1933;
 Podsłuchy, 1933;
 Czarny dzień, 1935.

Proză
Seria Żywot Mikołaja Srebrempisanego
 Godzina przed jutrznią, 1927;
 Z pod młyńskich kamieni, 1928;
 Cień nad falami, 1929;
 Zmory, 1935.

Legături externe
  Emil Zegadłowicz

Nașteri_pe_20_iulie
Nașteri_în_1888
Poeți polonezi
Decese_pe_24_februarie
Decese_în_1941

Emil Zegadłowicz


Kusparija (lat. Angostura trifoliata, sin. Cusparia trifoliata, Cusparia febrifuga), vazdazeleno manje drvo iz Kolumbije i Venezuele. Nekada je klasificirano u rod Cusparia, danas u Angostura, porodica rutovki.

Kora drveta je poznata po ljekovitim svojstvima a koristili su je još Indijanci tropske Amerike. Kora drveta sadrži 2,4% gorkih alkaloida kusparin, galipin, galipidin, kusparidin i kusparein, i oko 1,5% hlapljivog ulja i glukozida koji daju fluorescentnu tvar prilikom hidrolize zagrijavanjem razrijeđenom sumpornom kiselinom.

Ime angostura (što je i ime roda), označava i gorak ekstrakt dobiven od kore ovog drveta i služi kao dodatak jelima, pićima i kao lijek – zamjena za kinin). Kora drveta S. nux-vomica iz Azije, poznata je kao lažna angostura kora.

Izvori

Vanjske poveznice

Zanthoxyloideae

Kusparija


Azinhaga ist eine portugiesische Gemeinde (Freguesia) im Kreis (Concelho) von Golegã, im Ribatejo.

Geografie
Der Ort liegt am Rio Almonda, in den grün bewachsenen Flachgebieten rund um den Rio Tejo.

Geschichte
Azinhaga wurde vermutlich in maurischer Zeit gegründet, sein Name bedeutet auf Arabisch in etwa "enger Weg" oder "schmaler Durchgang". Seine Stadtrechte ("Foral") erhielt der Ort von König Sancho II. Anfang des 13. Jahrhunderts. Vor allem in der Zeit des königlichen Ministerpräsidenten Marquês de Pombal (1699–1782) wurden viele der Zuflüsse und Seitenarme des Tejo umgeleitet und die Gegend von Azinhaga trockengelegt, so dass der Grund für die arabische Namensgebung wegfiel und Azinhaga Teil des heutigen weiten, für Landwirtschaft, Vieh- und Pferdezucht geeigneten Gebietes wurde. Durchziehende Truppen des französischen Invasionsheer verursachten Anfang des 19. Jahrhunderts beträchtliche Schäden. Seit 1895 gehört Azinhaga zum damals neugeschaffenen Kreis (Concelho) von Golegã, und nicht mehr zum Concelho von Santarém, zu dem es vorher stets gehörte.

Kultur und Sehenswürdigkeiten
Im Ort wurde 2008 im Beisein Saramagos die Casa Museu José Saramago eröffnet, ein Museum für den bekanntesten Sohn des Ortes und Literaturnobelpreisträgers 1998. Einige Einrichtungen seiner Stiftung (Fundação José Saramago) sind ebenfalls dort untergebracht.

Die dreischiffige Kirche Igreja de Nossa Senhora da Conceição stammt aus dem 17. Jahrhundert, einige Azulejos aus der Zeit sind noch in ihr zu sehen. Durch die französischen Invasionstruppen unter Marschall André Masséna im Winter 1810/1811 stark zerstört, wurde ihr Wiederaufbau erst 1882 abgeschlossen. Sie erhielt dabei einen vorher nicht existenten Kirchturm.

Verschiedene alte Herrenhäuser liegen im Gebiet der Gemeinde. In einem wird eine private Hotelanlage für Reiturlaub geführt.

Das Feuchtgebiet des Paúl do Boquilobo ist seit 1981 von der UNESCO als Biosphärenreservat anerkannt.

Im Mai findet das jährliche Stadtfest statt. Mit Parallelen in Herkunft und Ausrichtung zur Festa dos Tabuleiros im nahen Tomar, findet hier außerdem alle vier Jahre die Festa do Bodo statt. Sie ist eine ursprüngliche rein religiöse Prozession, die heute über mehrere Tage zusätzlich verschiedene Veranstaltungen umfasst, von Musik über Gastronomie und Kleinkunst bis zu Ausstellungen und Folkloretänze. Nach 2007 und 2011 findet die nächste Festa do Bobo 2015 statt.

Wirtschaft
Der Ort lebt vor allem von der Landwirtschaft. Pferdezucht hat ebenfalls Bedeutung, besonders des Lusitano-Pferdes. Ebenso wie die lokale Rinderzucht (Stiere) ist auch die Pferdezucht hier, wie allgemein im Ribatejo, mit dem portugiesischen Stierkampf verbunden.

Verkehr

Eisenbahn
Azinhaga liegt 4 km über die Kreisstraße entfernt von Mato de Miranda, einem Haltepunkt der Linha do Norte.

Fernstraße
Der Ort ist über die Nationalstraße N365 an die 15 km entfernte A23 (Auffahrten Entroncamento und Atalaia) und über die jeweils etwa 20 km entfernten Auffahrten Santarém und Torres Novas an die A1 angeschlossen.

Söhne und Töchter
 Francisco Serrão († 1521) Seefahrer
 João Carlos de Saldanha Oliveira e Daun (1790–1876), adliger General und liberaler Politiker, mehrfach Premierminister
 José Saramago (1922–2010) Schriftsteller, Literaturnobelpreisträger 1998
 Augusto do Souto Barreiros (1922–2012) Literat und Bühnenautor

Weblinks

 Blog über Azinhaga (port.)
 Impressionen aus Azinhaga auf YouTube

Einzelnachweise

Golegã

Azinhaga


Winifred Cullis ( - ) est une physiologiste et universitaire britannique, première femme titulaire d'une chaire dans une faculté de médecine au Royaume-Uni.

Biographie
Née à Gloucester, Winifred est la cinquième des six enfants de Frederick John Cullis, ingénieur civil, et de Louisa née Corbett. Son frère Cuthbert Edmund Cullis est mathématicien. La famille s'installe à Birmingham en 1880. Elle fait ses études secondaires à la Summer Hill School, puis au lycée de filles King Edward VI de Birmingham et suit des cours de sciences au Mason College.

Elle poursuit ses études au Newnham College de Cambridge en 1896, grâce à une bourse Sidgwick, et obtient une mention bien aux deux parties des tripos en sciences naturelles (1899 et 1900). Cambridge ne remet pas de diplômes aux femmes à cette époque, mais l'université lui décerne une maîtrise en 1927. Elle soutient une thèse de doctorat en sciences à l'université de Londres en 1908, intitulée Experiments upon the isolated mammalian heart, especially with regard to the action of defibrinated blood upon it.

Cullis commence sa carrière au Royal College of Surgeons et au Royal College of Physicians en 1901 en tant qu'assistante de Thomas Gregor Brodie, tout en travaillant à temps partiel dans une école. Elle est ensuite nommé démonstratrice en physiologie à la London School of Medicine for Women la même année 1901. Elle est nommée assistante en 1903, puis conférencière à temps partiel en 1908. En 1912, elle est nommée maître de conférences et chef de département. En 1916, après la mort de Thomas Gregor Brodie, elle le remplace durant une année comme professeure intérimaire à l'université de Toronto. Elle est nommée professeure de physiologie à l'université de Londres en 1919. Elle devient ainsi la deuxième femme titulaire d'une chaire universitaire au Royaume-Uni.. Elle est professeure émérite en 1941.

En 1915, Cullis était l'une des cinq premières femmes élues membres de la Physiological Society et elle siège au comité de la société de 1918 à 1925. Elle préside le congrès de la société de 1920. Elle est membre fondatrice de la British Federation of University Women dont elle est présidente de 1925 à 1929, et membre de la Fédération internationale des femmes diplômées des universités (FIFDU) qu'elle préside de 1929 à 1932.

Ses recherches en physiologie portent sur les mécanismes de sécrétion de l'urine et des échanges gazeux dans le cœur et dans l'intestin. Elle s'est également impliquée dans l'enseignement des sciences aux niveaux national et international. Durant la Seconde Guerre mondiale, elle est directrice  de la section féminine des services d'information britanniques à New York, de 1941 à 1943, puis elle donne des conférences destinées à la Royal Air Force au Proche-Orient en 1944-1945.

Elle meurt le  à son domicile de Pembridge Square, à Londres.

Publications
 The Body and its Health, avec Muriel Bond (1935).
 Your Body and the Way it Works (1949).

Honneurs et distinctions
Elle est commandeur de l'Empire britannique (CBE) en 1929.

Elle est présidente de la British Federation of University Women (1925-1929) et de la Fédération internationale des femmes diplômées des universités (FIFDU) (1929-1932. La FIFDU crée un prix en son honneur.

Cullis a reçu des doctorats honoris causa du Vassar College (1919), du Goucher College (1931) et de l'université de Birmingham (1955).

Références

Voir aussi

Bibliographie

 .
 .

Liens externes

Physiologiste britannique
Professeur à l'université de Londres
Pionnière en médecine
Étudiante de Newnham College
Docteur de l'université de Londres
Docteur honoris causa de l'université de Birmingham
Naissance en juin 1875
Naissance à Gloucester
Décès en novembre 1956
Décès à Londres
Décès à 81 ans

Winifred Cullis


An Andropogon brasiliensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni A.Zanin ngan Longhi-wagner. An Andropogon brasiliensis in nahilalakip ha genus nga Andropogon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Andropogon

Andropogon brasiliensis


Robert Alan Krieger (Los Angeles, Kalifornija, 8. siječnja 1946.), je američki jazz i rock gitarist. 1960-e postao je poznat kao gitarist rock grupe The Doors.

Život i rad
Za grupu The Doors napravio je skladbe poput "Light My Fire", "Runnin", "Blue", "Love Her Madly" i "Touch Me". nakon Morrisonove smrti, preuzima ulogu pjevača zajedno s klavijaturistom Ray Manzarek. Nakon raspada The Doorsa 1973. osnovao je osobnu grupu pod nazivom "The Robby Krieger Band", koja se također nakon kratkog vremena raspala.
S kolegama iz The Doorsa John Densmore i Jess Roden osnovao je kratkotrajnu grupu pod nazivom Butts Band.

Svirao je gitaru na raznim snimkama za Blue Öyster Cult. 1990. nastupa s Eric Burdon na plaži Ventura u California. Koncert je nezakonito proizveo CD koji bi također mogao uključivati pjesme The Doorsa, objavljen kao DVD 2008. pod nazivom "Eric Burdon - Live At The Ventura Beach California".

Zbog nesuglasica s bivšim članovima The Doorsa, Krieger je osnovao novu grupu pod nazivom The Doors of the 21st Century. U parnici oko imena benda koja je završila u korist John Densmore, bivši član The Doorsa, Krieger je ponovno promijenio ime benda u Riders on the Storm.

Osim Kriegera i Manzareka, grupu čine Brett Scallions (koji se mijenja kao pjevač Ian Ausburya), bubnjar Ty Dennis i bas gitara Phil Chen.

Diskografija

The Doors
1967: The Doors
1967: Strange Days
1968: Waiting for the Sun
1969: The Soft Parade
1970: Morrison Hotel
1971: L.A. Woman
1971: Other Voices
1972: Full Circle
1978: An American Prayer

Solo
1974: The Butts Band
1977: Robby Krieger & Friends
1982: Versions
1989: No Habla
1993: The American Motorcycle Soundtrack
1995: Robby Krieger Organization Live
2000: Cinematix

Vanjske poveznice

Službena stranica

Američki rock-glazbenici
The Doors

Robby Krieger


Indeterminate may refer to:

In mathematics
 Indeterminate (variable), a symbol that is treated as a variable
 Indeterminate system, a system of simultaneous equations that has more than one solution
 Indeterminate equation, an equation that has more than one solution
 Indeterminate form, an algebraic expression with certain limiting behaviour in mathematical analysis

Other
 Indeterminate growth, a term in biology and especially botany
 Indeterminacy (philosophy), describing the shortcomings of definition in philosophy
 Indeterminacy (music), music for which the composition or performance is determined by chance
 Statically indeterminate, in statics, describing a structure for which the static equilibrium equations are insufficient for determining the internal forces

See also
 Indeterminacy (disambiguation)

Indeterminate


كريم ذكري (من مواليد 10 مايو 1985) هو مدافع كرة قدم مصري يلعب في نادي الترسانة بالدوري الدرجة الثانية المصري.

لمع كريم ذكري مع نادي المصري قبل أن ينتقل إلى نادى الزمالك المصري في مايو 2007 مقابل مقابل 3,5 مليون جنيه.
ولكنه لم يشارك بشكل أساسي معي نادي «الزمالك» فانتقل إلى نادي نادي بتروجيت في 2009.
عاد ذكري لنادي المصري مجددا في يناير 2011.

وفي سبمتبمر 2015، انتقل ذكري لنادي الترسانة الذي ينافس في الدرجة الثانية المصري لمدة موسمين في صفقة انتقال حر.

روابط خارجية

مصادر

لاعبو كرة قدم رجالية مصريون
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
توأم رياضي
توائم من مصر
رياضيون من بورسعيد
لاعبو الدوري المصري الممتاز
لاعبو النادي المصري
لاعبو كرة قدم مصريون
لاعبو نادي الترسانة
لاعبو نادي الزمالك
لاعبو نادي بتروجيت
لاعبو نادي تليفونات بني سويف
مواليد 1405 هـ
مواليد 1985
مواليد في بورسعيد

كريم ذكري


La cordillera Volcánica es una cadena de montañas volcánicas, al sur del Perú que se extiende unos 80 km en dirección noroeste-sureste por el territorio de los departamentos de Arequipa y Moquegua. Forma parte del arco volcánico del Perú y presenta una superficie de 15 km² de glaciares. Su mayor elevación se alcanza en el volcán Chachani, con 6.057 m de altitud. Al centro de este sistema volcánico se encuentra la Laguna de Salinas, de 13 km de longitud, que constituye un original criadero de aves zancudas como las parihuanas y los flamencos.

Ubicación geográfica
Esta cordillera se alza en las inmediaciones de la ciudad de Arequipa y está comprendido entre los 16° 07′ y 16° 36′ de latitud sur, y los 71° 34′ y 70° 51′ de latitud oeste del meridiano de Greenwich, atravesando los departamentos de Arequipa (Provincia de Arequipa) y Moquegua (Provincia de General Sánchez Cerro), entre los volcanes de Nocarane y Huaynaputina.

Geomorfología
La Cordillera Volcánica se observa cortada por una serie de valles y quebradas entre los que figura principalmente el del Chili, el mismo que se presenta encañonado en gran parte de sus recorrido. Esta cordillera ha sido modificada por la glaciación pleistocénica, a excepción el Misti que por ser uno de los volcanes más recientes del área, mantiene su forma cónica muy bien conservada. Como consecuencia de esta glaciación se observan circos glaciares, valles en forma de U, superficies estriadas, crestas dentadas, valles colgados; e igualmente, acumulaciones glaciáricas que ocupan las partes bajas y septentrionales de estas montañas.

Clima y vegetación
El clima reinante en la cordillera varía de templado a frío y seco, intensificándose durante las noches debido a los fuertes vientos; pero, a pesar de todo, los días suelen ser soleados durante la temporada seca (mayo-noviembre). La temperatura media anual se acerca a los 0 °C, siendo entre junio el mes más frío y con persistentes nevadas. La estación lluviosa se presenta en los meses de diciembre a marzo. La vegetación está representada por el Tola, así como el ichu, los musgos y líquenes.
Los valles crean una geografía de microclimas diversos, aptos para la agricultura; los cultivos típicos de la región incluyen variadas especies de patatas, maíz, cebollas, y otros productos alimenticios que se complementan con la cría de camélidos (llamas y vicuñas) y ovinos.

Ascensiones históricas
Entre las más interesantes ascensiones en esta cordillera se encuentra la de los volcanes Misti y Ubinas, cuyo primer vencedor fue el vulcanólogo italiano residente en Arequipa Alberto Parodi Isolabella, el año 1955. Otro explorador italiano residente en el Perú, Franco Zadra, acompaña a Parodi y ambos escalan el Chachani y el Misti en diferentes ocasiones. En 1963 llegaron a esta cordillera, para hacer estudios vulcanológicos miembros de la Academia de Exploración Geográfica de Guatemala, quienes subieron al Pichu Pichu y el Misti, estudiando, en este último, las fumarolas que salen del cráter y que les demostraron que aún había actividad en el domo de este volcán.

Cumbres más altas
Formada por numerosos volcanes, la cordillera Volcánica alcanza su mayor altitud en el volcán Chachani, con 6.057 metros.

Véase también
 Cordilleras del Perú
 Geografía del Perú

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Observatorio Vulcanológico del Sur (OVS) del Instituto Geofísico del Perú
 Observatorio Vulcanológico del INGEMMET (OVI)

Volcanica
Volcanica
Volcanica
Zona volcánica de los Andes Centrales

Cordillera Volcánica (Perú)


Ilan Kabiljo (Zagreb, 12. ožujka 1969.), hrvatski skladatelj, aranžer, producent, pjevač i perkusionist.

Životopis

Kabiljo se glazbeno obrazovao u zagrebačkoj glazbenoj školi Pavao Markovac te u obiteljskom okruženju gdje je majka Katja profesorica klavira, a otac Alfi skladatelj, dirigent i aranžer. Pohađao je Sveučilište u Kaliforniji (UCLA) gdje se glazbeno usavršavao. Devedeset je u duetu Ilan&Ivana, s Ivanom Vrdoljak Vannom, snimio desetak pjesama. Kasnije objavljuje tri samostalna albuma. Istovremeno je surađivao kao skladatelj, producent i aranžer s ET-om, Ivanom Banfić, Ninom Badrić, grupom Divas i drugima. Godine 1998. osvaja Porina za produkciju albuma Personality Nine Badrić.

Živi i radi u Beču.

Albumi

 La Cienega (1996.)
 The Fugitive (1998.)
 Samo jednom se ljubi (2000.)

Izvori

Vanjske poveznice

 Ilan Kabiljo na zamp.hr

Hrvatski pjevači
Hrvatski glazbeni producenti
Hrvatski skladatelji
Dobitnici diskografske nagrade Porin

Ilan Kabiljo


Bartolomé de Ledesma, OP (falecido a 16 de fevereiro de 1604) foi um prelado católico romano que serviu como Bispo de Antequera, Oaxaca (1583–1604) e Bispo do Panamá (1580–1583).

Mortos em 1604
Bispos católicos
Bispos nomeados pelo Papa Gregório XIII

Bartolomé de Ledesma


Beşköylü Adem, (asıl adı Adem Ekiz) (d. 1980; Beşköy) Karadeniz ezgilerini icra eden Türk halk müziği sanatçısıdır.

1 Mart 1980'de Trabzon'un Köprübaşı ilçesinin Beşköy beldesine bağlı Konuklu (Kalis) köyünde köyünde dünyaya geldi. İlk ve orta öğrenimini Konuklu'da, lise öğrenimini Köprübaşı lisesinde tamamladı. Müzik hayatına daha küçük yaşta başladı. İlkokul yıllarında kemençe ile tanıştı ve lise bitiminde hayatınını tamamen müziğe adayarak, profesyonel anlamda müzik çalışmalarına başladı.

2000 yılında Yanarım Ateşine adlı albümünü piyasaya çıkardı. Ardından, askerlik dolayısıyla bir süre müzikten ayrı kaldı. Müzik çalışmalarını Yunanistan'da tamamladığı ikinci kasetini 2005 yılında Romaika Tragodias'ı (Rumca şarkılar) piyasaya çıkararak sürdürdü. Üçüncü kasetini ise 2007'de Kavalcı Kerim Aydın'la birlikte "Gülüm Demedim mi Sana" adıyla çıkardı. Sanatsal adını doğduğu ve büyüdüğü yer olan Beşköy'ün 1998 yılında bir sel felaketiyle haritadan silinmesi nedeniyle, hem bu yöre insanının yasına ortak olmak, hem de Beşköy adının yaşatılması icin Beşköylü Adem olarak sanat piyasasında kullanmaktadır.

Albümleri
 Yanarım Ateşine (2000)
 Romaika Tragodias (2005)
 Gülüm demedim mi sana (2007)
 Trabzon'dan Selaniğe (2010)
 Anemo / Rüzgar (2012)
 Selanik'ten Trabzon'a Köprü (2012)
 Parhar (2015)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Beşköylü Adem fb sayfası

Türk halk müziği sanatçıları
Karadeniz müziği sanatçıları
Trabzon doğumlu şarkıcılar
1980 doğumlular
Köprübaşı doğumlular

Beşköylü Adem


Baláže este o comună slovacă, aflată în districtul Banská Bystrica din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 218 locuitori.

Istoric
Localitatea Baláže este atestată documentar din 1529.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Baláže


Jakob Cold (født 30. maj 1964 i Aarhus) er vicedirektør for Lægemiddelstyrelsen.

Han er uddannet scient.pol. fra Københavns Universitet og Universität Konstanz i Tyskland. Hans karriere er gået igennem både offentlige og private ansættelser hen over flere sektorområder: Undervisningsministeriet, Finansministeriet, Justitsministeriet, Sundhedsstyrelsen, Realdania Sundhedsstyrelsen, Lægemiddelstyrelsen og Region Hovedstaden. Jakob Cold er dekoreret med Ridderkorset og optaget i Kraks Blå Bog.

Referencer

Personer fra Aarhus
Personer i Kraks Blå Bog
Alumni fra Københavns Universitet

Jakob Cold


Downtown New Haven is the neighborhood located in the heart of the city of New Haven, Connecticut. It is made up of the original nine squares laid out in 1638 to form New Haven, including the New Haven Green, and the immediate surrounding central business district, as well as a significant portion of the Yale University campus.  The area includes many restaurants, cafes, theaters and stores.  Downtown is bordered by Wooster Square to the east, Long Wharf to the southeast, the Hill neighborhood to the south, the Dwight neighborhood to the west, the Dixwell neighborhood to the northwest, the Prospect Hill area to the north, and East Rock to the northeast.

Downtown New Haven is one of the most residential downtown areas in the United States, with nearly 7,000 inhabitants. The expansion of housing options in recent years has helped support downtown businesses and has brought about a surge in economic activity. Secondary streets and areas at the periphery of the neighborhood that once contained vacant storefronts are now almost entirely leased to restaurants and retailers, and the office vacancy rate has dramatically fallen as well.

Geography
Downtown New Haven is divided into several independent sections centered on the New Haven Green. This basic structure is a remnant of the 1638 New Haven Plan. The main campus of Yale University, which is located to the north and west of the Green, is sometimes considered distinct from but intermingled with Downtown.

Chapel Street

The area bounded by Chapel and Crown Streets is a popular stretch of restaurants, boutiques and bars located across from the Old Campus of Yale University. Includes such historic establishments as Union League Cafe and the  Owl Shop cigar lounge. The Anchor Bar, notable for its Art Moderne style and popularity with playwright Thornton Wilder, operated on College Street from the 1940s until 2015.

The area is largely coterminous with the Chapel Street Historic District. Notable buildings include the Hotel Taft and the Chapel Square Mall. The Yale University Art Gallery and Yale Center for British Art are also located here.

Broadway

The Broadway area is a commercial center that has since the 1990s been bought piece-by-piece by Yale University and redeveloped into The Shops at Yale shopping district. This section was previously notable as home of the Yankee Doodle Coffee Shop and Cutlers Records.

Ninth Square
The Ninth Square district, which contains the blocks southeast of the New Haven Green, has experienced a resurgence as a nightlife and arts district since the first decade of the 21st century.

The majority of buildings within these blocks are preserved as the Ninth Square Historic District.

Whitney Avenue

The Whitney Avenue corridor, north of the New Haven Green, contains shops and eateries that are primarily owned by Yale University and cater to its student population. This area serves as a center for New Haven's East Asian community, with several restaurants and grocery stores catering to this population and an annual Chinese New Year festival parading up Whitney Avenue.

Notable sites
 Center Church on the Green Crypt, the best-preserved burial ground in the country (because it lies underneath a church), with gravestones dating back to the mid-17th century that include numerous colonial luminaries.
 Chapel Street Historic District, an area southwest of the Green containing many shops, restaurants, night clubs, bars, art museums, theaters, and book stores. The district is listed on the National Register of Historic Places (NRHP) and includes areas along Crown Street.
 Criterion Cinemas, a seven-screen movie theater showing first-run and international films.
 Grove Street Cemetery
 Harkness Tower
 Knights of Columbus Building
 Louis' Lunch Oldest hamburger restaurant still operating in U.S.
 New Haven City Hall
 New Haven County Courthouse
 New Haven Free Public Library
 New Haven Green
 Ninth Square Historic District, an NRHP-listed area of historic 19th and early 20th century commercial buildings, directly southeast of the Green. The area is also a special taxing district.
 Omni Hotel, a four-star high-rise hotel.
 Shubert Theatre
 Toad's Place (officially within the Dixwell neighborhood)
 Yale Center for British Art
 Yale Repertory Theatre
 Yale University Art Gallery
 Yale University's Old Campus

Notable sites of the past

 Chapel Square Mall (1967–2002). Now converted to luxury apartments; the first indoor shopping mall in the country to be converted as such.
 College Street Cinema
 College (Hyperion) Theater (1880–1998)
 The Edw. Malley Co. (1852–1982). Demolished in 1997 and replaced by Gateway Community College.
 Kresge's. Converted into a parking garage.
 Macy's. Demolished in 2007.  Replaced by Gateway Community College.
 New Haven Arena (1914–1924, 1926-1972?)
 New Haven Coliseum (1972–2007). Razed and filled with a parking lot.
 Shartenberg's Department Store (1915–1962). Razed in 1964 as part of Mayor Richard C. Lee's redevelopment plans. For many years a parking lot, the site has been replaced by 360 State Street, a mixed-use development of high-rise condominiums, offices and apartments.
 York Square Cinema (1970–2005)

See also
 Oak Street Connector
 Link to current Downtown New Haven framework plan for development and discussion

References

External links

Economy of New Haven, Connecticut
Neighborhoods in New Haven, Connecticut
New Haven

Downtown New Haven


රංගනය
විජය කුමාරණතුංග
සනත් ගුණතිලක
මර්වින් ජයතුංග
'ෆ්‍රෙඩී සිල්වාරෝසි සේනානායක මැණික් කුරුකුලසූරියදයානන්ද ජයවර්ධනවින්සන්ට් කරුණාරත්නටෙඩී විද්‍යාලංකාරටිරෝන් මයිකල්සුමිත් මුදන්නායකආතර් ගුණවර්ධනමුනිදාස පීරිස්විශාකා සිරිවර්ධනදිල්හාරා ජයවර්ධනසිසිර කුමාරතුංගනිමල් පල්ලේවත්තරංජිත් වික්‍රමසිංහලක්ෂ්මන් මල්ලවආරච්චි සුනීතා විමලවීර''

ගීතයන්
සංගීත අධ්‍යක්ෂණය - සරත් දසනායක
ගීත ප්‍රබන්ධය – උපාලි ධනවලවිතාන, හේමසිරි හල්පිට, දයාසේන ගුණසිංහ
ළං වෙන්නවදෝ වෙන් වූයේ - එච්.ආර්. ජෝතිපාල, ලතා වල්පොල
වෙන් වෙන්නවාදෝ ළං වූයේ - වික්ටර් රත්නායක
ඔබ කවුද කිමද – ලතා වල්පොල, ග්‍රේෂන් ආනන්ද
ස්කොට්ලන්තේ - ෆ්‍රෙඩී සිල්වා
නිම් නැති ආශා සිත් පුරා - එච්.ආර්. ජෝතිපාල, ලතා වල්පොල
නෙත උදාවේ මල් විමන් – එච්.ආර්. ජෝතිපාල, ලතා වල්පොල

නිෂ්පාදනය
කැමරා සහාය – මාෂල් ස්ටැන්ලි සංස්කරණය - සෙක්ස්ටස් අපොන්සු
අංග රචනය – රංජිත් වික්‍රමසිංහ
කලා අධ්‍යක්ෂණය – ලයනල් සිල්වා
නැටුම් අධ්‍යක්ෂණය - රොනල්ඩ් ප්‍රනානදු
ශබ්ද පරිපාලනය - ජෝර්ජ් මනතුංග
ශබ්ද සහාය – උපාලි අරම්පොල, ඩී. එච්. ඒ. ජයමාන්න, ඩබ්ලිව්. ජී. පොඩිරත්න, පාලිත සිල්වා, රංජිත් පෙරේරා, එස්. එස්. කේ. අල්විස් කාර්මික
සහාය – ඒ. ඩී. ප්‍රේමරත්න, අනිල් පෙරේරා, ලලිත් තෝමස්, ෆ්‍රැන්ක්ලින් රූප්
රසායනාගාර කටයුතු – රාජ්‍ය චිත්‍රපට සංස්ථා රසායනාගාරය
රසායනාගාර සහාය – ජයරත්න පෙරේරා, ලක්ෂ්මන් සිරිවර්ධන, ජගත් සෙනෙවිරත්න
සැකසුම – රාජ්‍ය චිත්‍රපට සංස්ථා චිත්‍රාගාරය – කැලණිය
නිෂ්පාදන කළමනාකරණය - ඩොරින් ශ්‍රියානි ප්‍රනාන්දු
කැමරා උපකරණ – වාසනා චිත්‍රපට
කොණ්ඩා සැරසිලි - ලලිත් ධර්මවර්ධන

රන් දම්වැල්


Makedonska republička nogometna liga je bila liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1962./63.
Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bila "Pobeda" iz Prilepa.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Druga savezna liga 1962./63.
 Podsavezna liga Skoplje – I. razred 1962./63.
 Podsavezna liga Bitola 1962./63.

Vanjske poveznice

Izvori

 "Godišnjak FSJ 1962-63", Beograd, 1963., ISSN: 0351-2894, str. 256

1962-63 1
MAK 1 republička
1962-63 1 republička
1962-63

Makedonska republička nogometna liga 1962./63.


La Supercoupe d'Espagne 1985 (en espagnol : Supercopa de España 1985) est la troisième édition de la Supercoupe d'Espagne, épreuve qui oppose le champion d'Espagne au vainqueur de la Coupe du Roi. Disputée en match aller-retour les  et , l'épreuve est remportée par l'Atlético de Madrid aux dépens du FC Barcelone sur le score cumulé de 3 à 2.

Il s'agit du premier titre de l'Atlético de Madrid dans cette compétition.

Compétition

Références

Lien externe
 Supercoupe d'Espagne sur www.rsssf.com

1985
Football en Espagne en 1985
Face-à-face perdu par le FC Barcelone
Face-à-face de l'Atlético de Madrid
Sport en octobre 1985

Supercoupe d'Espagne de football 1985


Științifico-fantasticul în Polonia datează de la sfârșitul secolului al XIX-lea sub influența lucrărilor lui Jules Verne. În ultimii ani ai Republicii Populare Polone, științifico-fantasticul social era un gen foarte popular al științifico-fantasticului. Ulterior, multe alte genuri au câștigat proeminență. În prezent, există mulți scriitori polonezi de literatură științifico-fantastică . Pe plan internațional, cel mai cunoscut scriitor polonez de literatură științifico-fantastică este Stanisław Lem. Ca și în alte țări, științifico-fantasticului polonez este strâns legat de genurile de fantezie, de groază și de altele. Chiar dacă mulți scriitori de limbă engleză au fost traduși în poloneză, relativ puțini scriitori de limbă poloneză au fost traduși în limba engleză.

Termenul de ficțiune științifico-fantastică a fost folosit pentru prima dată în revizuirea uneia dintre cărțile lui Stanisław Lem, considerat cel mai remarcabil reprezentant al literaturii științifico-fantastice din Polonia. În anii 1970, au apărut primele organizații fandom, împreună cu primele fanzine.

Istorie

Științifico-fantasticul din Polonia a început la sfârșitul secolului al XVIII-lea în timpul Iluminismului polonez, când Michał Dymitr Krajewski a scris un roman despre aventurile unui polonez pe Lună, Povestea lui Wojciech Zdarzyński despre viața și experiențele sale (Wojciech Zdarzyński życie i przypadki swoje opisujący). A urmat Aventurile domnului Nicolas Înțeleptul (Mikołaja Doświadczyńskiego przypadki, 1776) de Ignacy Krasicki. La mijlocul secolului al XIX-lea, în epoca romantismului din Polonia, Adam Mickiewicz, socotit de mulți a fi poet de top din Polonia, de asemenea, a lucrat la un roman științifico-fantastic în stilul lui Verne - O istorie a viitorului, dar niciodată nu l-a publicat (doar au rămas câteva fragmente). Mai târziu în același secol, perioada pozitivismului din Polonia a adus mai mulți scriitori explorând teme similare cu Verne și HG Wells, printre care Władysław Umiński, Włodzimierz Zagórski și Sygurd Wiśniowski. Cu toate acestea, probabil cel mai faimos scriitor polonez al vremii, Bolesław Prus, a folosit elemente de science fiction în ficțiunea sa mainstream. De exemplu, romanul său Lalka include un "om de știință nebun", precum și un metal "mai ușor decât aerul". Teme asemănătoare se regăsesc în lucrările colegului lui Prus, Ștefan Żeromski, cu "casele sale de sticlă" din Przedwiośnie și "razele morții" din Róża.

La începutul secolului al XX-lea, Jerzy Żuławski a fost probabil cel mai popular autor polonez de science fiction, cu Trilogia Lunii (Trylogia księżycowa), o capodoperă pentru timpul și locul compoziției sale. Lucrări similare au fost create de Tadeusz Konczyński, Wacław Gąsiorowski și Maria Julia Zaleska. În timpul celei de-A Doua Republică Poloneză au urmat și alți scriitori în acest gen. Edmund Kruger și Kazimierz Andrzej Czyżowski erau cunoscuți pentru numeroasele cărți adresate publicului mai tânăr; Bruno Winawer pentru lucrările sale satirice și Jerzy Rychliński și Ferdynand Antoni Ossendowski pentru viziunea catastrofală a viitorului război. Romanul științifico-fantastic al lui Antoni Słonimski Dwa końce świata (Două sfârșituri ale lumii, 1937) este probabil cea mai cunoscută lucrare distopică din aceea perioadă. În romanul său anterior, Torpeda czasu (Torpila timpului, din 1924), profesorul Pankton, un om de știință din secolul al XXII-lea, a reușit să construiască o torpilă a timpului, o mașină care să-i permită să facă o călătorie în timp. Eroul, ghidat de intenții nobile, alături de tovarășii săi, decide să plece în Franța din secolul al XVIII-lea pentru a preveni Războaiele Napoleoniene, pentru a consolida democrația și a accelera astfel dezvoltarea umanității. El reușește să-l înlăture pe Napoleon Bonaparte de la putere, dar ca urmare a unor evenimente neprevăzute și reacții moderne, el nu-și poate pune în aplicare tot planul. După această misiunea nereușită, el decide să se întoarcă înapoi în anul 2123, dar pe parcursul călătoriei se dizolvă în nimic, ca urmare a schimbării istoriei, el nu s-a născut niciodată.

După cel de-al doilea război mondial, în primul deceniu al Republicii Populare Polone, științifico-fantasticul a fost folosit ca un instrument de propagandă de către regimul comunist, cu scopul principal de a arăta "viitorul luminos" al comunismului. Numai după moartea lui Iosif Stalin scriitorii polonezi au câștigat mai multă libertate și au început să pună la îndoială realitatea din jurul lor, deși mereu s-au luptat cu cenzura. În acel moment liderul necontestat al științifico-fantasticului din Polonia a fost Stanisław Lem, care la început a pus la îndoială acțiunile regimului în Memoriile găsite într-o cadă (Pamiętnik znaleziony w wannie). El a fost urmat de Janusz A. Zajdel, Konrad Fiałkowski și Czesław Chruszczewski, iar de la mijlocul anilor 1970 pentru o perioadă scurtă de scrierile aclamate ale lui Adam Wiśniewski-Snerg .

La sfârșitul anilor 1970, genul științifico-fantastic social (poloneză: fantastyka socjologiczna) a apărut în Republica Populară Polonă. În aceea perioadă s-a concentrat asupra dezvoltării societăților dominate de guvernele totalitare. Genul a fost dominat de Janusz A. Zajdel (Limes Inferior, Paradyzja), Edmund Wnuk-Lipiński (trilogia Apostezjon ), Adam Wiśniewski-Snerg și Marek Oramus. Unele lucrări ale lui Stanisław Lem pot fi, de asemenea, clasificate în acest gen. Setările fantastice ale cărților acestui gen erau de obicei doar un pretext pentru analizarea structurii societății poloneze și erau întotdeauna pline de aluzii la realitate. După revoluțiile din 1989, când utilizarea exemplelor din lumea reală în ficțiune a devenit sigură în fostele țări din Blocul Est, genul s-a transformat în mare parte în ficțiune politică, reprezentată de scriitori precum Rafał A. Ziemkiewicz, deși un ecou este vizibil în anii 1990 prin duologia distopică / hard sf a lui Tomasz Kołodziejczak.

Fantezia poloneză a început să apară la sfârșitul anilor 1980. Printre autori polonezi notabili ca scriitori de fantezie se numără Andrzej Sapkowski (seria Wiedźmin) și Feliks W. Kres (Lumea Szerer). O altă serie de fantezie din aceea perioadă a fost scrisă de Konrad Lewandowski (Ksin).

În anii 1980 au fost lansate și benzi desenate poloneze cu teme de fantezie și științifico-fantastice, cum ar fi seria de șase cărți de benzi desenate Wiedźmin și seria de benzi desenate științifico-fantastice Funky Koval (scenariu Maciej Parowski și Jacek Rodek, desene de Bogusław Polch). Seria Funky Koval este format din patru cărți Bez oddechu (Fără respirație, 1987), Sam przeciw wszystkim (Sam împotriva tuturor, 1988), Wbrew sobie (Împotriva celuilalt, 1992) și Wrogie przejęcie (Preluare ostilă, 2011).

În anii 1990 a apărut o explozie de traduceri, în principal din literatura occidentală (limba engleză). Cea mai importantă editură poloneză specializată în literatura științifico-fantastică și fantasy din Polonia a fost SuperNOWA. Scena a fost transformată în jurul și după anul 2002, când SuperNOWA și-a pierdut poziția dominantă, și au apărut mulți scriitori polonezi noi, așa-zisa "Generație 2002".

În prezent, o mare parte din literatură științifico-fantastică se aseamănă cu cea de limbă engleză. Există mulți scriitori polonezi de literatură științifico-fantastică, precum și scriitori de fantezie, iar lucrările lor variază de la istorii alternative până la hard science fiction. Cel mai bun scriitor de ficțiune polonez este, fără îndoială, Stanisław Lem, deși mulți alți scriitori pot fi considerați de talie mondială, cărțile lor fiind traduse în multe limbi (mai ales europene). Relativ puține lucrări științifico-fantastice din limba poloneză au fost traduse în limba engleză, deși nenumărați scriitori de limbă engleză au fost traduși în limba poloneză.

Scriitori moderni

Printre scriitorii polonezi moderni de literatură științifico-fantastică și fantastică se numără Ewa Białołęcka, Anna Brzezińska,  Michał Cholewa, Eugeniusz Dębski, Jacek Dukaj, Jarosław Grzędowicz, Anna Kańtoch, Tomasz Kołodziejczak, Marek Huberath, Maja Lidia Kossakowska, Feliks W. Kres, Jacek Komuda,  Stanisław Lem, Konrad T. Lewandowski, Łukasz Orbitowski, Romuald Pawlak, Jacek Piekara, Andrzej Pilipiuk, Andrzej Sapkowski, Jacek Sobota, Wit Szostak, Robert Wegner, Janusz Zajdel, Rafał A. Ziemkiewicz, Andrzej Zimniak și Andrzej Ziemiański.

Anna Brzezińska (n. 1971) este unul dintre cei mai tineri scriitori polonezi, ea este cunoscută pentru saga sa de fantezie în lucru. Prima carte a seriei (Zbójecki Gościniec - Autostradă bandiților) a fost lansată în 1999 și revizuită ca Plewy na wietrze (Alunecare în vânt) în 2006. A mai scris romane ca Żmijowa harfa (Harpa întunecată) în 2000, Letni deszcz. Kielich (Ploaie de vară. Pocalul) în 2004, Za króla, ojczyznę i garść złota (Pentru rege, patrie și o mână de aur) (în colaborare cu Grzegorz Wiśniewski) în 2007,  Na ziemi niczyjej (În țara nimănui) (în colaborare cu Grzegorz Wiśniewski) în 2008.

Eugeniusz Dębski "EuGeniusz" (n. 1952) este un scriitor de fantezie și de science fiction, traducător, este cel mai bine cunoscut pentru două serii - povestirile science fiction ale detectivului Owen Yeates și aventurile pline de umor ale unui Cavaler Cameleon, Hondelyk.

Jacek Dukaj (n. 1974) este unul dintre cei mai apreciați scriitori ai anilor 1990 și 2000 și câștigător al mai multor premii, inclusiv Premiul Uniunii Europene pentru Literatură și Premiul Janusz A. Zajdel. El este cunoscut pentru complexitatea cărților sale și se spune adesea că o singură scurtă poveste a lui Dukaj conține mai multe idei decât opera integrală a altor scriitori. Cărțile lui sunt în general hard sf; temele populare includ singularitatea tehnologică, nanotehnologia și realitatea virtuală. Printre scriitorii săi favorizați se numără australianul Greg Egan, iar cărțile lui Dukaj au o asemănare cu cele ale lui Egan. În 1997 a publicat două romane scurte: Xavras Wyżryn și Zanim noc (Înaintea nopții), a urmat un roman scurt în 2001, Aguerre w świcie. În 2001 a publicat romanul Czarne oceany (Oceane negre) - la mijlocul secolului al XXI-lea, se produce brusc un eveniment asemănător singularității tehnologice, care duce la transformarea Pământului într-o lume bizară. Alte romane Extensa (2002), Inne pieśni (2003), Perfekcyjna niedoskonałość (O imperfecțiune ideală, 2004), Lód (Gheață, 3007, roman de istorie alternativă), Wroniec (2009), Starość aksolotla (2015), Imperium chmur (Imperiul norilor, 2018).

Jarosław Grzędowicz (n. 1965) este un autor de povestiri de fantezie, câștigător al premiului Zajdel pentru carte și povestire scurtă în 2005. A publicat cărți ca Księga jesiennych demonów (Cartea demonilor de toamnă), antologia Pan Lodowego Ogrodu (Domnul Grădinii de Gheață).

Anna Kańtoch (n. 1976) este o scriitoare de povestiri de fantezie și polițiste. Povestirea ei scurtă din 2008 Światy Dantego, povestirea din 2010 Duchy w maszynach, povestirea din  2013 Człowiek nieciągły, povestirea din  2014 Sztuka porozumienia și romanul său din 2009 Przedksiężycowi au primit toate premiul Janusz A. Zajdel.

Tomasz Kołodziejczak (n. 1967) este un scriitor de științifico-fantastice și fantazie, scenarist, editor de cărți, benzi desenate și jocuri de rol. A scris romane științifico-fantastice ca Wybierz swoją śmierć (Alege-ți moartea, 1990), Kolory Sztandarów (Culorile steagurilor, 1996), Schwytany w światła (Captiv în lumină, 1999) și romane fantastice ca Krew i kamień (Sânge și piatră, 1994), Czarny Horyzont (Orizont negru, 2010) și Biała Reduta, vol. 1 (Reduta albă, 2014).

Marek Huberath (n. 1954) este profesor de fizică și autor al mai multor povestiri, el se concentrează asupra aspectelor umaniste (psihologie, sentimente, motivații, etc.) ale personajelor sale. În 1997 a scris romanul științifico-fantastic Gniazdo światów (Cuibul lumilor) care are loc într-un univers care seamănă cu lumea reală, dar cu legi fizice și organizare socială diferite, de exemplu dilatarea timpului depinde de distanța unei persoane sau a unui obiect dat de planetă. A primit premiul Janusz A. Zajdel pentru povestirea Kara większa în 1991 și pentru romanul Gniazdo światów în 1997.

Maja Lidia Kossakowska (n. 1972) este o scriitoare de fantezie, tema ei preferată este apariția frecventă a îngerilor. Povestirea ei Smok tańczy dla Chung Fonga (Dragonul dansează pentru Chung Fong) a câștigat premiul Janusz A. Zajdel în 2007. Este soția scriitorului Jarosław Grzędowicz.

Feliks W. Kres (n. 1966 ca Witold Chmielecki) este cel mai bine cunoscut pentru cele două cicluri de fantezie: Księga całości (Cartea întregului), care are loc pe o lume numită Szerer, unde pisicile și vulturii precum și oamenii sunt ființe inteligente, și Piekło i szpada (Iad și sabie), o fantezie întunecată care are într-un secol al XVII-lea alternativ, în care demonii și ființe mai vechi decât Satana interacționează deschis cu omenirea.

Jacek Komuda (n. 1972) este cunoscut pentru poveștile sale fantastice stabilite în Uniunea statală polono-lituaniană; lucrările sale adesea seamănă foarte mult cu romanul istoric, deși conține elementele supranaturale, cum ar fi vrăjitoarele și dracii. El este, de asemenea, unul dintre autorii jocului de rol Dzikie Pola (Ținuturi sălbatice) stabilit în aceeași perioadă.

Stanisław Lem (1921-2006) a fost cel mai apreciat și renumit scriitor de science fiction din Polonia (deși a renunțat la scrierea în genul science fiction înainte de anii 1990), și singurul căruia i s-au tradus majoritatea operelor sale în limba engleză și în alte limbi. Adesea, a folosit teme precum speculațiile filozofice privind tehnologia, natura inteligenței, imposibilitatea comunicării și înțelegerii reciproce și locul omenirii în univers. Lucrările sale sunt uneori prezentate ca ficțiune, pentru a evita capcanele vieții academice și limitele cititorilor și stilului științific, în timp ce alte lucrări ale sale au forma unor eseuri și cărți filosofice. Romane traduse în limba română Spitalul transfiguraților, Omul de pe Marte,  Astronauții, Norul lui Magellan, Eden, Întoarcerea din stele, Solaris, Edificiul nebuniei absolute, Glasul Domnului, Catârul sau Pace pe Pământ. Colecții de povestiri scurte	scrise de Lem: Ciberiada, Jurnalele astrale, Vidul perfect, Poveștile pilotului Pirx, Măreția închipuită sau Un Om Minut. Scrierile sale au fost ecranizate, ca de exemplu Steaua tăcerii, Solaris sau Test pilota Pirxa.

Konrad T. Lewandowski (n. 1966)  este un scriitor de literatură științifico-fantastică și de fantezie și jurnalist, doctor de filosofie, cel mai cunoscut pentru două serii: o serie de aventură politică științifico-fantastică ale unui jurnalist de tabloid, Radosław Tomaszewski, și o serie de fantezie despre un om-tigru numit Ksin. În 1995 a primit premiul Janusz A. Zajdel pentru povestirea scurtă Noteka 2015.

Łukasz Orbitowski (n. 1977) este un eseist. și scriitor de literatură fantastică și de groază. Romanul său de groază Warszawiacy apare online din 2010.

Romuald Pawlak (n. 1967) a scris mai multe cărți, unele sub pseudonime ca Rodney P. Randall și Konrad Amerciki. A scris romane ca Inne okręty (Alte nave, roman de istorie alternativă, 2003), Rycerz bezkonny (Cavaler fără cai, 2004) sau Armia ślepców (Armata orbilor, 2007).

Jacek Piekara (n. 1965) a scris numeroase romane și povestiri. O serie de povestiri ale sale sunt despre inchizitorul Mordimer Madderdin, în 2011 aceste povestiri au fost colectate în șapte cărți, Cykl Inkwizytorski (Ciclul Inchizitorului). Sub pseudonimul Jack de Craft  a scris un roman din universul Conan, Conan. Pani Śmierć.

Andrzej Pilipiuk (n. 1974) este cel mai bine cunoscut pentru seria sa plină de umor despre Jakub Wędrowycz, un exorcist alcoolic și un supererou nedorit. Recent a început o altă serie populară, care prezintă aventurile a trei femei: un vampir de peste 1000 de ani, un alchimist de 300 de ani și un fost agent secret polonez din CBŚ (Biroul Central de Investigații). Un personaj recurent în serie este alchimistul Michał Sędziwój, iar universul este același cu cel al lui Wędrowycz (care își face apariția din când în când în serie).

Jacek Sobota (n. 1969) a scris mai povestiri fantastice. A publicat cărți ca Głos Boga (Vocea lui Dumnezeu, 2006), Padlina (2007), Wyznania idioty (Confesiunile unui idiot, 2016) sau Filozofia fantastyki (Filozofia fanteziei, 2016).

Wit Szostak (n. 1976) este un scriitor și filozof, povestirea sa Miasto grobów. Uwertura (Orașul mormintelor. Uvertura) a primit în 2008 premiul Janusz A. Zajdel.

Janusz Zajdel (1938-1985) a fost un scriitor polonez de științifico-fantastic, precursor al literaturii de ficțiune, specialist în fizică nucleară, autor de articole, broșuri, manuale și cărți științifice. Premiul literar polonez în domeniul ficțiunii al fandomului SF polonez a fost numit în cinstea numelui său. A devenit cel de-al doilea cel mai popular scriitor polonez (după Stanisław Lem), până la moartea sa subită din 1985. Romanele lui Zajdel au creat nucleul științifico-fantasticului social poloneze și al ficțiunii distopice. În lucrările sale, el prevede state totalitare și societăți în colaps. Eroii lui încearcă cu disperare să găsească sens în lumea din jurul lor; uneori, ca și în Cilinder van Troffa, sunt străini dintr-un alt moment sau loc, încercând să se adapteze la un nou mediu. Principala temă recurentă din lucrările sale este compararea situațiilor sumbre și fără speranță ale cititorilor cu ceea ce se poate întâmpla în spațiul cosmic dacă ducem ideile și obiceiurile totalitare în lumile din spațiul cosmic: Republicile Spațiului Roșu sau Lagărele Spațiale de Muncă sau ambele. A scris romane ca Lalande 21185 (1966), Dreptul la întoarcere (1975), Cilindrul lui Van Troff (1980) sau Întregul adevăr despre planeta Ksi (1983).

Rafał A. Ziemkiewicz (n. 1964) a fost unul dintre cei mai populari autori polonezi de science fiction în anii 1990. Pentru romanele sale Pieprzony los kataryniarza (1995) și Walc stulecia (Valsul secolului. 1998), precum și povestea lui scurtă Śpiąca królewna (Frumoasa adormită, 1996) a fost distins cu prestigiosul Premiu Janusz A. Zajdel. O temă populară în lucrările sale este soarta Poloniei și, în general, a Europei, în viitorul apropiat (de la mai câțiva ani la mai multe zeci de ani în viitor). Cărțile sale prezintă de multe ori viitorul în culori întunecate, arătând că Comunitatea Statelor Independente se dezintegrează într-un război civil, Uniunea Europeană devenind neputincioasă în fața terorismului islamic; iar capitalismul prădător și corectitudinea politică luate ad absurdum duc la eroziunea moralității și a eticii. Astfel, cărțile sale sunt adesea clasificate ca ficțiune politică și științifico-fantastic social, deși ele nu mai sunt văzute ca ficțiune distopică.

Andrzej Zimniak (n. 1946) este fizician, chimist și scriitor de science fiction. A publicat două romane și opt colecții de povestiri scurte. Romanele sale sunt Marcjanna i aniołowie (Marcjanna și îngerii, 1989) și Biały rój (Roi alb, 2007).

Andrzej Ziemiański (n. 1960) este arhitect și autor care a scris sub pseudonimul Patrick Shoughnessy. A scris lucrări științifico-fantastice, fantastice, thriller și polițiste. Scrierile științifico-fantastice au teme post-apocaliptice (cum ar fi povestirea Autobahn nach Poznan) sau de istorie alternativă (Bomba Heisenberga). Cea mai recentă serie de fantezie a sa este Achaja (2002, 2003 și 2004), despre tânăra prințesă Achaia care din cauza intrigilor mamei sale vitrege este capturată de forțele din Luan unde este torturată și făcută sclavă.  A publicat romane ca Wojny urojone (Război imaginar, 1987), Miecz Orientu (Sabia Orientului, 2006), Wzgórze zwane Cymbo (Un deal numit Cymbo, fragment, inițial autorul a vrut să scrie un roman Vrăjitoare dar nu l-a finalizat), Żołnierze grzechu (Soldații păcatului, 2010) sau Za progiem grobu (Pragul mormântului, 2012). Antologia Zapach szkła (Mirosul sticlei) din 2004 conține povestiri ca Autobahn nach Poznań, Bomba Heisenberga, Zapach szkła, Waniliowe plantacje Wrocławia, Legenda, czyli pijąc wódkę we Wrocławiu w 1999 roku, Lodowa opowieść.

Edituri
Există două mari reviste science fiction și fantastice în Polonia. Cel mai veche este Nowa Fantastyka (care a apărut în 1982-1990 ca Fantastyka). O altă revistă, fondată în 2001, este Science Fiction, Fantasy i Horror, care publică în principal opere poloneze și mult mai puține traduceri decât Nowa Fantastyka. Începând cu anul 2006, ambele au avut un tiraj de circa 8.000-15.000 de exemplare. Printre alte reviste cu apariție neregulată se numără Fenix (1990-2001), SFinks (1994-2002) și Magia i Miecz (1993-2002). Mai multe sunt publicate online sub formă de webzine, inclusiv Fahrenheit și Esensja.

Există două mari edituri poloneze specializate în ficțiunea științifico-fantastică și de fantezie din Polonia, Fabryka Słów și Runa. SuperNOWA, odată o editură dominantă în acest domeniu, în prezent a pierdut mult din această poziție. MAG și Solaris publică în cea mai mare parte traduceri. Operele științifico-fantastice poloneze considerate a avea succes de piață sunt publicate și de editurile principale mainstream; aceste edituri publică din ce în ce mai mult lucrări științifico-fantastice. O carte cu un tiraj de peste 10.000 de exemplare este considerată un bestseller în Polonia.

Fandom

Fandomul science fiction  polonez este proeminent, cu zeci de convenții science-fiction în toată Polonia. Cea mai mare convenție SF poloneză este Polcon (prima ediție a avut loc în 1982), altele convenții proeminente sunt Falkon, Imladris, Krakon și Nordcon. Două dintre cele mai mari premii acordate de fandomul polonez sunt Premiul Janusz A. Zajdel și Premiul Nautilus; altele premii notabile sunt: Śląkfa - premiul celui mai vechi club fandom polonez și Clubul Fantasy din Silezia - Śląski Klub Fantastyki, ŚKF. Convențiile science fiction din Polonia sunt de facto aproape întotdeauna convenții science fiction și de fantezie și sunt adesea amestecate foarte mult cu convențiile jocurilor de rol (RPG). Pe de altă parte, deși în Polonia au loc și numeroase convenții manga și anime, acestea sunt, de obicei, separate de science fiction și de convențiile de jocuri. Cele mai importante cărți de benzi desenate și convenții științifico-fantastice din Polonia includ Warsaw Comic Con și Festivalul Internațional de Benzi Desenate și de Jocuri de la Lodz (Międzynarodowy Festiwal Komiksu i Gier w Łodzi).

Alte medii

Literatura poloneză științifico-fantastică nu a avut un impact prea mare asupra mass-mediei netipărite cum ar fi cinematografia, televiziunea și jocurile pe calculator, deși în Polonia au fost făcute mai multe filme și jocuri în genurile science fiction, fantasy și horror. Excepția notabilă este Seksmisja (Misiunea Sexului), care a devenit un film de cult în Polonia și a fost difuzat pe scară largă în străinătate, de exemplu în Marea Britanie. Alte exemple mai puțin cunoscute sunt filmele lui Piotr Szulkin (1950-2018). Szulkin a primit premiul pentru cel mai bun regizor de filme SF la Eurocon 1984.  În 1981 a realizat un film SF,  Wojna światów – następne stulecie (Războiul lumilor - secolul următor), bazat pe romanul Războiul lumilor de H. G. Wells. În 1985 a regizat un alt film SF, O-bi, O-ba. Koniec cywilizacji (O-Bi, O-Ba: Sfârșitul civilizației). Cele două filme, împreună cu un alt film SF (și de groază) al regizorului, Ga, ga. Chwała bohaterom (Ga, Ga - Gloria eroilor) din 1986, au apărut într-un pachet de DVD-uri în 2003. Cele trei filme, împreună cu Golem (film  din 1979), au format o tetralogie a regizorului Piotr Szulkin de filme științifico-fantastice și de groază. Golem are loc într-un viitor post-apocaliptic, la câteva decenii după un dezastru nuclear, într-o lume condusă de un sistem totalitar.

În 1988 a apărut filmul Na srebrnym globie realizat parțial în perioada 1975-1985, dar interzis zece ani de Ministerul Culturii din Polonia.  Filmul a fost regizat de Andrzej Żuławski și adaptat după un roman omonim de Jerzy Żuławski, unchiul regizorului. Romanul este prima parte a Trilogiei Lunare (Trylogia Księżycowa).

La sfârșitul anilor 2000, seria jocurilor de calculator The Witcher (Wiedźmin) a devenit un best-seller la nivel mondial. Seria The Witcher are la bază seria de cărți omonimă a scriitorului polonez Andrzej Sapkowski și conține jocurile video The Witcher, The Witcher 2: Assassins of Kings,  The Witcher Adventure Game,  The Witcher Battle Arena,  The Witcher 3: Wild Hunt (Hearts of Stone și Blood and Wine), Gwent: The Witcher Card Game și  Thronebreaker: The Witcher Tales.

Note

Referințe
 O prezentare generală a științifico-fantasticului polonez, accesată ultima dată la 15 iunie 2006
   Historia polskiej literatury fantastycznej (Istoria literaturii fantastice poloneze)
      —summary and review of book by [./https://en.wikipedia.org/wiki/Antoni_Szmuszkiewicz Antoni Szmuszkiewicz] with the same title about history of Polish science fiction literature, published in 1982

Legături externe
 Distopia cinematografică din Polonia
 Științifico-fantasticul polonez
 Congresul futurologic - Futurological Congress - Contemporary Polish Fantasy and Sci-Fi de Marcin Zwierzchowski

Polonia
Cultura Poloniei

Științifico-fantasticul în Polonia


Angolas håndboldlandshold er det angolanske landshold i håndbold for herrer.

Resultater

VM i håndbold

Afrikamesterskabet

Eksterne links
Officiel website
IHF profil

Håndbold i Angola
Herrehåndboldlandshold

Angolas håndboldlandshold (herrer)