Amy Cure (* 31. Dezember 1992 in Burnie, Tasmanien) ist eine ehemalige australische Radrennfahrerin, die auf Bahn und Straße aktiv war.

Sportliche Laufbahn
2009 wurde Amy Cure in Moskau Junioren-Weltmeisterin im Scratch, auf nationaler Ebene  Junioren-Meisterin in der Einerverfolgung. 2010 errang sie drei australische Meistertitel bei den Junioren: im Einzelzeitfahren auf der Straße, in der Verfolgung sowie im Punktefahren auf der Bahn. Bei den Junioren-Straßenweltmeisterschaften im selben Jahr wurde sie Dritte im Einzelzeitfahren. Im August 2010 stellte Cure gemeinsam mit Michaela Anderson und Isabella King bei den Junioren-Bahnweltmeisterschaften in  Montichiari mit 3:26,808 Minuten einen neuen Juniorinnen-Weltrekord in der Mannschaftsverfolgung über 3000 Meter auf, der zwei Jahre lang Bestand hatte.

Ab 2011 startete Cure in der Elite und erreichte bei australischen Meisterschaften mehrfach Podiumsplätze. Bei den Bahn-Weltmeisterschaften 2011 in Apeldoorn wurde sie mit dem australischen Team Vierte in der Mannschaftsverfolgung, mit Katherine Bates und Josephine Tomic. Bei den UCI-Bahn-Weltmeisterschaften 2013 in Minsk wurde sie gemeinsam mit Annette Edmondson und Melissa Hoskins Vize-Weltmeisterin in der Mannschaftsverfolgung; in der Einerverfolgung errang sie die Bronzemedaille. Im selben Jahr konnte sie auch Erfolge auf der Straße feiern, wie ihren Sieg bei der Tour de Feminin – O cenu Českého Švýcarska.

2015 wurde Amy Cure mit Annette Edmondson, Ashlee Ankudinoff und Melissa Hoskins Weltmeisterin in der Mannschaftsverfolgung. Im Jahr darauf wurde sie für die Teilnahme an den Olympischen Spielen in Rio de Janeiro nominiert. Sie startete in der Mannschaftsverfolgung und belegte mit dem australischen Frauen-Vierer Rang fünf. Bei den UCI-Bahn-Weltmeisterschaften 2017 errang sie gemeinsam mit Ashlee Ankudinoff, Alexandra Manly und Rebecca Wiasak die Silbermedaille in der Mannschaftsverfolgung. Bei den Commonwealth Games 2018 gewann sie zwei Goldmedaillen, in der Mannschaftsverfolgung und im Scratch. Im Jahr darauf wurde der der australische Frauen-Vierer mit Cure in seinen Reihen erneut Weltmeister, Cure gewann zudem mit Georgia Baker Silber im Zweier-Mannschaftsfahren. Bei den Ozeanienmeisterschaften 2019/20 siegte sie im Punktefahren, im Omnium und mit Manly im Zweier-Mannschaftsfahren.

Nachdem die Olympischen Spiele in Tokio wegen der COVID-19-Pandemie auf 2021 verschoben worden waren, erklärte Cure im Juni 2020 ihren Rücktritt vom Leistungsradsport.

Erfolge

Bahn
2009
  Junioren-Weltmeisterin – Scratch
  Junioren-Weltmeisterschaft – Einerverfolgung
  Australische Junioren-Meisterin – Einerverfolgung
2010
  Australische Junioren-Meisterin – Punktefahren, Einerverfolgung
2013
  Weltmeisterschaft – Einerverfolgung
2014
  Weltmeisterin – Punktefahren
  Weltmeisterschaft – Einerverfolgung, Mannschaftsverfolgung (mit Annette Edmondson, Melissa Hoskins und Isabella King)
  Australische Meisterin – Einerverfolgung, Mannschaftsverfolgung (mit Georgia Baker, Lauren Perry und Macey Stewart)
2015
  Weltmeisterin – Mannschaftsverfolgung (mit Annette Edmondson, Ashlee Ankudinoff und Melissa Hoskins)
  Weltmeisterschaft – Scratch
  Weltmeisterschaft – Einerverfolgung
  Bahnrad-Weltcup in Cambridge – Mannschaftsverfolgung (mit Georgia Baker, Annette Edmondson und Ashlee Ankudinoff)
  Bahnrad-Weltcup in Cali – Mannschaftsverfolgung (mit Ashlee Ankudinoff, Alexandra Manly und Rebecca Wiasak)
  Australische Meisterin – Einerverfolgung, Mannschaftsverfolgung (mit Georgia Baker, Lauren Perry und Macey Stewart)
2017
  Weltmeisterschaft – Mannschaftsverfolgung (mit Ashlee Ankudinoff,  Alexandra Manly und Rebecca Wiasak)
  Weltmeisterschaft – Zweier-Mannschaftsfahren (mit Alexandra Manly)
  Bahnrad-Weltcup in Cali – Punktefahren
  Bahnrad-Weltcup in Los Angeles – Zweier-Mannschaftsfahren (mit Alexandra Manly)
  Ozeanienmeisterin – Omnium, Zweier-Mannschaftsfahren (mit Annette Edmondson), Mannschaftsverfolgung (mit Ashlee Ankudinoff, Annette Edmondson und Alexandra Manly)
  Ozeanienmeisterschaft – Punktefahren, Scratch
  Australische Meisterin – Scratch
2018
  Siegerin Commonwealth Games – Scratch, Mannschaftsverfolgung (mit Annette Edmondson, Ashlee Ankudinoff und Alexandra Manly)
  Australische Meisterin – Punktefahren
2019
  Weltmeister – Mannschaftsverfolgung (mit Ashlee Ankudinoff, Annette Edmondson, Georgia Baker und Alexandra Manly)
  Weltmeisterschaft – Zweier-Mannschaftsfahren (mit Georgia Baker)
  Australische Meisterin – Scratch
2019/20
   Ozeanienmeisterin – Punktefahren, Omnium, Zweier-Mannschaftsfahren (mit Alexandra Manly)

Straße
2010
  Australische Junioren-Meisterin – Einzelzeitfahren
2012
 eine Etappe Ster van Walcheren
2013
 Gesamtwertung und zwei Etappen Tour de Feminin – O cenu Českého Švýcarska
 eine Etappe Trophée d'Or Féminin

Teams
 2011–2012 Jayco-AIS
 2013–2015 Lotto
 2017
 2018

Weblinks

 Offizielle Website

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Radsportler (Australien)
Olympiateilnehmer (Australien)
Weltmeister (Radsport)
Ozeanienmeister (Radsport)
Sieger bei den Commonwealth Games (Radsport)
Bahnradfahrer
Australier
Person (Tasmanien)
Geboren 1992
Frau
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Australien)

Amy Cure


The  (; German for 'leader principle') prescribed the fundamental basis of political authority in the Government of Nazi Germany. This principle can be most succinctly understood to mean that "the Führer's word is above all written law" and that governmental policies, decisions, and offices ought to work toward the realization of this end. In actual political usage, it refers mainly to the practice of dictatorship within the ranks of a political party itself, and as such, it has become an earmark of political fascism. Nazi Germany aimed to implement the leader principle at all levels of society, with as many organizations and institutions as possible being run by an individual appointed leader rather than by an elected committee. This included schools, sports associations, factories, and more. A common theme of Nazi propaganda was that of a single heroic leader overcoming the adversity of committees, bureaucrats and parliaments. German history, from Nordic sagas to Frederick the Great and Otto von Bismarck, was interpreted to emphasize the value of unquestioning obedience to a visionary leader.

Ideology
The  was not invented by the Nazis. Hermann von Keyserling, a Baltic German philosopher from Estonia, was the first to use the term. One of Keyserling's central claims was that certain "gifted individuals" were "born to rule" on the basis of Social Darwinism.

The ideology of the  sees each organization as a hierarchy of leaders, where every leader (, in German) has absolute responsibility in his own area, demands absolute obedience from those below him and answers only to his superiors. This required obedience and loyalty even over concerns of right and wrong. The supreme leader, Adolf Hitler, answered to the German nation only. Italian philosopher Giorgio Agamben has argued  that Hitler saw himself as an incarnation of , and as the living law or highest law itself, effectively combining in his person executive power, judicial power, and legislative power. After the Night of the Long Knives, Hitler declared: "in this hour, I was responsible for the fate of the German nation and was therefore the supreme judge of the German people!"

The  paralleled the functionality of military organizations, which continue to use a similar authority structure today, although in democratic countries members are supposed to be restrained by codes of conduct. The  – German paramilitary organizations made up of men who had fought in World War I and been mustered out after Germany's defeat, but who found it impossible to return to civilian life – were run on the  principle. Many of the same men had, earlier in life, been part of various German youth groups in the period from 1904–1913. These groups had also accepted the idea of blind obedience to a leader. The justification  for the civil use of the  was that unquestioning obedience to superiors supposedly produced order and prosperity in which those deemed 'worthy' would share.

In the case of the Nazis, the  became integral to the Nazi Party in July 1921, when Adolf Hitler forced a showdown with the original leaders of the party after he learned that they were attempting to merge it with the somewhat larger German Socialist Party. Learning of this, and knowing that any merger would dilute his influence over the group, Hitler quit the Nazis. Realizing that the party would be completely ineffective without Hitler as their front man, the founder of the party, Anton Drexler, opened negotiations with Hitler, who delivered an ultimatum: he must be recognized as the sole leader () of the party, with dictatorial powers. The executive committee gave in to his demands, and Hitler rejoined the party a few days later to become its permanent ruler, with Drexler demoted to honorary chairman for life.

In time, as the party expanded, it fragmented somewhat, with the northern faction led by the Strasser brothers, Otto and Gregor, and including Joseph Goebbels, holding more Third Positionist views than the southern faction controlled by Hitler in Munich. They differed in other ways as well, including on the party's acceptance of the Führer Principle. In another confrontation engineered by Hitler, a party conference was called on February 14, 1926 in Bamberg. At this conference, Hitler won over the leaders of the northern faction with his oratorical skills, and the question of whether the NSDAP would follow the  was put to rest for good.

When Hitler finally came to absolute power, after being appointed Chancellor and assuming the powers of the President when Paul von Hindenburg died, he changed his title to  ("Führer and Reich Chancellor"), and the  became an integral part of German society. Appointed mayors replaced elected local governments. Schools lost elected parents' councils and faculty advisory boards, with all authority being put in the headmaster's hands. The Nazis suppressed associations and unions with elected leaders, putting in their place mandatory associations with appointed leaders. The authorities allowed private corporations to keep their internal organization, but with a simple renaming from hierarchy to . Conflicting associations—e.g., sports associations responsible for the same sport—were  into a single one under the leadership of a single , who appointed the  of a regional association, who appointed the sports club Führer, often appointing the person whom the club had previously elected. Shop stewards had their authority carefully circumscribed to prevent their infringing on that of the plant leader. Eventually, virtually no activity or organization in Germany could exist that was completely independent of party or state leadership.

Hermann Göring told Nevile Henderson that: "When a decision has to be taken, none of us counts more than the stones on which we are standing. It is the  alone who decides". In practice, the selection of unsuitable candidates often led to micromanagement and commonly to an inability to formulate coherent policy. Albert Speer noted that many Nazi officials dreaded making decisions in Hitler's absence. Rules tended to become oral rather than written; leaders with initiative who flouted regulations and carved out their own spheres of influence might receive praise and promotion rather than censure.

Nazi propaganda

Many Nazi propaganda films promoted the importance of the .  depicted Volga German refugees saved from Communist persecution by a leader demanding unquestioning obedience.  altered its source material to depict its hero, Clausen, as the unwavering leader of his munitions firm, who, faced with his children's machinations, disowns them and bestows the firm on the state, confident that a worker will arise capable of continuing his work and, as a true leader, needing no instruction.  Carl Peters shows the title character in firm, decisive action to hold and win African colonies, but brought down by a parliament that does not realize the necessity of .

In the schools, adolescent boys were presented with Nordic sagas as the illustration of , which was developed with such heroes as Frederick the Great and Otto von Bismarck.

This was combined with the glorification of the one, central , Adolf Hitler. During the Night of Long Knives, it was claimed that his decisive action saved Germany, though it meant (in Goebbels's description) suffering "tragic loneliness" from being a Siegfried forced to shed blood to preserve Germany. In one speech Robert Ley explicitly proclaimed "The  is always right." Booklets given out for the Winter Relief donations included The Führer Makes History, a collection of Hitler photographs, and The Führer's Battle in the East Films such as  and Triumph of the Will glorified him.

Carl Schmitt – drawn to the Nazi party by his admiration for a decisive leader praised him in his pamphlet State,  and Movement because only the ruthless will of such a leader could save Germany and its people from the "asphalt culture" of modernity, to bring about unity and authenticity.

Application
During the post-war Nuremberg Trials, Nazi war criminals – and, later, Adolf Eichmann during his trial in Israel – used the  concept to argue that they were not guilty of war crimes by claiming that they were only following orders. Eichmann may have declared his conscience was inconvenienced by war events in order to "do his job" as best he could.

In Eichmann in Jerusalem, Hannah Arendt concluded that, aside from a desire for improving his career, Eichmann showed no trace of anti-Semitism or psychological abnormalities whatsoever. She called him the embodiment of the "banality of evil", as he appeared at his trial to have an ordinary and common personality, displaying neither guilt nor hatred, denying any form of responsibility. Eichmann argued he was simply "doing his job" and maintained he had always tried to act in accordance with Immanuel Kant's categorical imperative. Arendt suggested that these statements most strikingly discredit the idea that Nazi criminals were manifestly psychopathic and different from common people, that even the most ordinary of people can commit horrendous crimes if placed in the catalyzing situation, and given the correct incentives. However, Arendt disagreed with this interpretation, as Eichmann justified himself with the . Arendt argued that children obey, whereas adults adhere to an ideology.

See also

Autocracy
Charisma
Cult of personality
Functionalism versus intentionalism
General Will

Milgram experiment
Nuremberg Defense
State of exception
Supreme leader
Superior orders

References
Notes

Bibliography
Koonz, Claudia (2003) The Nazi Conscience, Belknap.
Leiser, Erwin (1975) Nazi Cinema, New York: Macmillan.
Mitcham, Samuel W. (1996) Why Hitler? The Genesis of the Nazi Reich, Westport, Connecticut: Praeger.
Nicholas, Lynn H. (2006) Cruel World: The Children of Europe in the Nazi Web, New York: Vintage.

External links
BBC historical article
Bearers of a Common Fate?
The Political System of the Third Reich

German words and phrases
Government of Nazi Germany
Nazi terminology
Political philosophy
Political terminology in Germany

Führerprinzip


Universidade de Xiamen (Chinês: 厦门大学; pinyin: Xiàmén Dàxué; Min do Sul: Ē-mn̂g-toā-o̍h), coloquialmente conhecido como Xia Da (Chinês: 厦大; pinyin: Xiàdà), é uma universidade pública de pesquisa em Xiamen, Fujian, China. Fundada em 1921 por Tan Kah Kee, um membro da diáspora chinesa no exterior, a universidade tem sido considerada uma das principais instituições acadêmicas do sul da China, com pontos fortes em matemática, química, oceanografia, economia, administração, direito, comunicação e Ciência Política.

A Universidade de Xiamen é designada como uma Universidade de Primeira Classe Dupla Classe A do Plano Nacional de Universidades Duplas de Primeira Classe, também parte do antigo Projeto 985 e Projeto 211. A partir de 2020, a universidade recebe mais de 40.000 alunos em seus 4 campi e 6 divisões acadêmicas.

História

Período privado

Na Exposição Internacional do Sesquicentenário de 1926 na Filadélfia, Estados Unidos, a Amoy University foi uma das cinco instituições selecionadas para participar de uma exposição sobre educação na China, representando o sistema de ensino superior do país.

Cooperação internacional
A Universidade de Xiamen mantém uma presença global desde sua criação em 1921, atraindo estudantes de comunidades chinesas estrangeiras no Sudeste Asiático. A instituição estabeleceu um programa de "Cursos por Correspondência no Exterior" em 1956 e aceitou seus primeiros alunos estrangeiros em 1981. A Universidade de Xiamen agora tem um extenso portfólio de colaborações internacionais, incluindo um Programa Cooperativo Internacional para Talentos Inovadores financiado pelo China Scholarship Council, e relações globais de intercâmbio e cooperação com mais de 300 universidades. Estabeleceu 16 Institutos Confúcio com instituições parceiras em 13 países.

Em 2015, foi estabelecido o Campus da Malásia da Universidade de Xiamen . Conhecida como "XMU Malaysia", a instituição foi descrita como "histórica" e é notável como a "primeira filial internacional de grande escala" de uma universidade chinesa. O professor Wang Ruifang foi nomeado o primeiro chanceler da XMU Malásia.

Em 23 de maio de 2016, a Universidade de Xiamen enviou uma delegação ao Instituto de Tecnologia de Tóquio em Tóquio, Japão, para se reunir com lideranças e professores. O objetivo da delegação foi discutir as estratégias das instituições para comercializar os resultados da pesquisa, fomentar a colaboração universidade-indústria e incentivar os estudantes internacionais a aprender sobre a língua e a cultura locais.

Em 18 de novembro de 2016, a Universidade de Xiamen e a Universidade de Cardiff no País de Gales, Reino Unido, iniciaram uma "parceria estratégica", incluindo um programa de co-supervisão de estudantes de doutorado e £ 1,2 milhão em financiamento inicial para "projetos de pesquisa colaborativa" para beneficiar a economia do País de Gales. Posteriormente, uma delegação da Universidade de Cardiff visitou a Escola de Relações Internacionais da Universidade de Xiamen para explorar possíveis áreas de colaboração em pesquisa e intercâmbio de estudantes.

A Universidade de Xiamen também hospeda programas de estudo recorrentes na China para a Universidade da Carolina do Norte em Chapel Hill, Conselho para Faculdades e Universidades Cristãs, Eckerd College e Bentley College nos EUA, e University College Utrecht na Holanda.

Campi

Campus principal (campus Siming)
O campus principal da XMU está localizado no distrito de Siming, na ilha de Xiamen, cobrindo uma área de 167 hectares. Está situado no sopé das montanhas, de frente para o oceano e cercado pela baía de Xiamen. Abriga principalmente divisões acadêmicas como as Humanidades e Artes, Ciências Sociais, Ciências Naturais e Engenharia e Tecnologia.

Campus de Zhangzhou
Zhangzhou Campus está localizado em Zhangzhou China Merchants Economic and Technological Development Zone (CMZD), Zhangzhou, cobrindo uma área de 171 hectares. Abriga o XMU Tan Kah Kee College, o Instituto de Tecnologia Industrial e outras plataformas de inovação científica e tecnológica.

Campus Xiang'an
Em setembro de 2012, a Universidade de Xiamen iniciou as operações em seu Campus de Xiang'an, localizado a 34 quilômetros do campus principal. Os três objetivos declarados do novo campus são fornecer instalações para "disciplinas recém-desenvolvidas e assuntos aplicados", como biociência e energia, estabelecer "plataformas de inovação para ciências aplicadas" e abrigar a sede sul do Instituto Confúcio.

Atualmente, o Campus Xiang'an hospeda mais de 10.000 alunos e professores de dez escolas: a Overseas Education College (que atende estudantes internacionais), a Faculdade de Medicina, a Escola de Ciências Farmacêuticas, a Escola de Ciências da Vida, a Escola de Saúde Pública, o Departamento de Enfermagem, a Faculdade de Ciências da Terra, a Faculdade de Meio Ambiente e Ecologia, a Escola de Pesquisa Energética e a Escola de Engenharia Aeroespacial.

Reputação e classificações
A Universidade de Xiamen tem sido consistentemente considerada uma das principais instituições acadêmicas do sul da China, com pontos fortes em economia e gestão, belas artes, direito, química, jornalismo, comunicação, matemática e ciência política.

Notas

Ligações externas

Universidades da China

Universidade de Xiamen


نادي قطر الرياضي أحد أندية قطر يلعب في دوري المحترفين القطري أو دوري نجوم قطر تأسس في عام 1961 تحت مسمى نادي الاستقلال،
وقام طالب إيراني يدعى ياسر قاسمیان زوارم بتصميم ملعب هذا النادي للتجديد، الأمر الذي قوبل باستقبال فريد من نوعه في قطر وكان أحد أقوى الفرق حيث فاز بأول دوري رسمي لكرة القدم بموسم 73/72 ويعتبر نادي قطر من أقوى الفرق في دوري الدرجة الأولى، يرأسه الشيخ حمد بن سحيم آل ثاني ويدربه المدرب وسام رزق ، يملك النادي صرح رياضي في منطقة الدفنة يتسع لنحو 15,000 متفرج، أول فوز حققه نادي قطر في أول تطبيق لنظام الدوري الممتاز ودوري الدرجة الأولى كان في الموسم الرياضي 1971/1970 بواسطة اللاعب / خالد إبراهيم الرميحي وذلك في أول مباراة تجمعه مع نادي الوكرة على ملعب إستاد الدوحة الرياضي، أحرز بطولة الدوري 8 مرات ( 1966-67, 1967-68, 1968-69, 1969-70, 1970-71, 1972–73, 1976–77, 2002–03 ) حصل على كأس الأمير ٨ مرات حامل كأس ولي العهد 3 مرات (2002 / 2004 / 2009) وكـأس نجـوم قطـر مرة واحدة عـام ( 2014/2013). ويلقب بالملك.

تشكيلة الفريق

لاعبين غير مسجلين

المعارون

أبرز اللاعبين في تاريخ الفريق
  رابح ماجر
  ناصر بويش
  أحمد الدوخي
  علي بن عربية
  فابريس اكوا
  كلاوديو كانيجيا
  فرانسيسكو ليما
  بيل تشاتو
  كريستوف دوغاري
  مارسيل دوسايي
  علي كريمي
  رزاق فرحان
  مامادو ديالو
  جاي جاي أوكوشا
  عماد الحوسني
  سباستيان سوريا
  تيسير الجاسم
  صامويل ايتو
  رفيق حليش
  جاسم عادل الهيل
  عوض حسن بوجلوف
  عبد العزيز حسن بوجلوف
  بدر بانون

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1959
قطر
أندية كرة قدم في الدوحة
قطر
أندية متعددة الرياضات في قطر
تأسيسات سنة 1959 في قطر
قطر

نادي قطر


Iracemápolis es un municipio brasileño del estado de São Paulo.

Historia
Iracemápolis surgió de un pueblo denominado Santa Cruz de la Boa Vista. El pueblo fue elevado la categoría de Distrito de Paz de Limeira a través de la ley 1931 del 29 de octubre de 1923. El origen de su nombre: Iracema proviene de lengua indígena y quiere decir virgen de los labios de Miel y pólis es de origen grega y significa ciudad.

Iracemápolis se emancipó de Limeira el 31 de diciembre de 1953 teniendo la posesión del prefecto, del viceprefecto y de los concejales el día siguiente, primer día de 1954.

Geografía
Se localiza a una latitud 22º34'50" sur y a una longitud 47º31'07" oeste, estando a una altitud de 608 metros. La población es de 19.700 habitantes.

Demografía
 Datos del Censo - 2000
 Población total: en torno de 18.000
 Densidad demográfica (hab./km²): 134,91
 Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 10,16
 Expectativa de vida (años): 70,55
 Tasa de fertilidad (hijos por mujer): 1,92
 Tasa de alfabetización: 93,68%
 Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,828
 IDH-M Salario: 0,767
 IDH-M Longevidad: 0,827
 IDH-M Educación: 0,891
 (Fuente: IPEADATA)

Hidrografía
La ciudad de Iracemápolis es cortada por el Arroyo Cachoeirinha, cuya naciente está situada en el Colina Azul y el mismo desemboca en el Río Piracicaba (São Paulo). Su margen está en fase de recuperación del bosque ciliar.

Carreteras
 SP-151
 SP-306
 SP-147

Administración
 Prefecto: Fábio Francisco Zuza PSDB (2005/2008)-(2009/2012)
 Viceprefecto: Denilson Granço PMDB
 Presidente de la cámara: Donizete Aparecido Stein PP(2011/2012)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de São Paulo

Iracemápolis


Masao Kiba (født 6. september 1974) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Gamba Osaka og Avispa Fukuoka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Masao Kiba


Dai Takeuchi (født 31. maj 1992) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder V-Varen Nagasaki.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Dai Takeuchi


Mia Khalifa (în ; ), cunoscută și sub numele de Mia Callista,  o personalitate mass-media și actriță libano-americană, cunoscută mai ales pentru rolurile ei în filme pornografice din perioada 2014-2015.

Născută in Beirut, Mia Khalifa s-a mutat în Statele Unite în 2000. A început să joace în filme în pornografice în octombrie 2014, iar în decembrie a fost clasată pe locul 1 pe site-ul Pornhub. Alegerea unei astfel de cariere a fost întâmpinată cu controverse în Orientul Mijlociu, în special pentru un film în care ea a comis acte sexuale în timp ce purta hijabul islamic. Cu toate acestea, ea a fost deziluzionată de industria pornografică, încetându-și cariera. Ea a încetat din a creea filme pornografice în anul 2018.

Biografie
Mia Khalifa s-a născut pe 10 februarie 1993 în Beirut, Liban și s-a mutat cu familia ei în Statele Unite în 2000.  Familia ei este catolică și a fost crescută în această religie, deși nu mai este catolică. A trăit în mare parte în Montgomery County, câțiva ani mai târziu a absolvit Universitatea din Texas, El Paso, cu diplomă de licență în istorie.

Viață personală
În timpul carierei sale pornografice, Khalifa a trăit la Miami înainte de a se muta înapoi în Texas.  S-a căsătorit cu iubitul ei de liceu, în februarie 2011 a cărui identitate nu este publică, dar o sursă l-a identificat ca Wyatt O'Brien.   S-au despărțit în 2014 și au divorțat în 2016.  În martie 2019, s-a logodit cu bucătarul suedez Robert Sandberg.  S-au căsătorit acasă în iunie 2020 după ce ceremonia inițială a fost amânată din cauza pandemiei COVID-19.

Carieră

Porno
La începutul anului 2014, Khalifa și soțul ei de atunci au postat mai multe imagini pornografice într-un popular subreddit NSFW Reddit.  Khalifa a început industria filmelor pornografice profesionale în octombrie 2014.  Se plimba în Miami când a fost întrebată dacă s-a gândit vreodată să apară în filme pornografice.  Ea a atras atenția largă după lansarea unei scene BangBros în care poartă un hijab în timpul unei trio cu Sean Lawless și Julianna Vega.  Scena i-a adus lui Khalifa o popularitate instantanee, precum și critici din partea scriitorilor și a figurilor religioase și a condus părinții ei să o renege public.  Nimeni nu ar fi putut anticipa negativitatea care o înconjoară."  Dintr-o dată, toată lumea o căuta. Efortul de a o cenzura a făcut-o doar omniprezentă."  Cu mai mult de 1,5 milioane de vizualizări, Khalifa în vârstă de 22 de ani, a devenit cel mai căutat model pe site-ul de distribuire a videoclipurilor pentru adulți Pornhub.  Pe 28 decembrie a aceluiași an, Pornhub a dezvăluit că a fost interpretul clasat pe locul 1 pe site-ul lor.

Potrivit datelor de la Pornhub, în perioada 3-6 ianuarie 2015, căutările pentru Khalifa s-au multiplicat de cinci ori. Aproximativ un sfert din aceste căutări au venit din Liban, cu căutări substanțiale și din țările din apropiere, Siria și Iordania.  Din cauza controversei legate de hijab, ea a fost clasată pe locul 5 într-o listă cu "Cele mai cunoscute 10 vedete porno din lume" de revista britanică masculină Loaded în iulie 2016.  ] Almaza, o fabrică de bere libaneză, a difuzat o reclamă care arăta o sticlă de bere lângă paharele semnate ale lui Khalifa, cu sloganul: "Amândoi suntem evaluați 18+."  În ianuarie 2015, trupa pop Timeflies a lansat o melodie intitulată "Mia Khalifa" în cinstea ei.

În ianuarie 2017, xHamster a raportat că Khalifa a fost cea mai căutată actriță adultă din 2016.  În 2018, la trei ani după ce a părăsit industria, ea era încă a doua persoană cu cea mai bună poziție pe Pornhub.  În august 2019, ea a dezvăluit că a câștigat doar 12.000 de dolari lucrând în porno realizând aproximativ 1.000 de dolari pe scenă.  Nu a primit niciodată reziduuri de la Bangbros care dețin și vând conținutul ei sau de la Pornhub și alte site-uri gratuite pe care Bangbros a încărcat videoclipurile.  Dacă ar fi fost partener Pornhub, se estimează că ar fi câștigat peste 500.000 de dolari.  În iulie 2020, peste 1,5 milioane de persoane au semnat o petiție Change.org care făcea campanie pentru eliminarea videoclipurilor sale de pe site-uri precum Pornhub și BangBros.

În cultura populară
În noiembrie 2016, o petiție online solicita ca Khalifa să fie numită de președintele ales Donald Trump drept următorul ambasador al Statelor Unite în Arabia Saudită.

Note

Legături externe
 Site web
 Mia Khalifa pe IMDb
 Mia Khalifa pe Internet Adult Film Database
 Mia Khalifa pe Twitter

Nașteri în 1993
Nașteri pe 10 februarie
Actrițe porno americane
Fotomodele din Statele Unite ale Americii
Libanezi expatriați în Statele Unite

Mia Khalifa


Điện Biên () (literally called Electricity Border) is a province in the Northwest region of Vietnam. It is bordered by Lai Châu to the northeast, Sơn La to the southeast, Pu'er City, Yunnan, China, to the northwest, and Phongsaly province in Laos to the west. The province covers an area of 9,541 square kilometres and as of 2019 it had a population of 598,856 people.

History

The name "Điện Biên" means "stable frontier" (referring to Điện Biên's location on the border between Lan Xang and Vietnam). Điện Biên has various ancient monuments including the caves Thẩm Khương, as well as Thẩn Búa in Tuần Giáo. The original settlers were the Ai Lao or Tai people who are a direct ancestor of Lao people in Laos today. The names of some villages and towns still use words of Tai origin, such as Mường (city) and Tham (cave).

In the 9th and 10th centuries, the Lự in Mường Thanh were the most developed in the area and controlled Sìn Hồ, Mường Lay, and Tuần Giáo.

In the 11th and 12th centuries, Tai people (not to be confused with the Thai people of Thailand) from Mường Ôm and Mường Ai occupied Mường Lò in Nghĩa Lộ and  Mường Thanh in Điện Biên. They eventually gained control of the whole area between Mường Lò and Mường Thanh (Điện Biên).

Climate
Điện Biên province has a humid subtropical climate (Köppen Cwa).

Administrative divisions
Điện Biên is subdivided into 10 district-level sub-divisions:

They are further subdivided into five commune-level towns (or townlets), 116 rural communes, and nine wards.

Places in Điện Biên
 Mường Thanh Valley

References

External links

Northwest (Vietnam)
Provinces of Vietnam

Điện Biên province


Un Lomcovák es una maniobra acrobática que puede ser realizado por un avión acrobático. Esta maniobra se hizo famosa al realizarla el piloto acrobático Ladislav Bezák durante el primer Campeonato del Mundo de Vuelo Acrobático, en el cual se coronó campeón. También es conocida como abracadabra.

"Lomcovák" traducido al castellano, significa "causa de un dolor de cabeza" o "resaca". La expresión "Lomcovák" proviene de la región de Moravia, famosa por su slivovitz Jelínek, un brandy checo , y se utiliza comúnmente para describir los movimientos de rotación de una persona que ha bebido demasiado.

Descripción
El Lomcovak es una familia libre de maniobras realizadas en exhibiciones aéreas o en el programa de cuatro minutos libre de una competición de acrobacia aérea. No está en el catálogo de Aresti y por lo tanto no puede ser utilizado en la competición.

La maniobra consiste en caer el avión a través del eje de cabeceo (de extremo a extremo), mientras que viaja en una dirección lateral (punta de ala a punta de ala).

Procedimiento
Volar un Lomcovák (Lomcevak) variará en técnica de un avión a otro avión y de un piloto a otro. A continuación se describe la técnica más común para un motor de rotación con sentido horario.

Se encabrita hasta los 45, mientras simultáneamente se alabea hacia la izquierda con el alerón y se mete pie izquierdo en el timón de dirección, entonces se empuja la palanca hacia delante. El avión debe hacer dos rotaciones completas antes de quedarse sin energía. Se neutralizan todos los controles y el avión se recuperará con el morro hacia abajo. Se recupera hasta volver a vuelo horizontal. Puede ser necesario reducir la potencia cuando se está recuperando en ciertos casos.

Esto es generalmente la misma técnica utilizada para hacer un knife edge spin (hacia arriba o hacia abajo).

Bibliografía
 Williams, Neil (1975), "Aerobatics",páginas 189-197, Airlife Publishing Ltd, ISBN 0-9504543-0-3
 Medore, Arthur (1985). "Acrobacia aérea" Madrid: Editorial Paraninfo, S.A. ISBN 84-283-1396-2

Enlaces externos
 Ladislav Bezek (Lomcovák), snapandroll.com

Maniobras aéreas

Lomcovák


භූ-මණ්ඩලය (සංස්කෘත: भूमण्डल) නැතහොත් මහා පෘථිවි මණ්ඩලය යනුවෙන් හඳුන්වනු ලබන්නේ හින්දු ලියවිලි වලට අනුව අභ්‍යවකාශයේ පැතලි තැටියක් මෙන් පෙනෙන මෙම විශ්වය පුරා පැතිරී ඇති ග්‍රහලෝකවල විශ්ව ව්‍යාප්තියකි. මෙම විශ්වීය "පැතලි තැටි පෙනුම" එක් එක් ග්‍රහලෝක පද්ධතිය තුළ පවතින ග්‍රහලෝක දහස් ගණනක් ඇතුළත් වේ.මෙම ග්‍රහලෝක පද්ධතිය නෙළුම් මලකට සමාන වන අතර එහි දූපත් හත එහි ආවර්තයට සමාන වේ. ආවර්තය මැද පිහිටි ජම්බුද්වීපය නමින් හැඳින්වෙන දිවයිනේ දිග සහ පළල යොදුන් මිලියනයක් [සැතපුම් මිලියන අටක්] වේ.

භූ-මණ්ඩලයේ බෙදීම්
ශ්‍රීමද් දේවී භාගවතම් සහ භාගවත පුරාණයන්ට අනුව භූ මණ්ඩලයෙහි ද්වීපයන් සතකි.

 ජම්බුද්වීප - ලවණ සාගරයකින් වටවී ඇත.
 ප්ලක්ෂද්වීප - ඉක්ෂු (උක් පැණි) සාගරයකින් වටවී ඇත.
 ශාල්මලීද්වීප -  සුරා සාගරයකින් වටවී ඇත.
 කුශද්වීප - වෙඬරු සාගරයකින් වටවී ඇත.
 ක්‍රන්චද්වීප - ක්ෂීර සාගරයකින් වටවී ඇත.
 ශාකද්වීප - දධි (යෝගට්) මිශ්‍ර සාගරයකින් වටවී ඇත.
 පුෂ්කරද්වීප - පැහැදිලි ජලය සහිත සාගරයකින් වටවී ඇත.

භූ මණ්ඩලය


An Carex stokesii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Forest Buffen Harkness Brown. An Carex stokesii in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex stokesii


A Eparquia de São João Crisóstomo de Gurgaon (Latim:Eparchia Sancti Ioannis Chrysostomi Gurgaonensis) é uma eparquia pertencente a Igreja Católica Siro-Malancar com rito Siro-Malancar. Está localizada no município de Gurgaon, no estado de Harianá, pertencente a Arquieparquia Maior de Trivandrum na Índia. Foi fundada em 26 de março de 2015 pelo Papa Francisco. Possui uma população católica de 5.860 habitantes, com 21 paróquias com dados de 2020.

História

Em 26 de março de 2015 o Papa Francisco cria Eparquia de São João Crisóstomo de Gurgaon. Desde sua fundação em 2015 pertence a Igreja Católica Siro-Malancar, com rito Siro-Malancar.

Lista de eparcas
A seguir uma lista de eparcas desde a criação da eparquia em 2015.

São João Crisóstomo de Gurgaon
São João Crisóstomo de Gurgaon


Mathias Lang Andersen (født 4. april 1996) er en dansk fodboldspiller, der spiller for Næstved Boldklub.

Klubkarriere
Han kommer fra Brøndby IF's ungdomsafdeling, hvor han spillede frem til juni 2015. Han skiftede herefter til Hellerup IK.

Den 22. januar 2018 skrev Andersen under på en aftale med Næstved Boldklub gældende frem til sommeren 2019.

Landsholdskarriere
Han er noteret for 18 landskampe på forskellige ungdomshold.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Brøndby IF
Fodboldspillere fra Hellerup IK
Fodboldspillere fra Næstved BK

Mathias Andersen (fodboldspiller)


The insect order Zoraptera, commonly known as angel insects, contains small and soft bodied insects with two forms: winged with wings sheddable as in termites, dark and with eyes (compound) and ocelli (simple); or wingless, pale and without eyes or ocelli. They have a characteristic nine-segmented beaded (moniliform) antenna. They have mouthparts adapted for chewing and are mostly found under bark, in dry wood or in leaf litter.

Description

The name Zoraptera, given by Filippo Silvestri in 1913, is misnamed and potentially misleading: "zor" is Greek for pure and "aptera" means wingless. "Pure wingless" clearly does not fit the winged alate forms, which were discovered several years after the wingless forms had been described.

The members of this order are small insects,  or less in length, that resemble termites in appearance and in their gregarious behavior. They are short and swollen in appearance. They belong to the hemimetabolous insects. They possess mandibulated biting mouthparts, short cerci (usually 1 segment only), and short antennae with 9 segments. The abdomen is segmented in 11 sections. The maxillary palps have five segments, labial palps three, in both the most distal segment is enlarged. They have six Malpighian tubules, and their abdominal ganglia have fused into two separate ganglionic complexes. Immature nymphs resemble small adults. Each species shows polymorphism. Most individuals are the apterous form or "morph", with no wings, no eyes, and no or little pigmentation. A few females and even fewer males are in the alate form with relatively large membranous wings that can be shed at a basal fracture line. Alates also have compound eyes and ocelli, and more pigmentation. This polymorphism can be observed already as two forms of nymphs. Wingspan can be up to , and the wings can be shed spontaneously. When observed, wings have simple venation. Under good conditions the blind and wingless form predominates, but if their surroundings become too tough, they produce offspring which develop into winged adults with eyes. The wings are paddle shaped, and have reduced venation.

Systematics

Phylogeny
The phylogenetic relationship of the order remains controversial and elusive. At present the best supported position based on morphological traits recognizes the Zoraptera as polyneopterous insects related to the webspinners of the order Embioptera. However, molecular analysis of 18s ribosomal DNA supports a close relationship with the superorder Dictyoptera.  There are eleven extinct species known as of 2017, many of the fossil species are known from Burmese amber.

Classification
The Zoraptera are currently divided into two families, four subfamilies, nine genera and a total of 51 species, some of which have not been yet described.

 Family Zorotypidae
 Subfamily Zorotypinae
 Zorotypus  — 7 spp.
 Usazoros  — 1 sp.
 Subfamily Spermozorinae
 Spermozoros  — 6 spp.
 Family Spiralizoridae
 Subfamily Latinozorinae
 Latinozoros  — 3 spp.
 Subfamily Spiralizorinae
 Spiralizoros  — 12 spp.
 Centrozoros  (=Meridozoros ; Floridazoros ) — 8 spp.
 Cordezoros  — 1 sp.
 Scapulizoros  — 1 sp.
 Brazilozoros  — 3 spp.

Incertae sedis

The following nine species are considered Zoraptera incertae sedis:

 Zorotypus congensis
 Zorotypus javanicus
 Zorotypus juninensis
 Zorotypus leleupi
 Zorotypus longicercatus
 Zorotypus newi  (=Formosozoros newi )
 Zorotypus sechellensis
 Zorotypus swezeyi

Extinct taxa
 †Xenozorotypus Engel & Grimaldi 2002
 †Xenozorotypus burmiticus Engel & Grimaldi 2002 - Burmese amber, Myanmar (Cretaceous)

Behavior and ecology
Zorapterans live in small colonies beneath rotting wood, lacking in mouthparts able to tunnel into wood, but feeding on fungal spores and detritus. These insects can also hunt smaller arthropods like mites and collembolans.

Centrozoros gurneyi lives in colonies which range in size from a few dozen to several hundred individuals, but most often number about 30 individuals. The males are slightly larger than the females, and they fight for dominance.

When two colonies of Usazoros hubbardi are brought together experimentally, there is no difference in behavior towards members of the new colony. Therefore, colonies in the wild might merge easily. Winged forms are rare. The males in most colonies establish a linear dominance hierarchy in which age or duration of colony membership is the prime factor determining dominance. Males appearing later in colonies are at the bottom of the hierarchy, regardless of their body size. By continually attacking other males, the dominant male monopolizes a harem of females. The members of this harem stay clumped together. There is a high correlation between rank and reproductive success of the males.

Latinozoros barberi lack such a dominance structure but display complex courtship behavior including nuptial feeding. The males possess a cephalic gland that opens in the middle of their head. During courtship they secrete a fluid from this gland and offer it to the female. Acceptance of this droplet by the female acts as behavioral releaser and immediately leads to copulation.

In Spermozoros impolitus, copulation does not occur, but fertilization is accomplished instead by transfer of a spermatophore from the male to the female. This  spermatophore contains a single giant sperm cell, which unravels to about the same length as the female herself, . It is thought that this large sperm cell prevents fertilization by other males, by physically blocking the female's genital tract.

Effects on ecosystem
Zoraptera are thought to provide some important services to ecosystems. By consuming detritus, such as dead arthropods, they assist in decomposition and nutrient cycling.

References

General references
Costa JT 2006 Psocopera and Zoraptera. In: Costa JT The other Insect Societies. The Belknap Press of Harvard University Press, Cambridge, MA and London, UK pp 193–211

External links
Tree of Life Zoraptera

Insect orders
Extant Cretaceous first appearances
Taxa named by Filippo Silvestri
Polyneoptera

Zoraptera


Simetrična razlika odnosno disjunktivna unija (uobičajeni simboli :) u n skupova u teoriji skupova jest unija razlike n zadanih skupova. Dobiveni skup dobiven je primjenom operacije simetrične razlike na njima.

Primjer:

.

Disjunktivna unija nije isto što i disjunktna unija.

Vidi
Disjunktni skupovi

Izvori

Teorija skupova

Simetrična razlika skupova


Maderov slijepac (latinski: Anophthalmus maderi) hrvatska je endemična vrsta trčaka koja pripada rodu Anophthalmus.

Podvrste
 Krčki slijepac (latinski: Anophthalmus maderi subsp. maderi) Winkler, 1914.
 Creski slijepac (latinski: Anophthalmus maderi subsp. sucainus) G. Müller, 1924.

Izvori

Vanjske poveznice

 Anophthalmus maderi (Winkler 1914), BioLib
 Anophthalmus maderi (Winkler 1914), Fauna Europaea
 Anophthalmus maderi (Winkler 1914), Encyclopedia of Life

Trčci
Endemska fauna Hrvatske

Maderov slijepac


The Borough of Boston is a local government district with borough status in Lincolnshire, England. Its council is based in the town of Boston. The borough covers a wider area that includes villages such as Wyberton, Butterwick, Kirton-in-Holland, Langrick Bridge, Sutterton, Swineshead, Old Leake, Fosdyke, Kirton Holme and Hubberts Bridge.

The borough borders East Lindsey to the north, North Kesteven to the west and South Holland to the south. To the east is The Wash.

At the 2011 census, the population of the borough was 64,637.

History
The borough was formed on 1 April 1974 by the merger of the former borough of Boston with Boston Rural District.

Until 1974, Lincolnshire comprised three Parts, somewhat like the Ridings of Yorkshire. These were the Parts of Lindsey, Kesteven and Holland. In their final form, they were each, in effect, an administrative county. The 1974 changes divided the Parts of Holland into two districts; the Borough of Boston is the northern one.

Management
Summary of the Council's organisation.
Day to day management
Key to descriptions of council services.

Political composition
The political composition of the council following the elections in May 2015, May 2019 and May 2023 are as follows. Highlighted cells indicate largest groups but not necessarily control of the council.

In 2015 no party had a majority, but the Conservatives had minority control. In 2019 the Conservatives won a clear majority of seats. Before the 2023 election, the Conservatives no longer had control of the council, whereas independents gained control of the council as a result of the election.

Election results
For full election results see: Boston local elections.

Electoral arrangements
The Borough is divided into fifteen electoral wards covering both the town of Boston and surrounding rural areas. The boundaries were redrawn in 2013 and used in borough elections since 2015. The wards are listed below, showing the number of councillors elected by each:

Coastal: 2;
Fenside: 2;
Fishtoft: 3;
Five Villages: 2;
Kirton and Frampton: 3;
Old Leake and Wrangle: 2;
Skirbeck: 3;
St Thomas': 1;
Staniland: 2;
Station: 1;
Swineshead and Holland Fen: 2;
Trinity: 2;
West: 1;
Witham: 2;
Wyberton: 2.

2016 EU referendum

On 23 June 2016 the Borough of Boston voted in the UK-wide Referendum on membership of the European Union (EU) under the provisions of the European Union Referendum Act 2015. In a turnout of 77%, over 75% voted to leave the EU, the highest leave majority of the 382 UK voting areas. The local MP Matt Warman, a Conservative, had campaigned for a "Remain" vote.

Freedom of the Borough
The following people and military units have received the Freedom of the Borough of Boston.

Individuals
 Professor Sir Jonathan Van-Tam: 21 March 2022.
 David Medlock: 17 April 2023.

Military Units
 RAF Coningsby: 16 May 1963.

In the media
In May 2020, East Lindsey district council and Boston borough council announced proposals to merge gradually over 10 years, with the intention of saving taxpayers £15.4m.  However, in June 2020, Lincolnshire Live newspaper reported the "anger" after a vote on the proposals due to be put to councillors was cancelled as Boston borough council leader, Paul Skinner, expected the plans would likely be rejected.  He told the newspaper "The motion was withdrawn because some people were making it known that they might vote against it".

In October 2020, Private Eye reported the outgoing chief executive, Phil Drury, received a £443,998 exit payment and compared it to a £440,000 payment made to the London Borough of Croydon's then new chief executive, Jo Negrini.

Arms

References

External links

Non-metropolitan districts of Lincolnshire
Local government districts of the East Midlands
Boroughs in England

Borough of Boston


Left to Die je drugi EP američkog death metal-sastava Obituary. EP je objavljen 16. rujna 2008. godine, a objavila ga je diskografska kuća Candlelight Records.

Popis pjesama

Izvođači

 John Tardy - vokali, produkcija
 Trevor Peres - ritam gitara
 Ralph Santolla - solo-gitara
 Frank Watkins - bas-gitara
 Donald Tardy - bubnjevi, produkcija

Produkcijsko osoblje

 Mark Prator - produkcija, snimanje, miksanje
 Tom Morris - završna obrada za reprodukciju (mastering)
 Andreas Marschall - omot
 Adrian Wear - dizajn

Izvori

Albumi sastava Obituary
Albumi iz 2008.

Left to Die


Bătălia de la Isaszeg a fost o bătălie în Campania de Primăvară a Războiului de Independență al Ungariei din 1848 și 1849, care a avut loc pe 6 aprilie 1849 între Armata Imperiului Austriac și Armata Revoluționară Maghiară, completată cu voluntari polonezi. Maghiarii au fost victorioși.

Forțele austriece au fost conduse de feldmareșalul Alfred I, Prinț de Windisch-Grätz, în timp ce ungurii au fost conduși de generalul Artúr Görgei. Această bătălie a fost una din numeroasele confruntări armate între Armata Revoluționară Maghiară și Armata Contrarevoluționară Imperială și a fost unul dintre punctele de cotitură ale Războiului de Independență al Ungariei. Ea a precipitat o serie de eșecuri ale Armatelor Imperiale Habsburgice în perioada aprilie–mai 1849, forțându-le să se retragă de pe teritoriul ocupat în centrul și vestul Ungariei spre frontiera de vest și determinând Adunarea Națională Maghiară să adopte Declarația de Independență a Ungariei (față de Dinastia de Habsburg). De asemenea, ea a decis soarta lui Alfred I, Prinț de Windisch-Grätz, care a fost demis de la conducerea trupelor imperiale din Ungaria pe 12 aprilie 1849, la șase zile după înfrângere.

Context
După Bătălia de la Kápolna din 26-27 februarie 1849, comandantul forțelor imperiale austriece, Alfred I, Prinț de Windisch-Grätz, a crezut că a distrus forțele revoluționare maghiare o dată și pentru totdeauna. El a scris pe 3 martie în raportul trimis la curtea imperială care se afla atunci la Olmütz că: "am sfărâmat hoardele rebele și voi fi în câteva zile la Debrețin" (capitala temporară a Ungariei). În ciuda acestui fapt el nu a atacat forțele maghiare, fiind lipsit de informații fiabile cu privire la efectivul forțelor cu care urma să se confrunte dacă ar fi traversat râul Tisa, și astfel, din cauza prudenței sale, a pierdut ocazia de a câștiga războiul.

În timp ce Windisch-Grätz era nehotărât dacă să atace sau nu, comandanții militari maghiari, care erau nemulțumiți de rezultatele dezamăgitoare obținute de generalul locotenent Henryk Dembiński în calitate de comandant suprem al forțelor maghiare și îl considerau vinovat pentru pierderea Bătăliei de l Kápolna, au început o "rebeliune". Într-o întâlnire desfășurată la Tiszafüred, ei l-au forțat pe comisarul guvernamental Bertalan Szemere să-l demită pe generalul polonez și să-l numească în locul său pe Artúr Görgei. Acest lucru l-a înfuriat atât de tare pe Lajos Kossuth, președintele Comitetului de Apărare Națională (guvernul interimar al Ungariei), încât a vrut să-l execute pe Görgei pentru rebeliune. În cele din urmă, el a fost convins de sprijinul generalilor maghiari pentru Görgei și s-a răzgândit și a acceptat înlăturarea de la comandă a lui Dembiński, deși aversiunea lui față de Görgei l-a împiedicat să accepte alegerea lui ca succesor și l-a numit comandant militar suprem pe generalul locotenent Antal Vetter. Dar Vetter s-a îmbolnăvit pe data de 28 martie, așa că după două zile Kossuth a fost forțat să accepte numirea lui Görgei în funcția de comandant suprem temporar al forțelor militare ale Ungariei. Aceste zile și săptămâni de neliniște, incertitudine și schimbări i-ar fi putut oferi o oportunitate excelentă lui Windisch-Grätz pentru a traversa râul Tisa și a înfrânge armata maghiară o dată și pentru totdeauna.

Incertitudinea lui Windisch-Grätz a fost amplificată de atacurile diversioniste maghiare din sud: cel de la Szolnok de pe 5 martie și cel din nord din 24 martie, când un comando maghiar condus de maiorul Lajos Beniczky a atacat comandoul imperial condus de colonelul Károly Almásy la Losonc. Jumătate din soldații lui Almásy au fost luați prizonieri, iar Almásy i-a raportat lui Windisch-Grätz că a fost atacat de o armată formată din 6.000 de oameni. Din această cauză mareșalul austriac a dispus împrăștierea trupelor sale în toate direcțiile pentru a preveni un atac surpriză, temându-se în special că un atac dinspre nord i-ar fi periclitat șansele de reușită în asediul cetății Komárom și i-ar fi tăiat liniile de aprovizionare.

Între timp, pe 30-31 martie 1849 s-au făcut planuri pentru Campania de Primăvară a Armatei Revoluționare Maghiare, condusă de generalul Görgei, cu scopul de a elibera teritoriile maghiare ocupate de austrieci care se aflau la vest de râul Tisa și reprezentau cea mai mare parte a teritoriului Regatului Ungariei. Forțele maghiare numărau aproximativ 47.500 de soldați și 198 de tunuri, fiind organizate în patru corpuri de armată, conduse de generalii György Klapka (corpul I), Lajos Aulich (corpul II), János Damjanich (corpul III) și András Gáspár (corpul VII).

Forțele imperiale de ocupație conduse de Windisch-Grätz numărau 55.000 de soldați și 214 tunuri și erau organizate în trei corpuri de armată, conduse de Feldmarschall-Leutnant-ul Josip Jelačić (corpul I), generalul locotenent Anton Csorich (corpul II) și generalul Franz Schlik (corpul III), plus divizia condusă de generalul locotenent Georg Heinrich Ramberg.

Potrivit planului maghiar, elaborat de Antal Vetter, corpul de armată VII, aflat sub comanda lui András Gáspár, trebuia să distragă atenția lui Windisch-Grätz prin efectuarea unui atac în direcția orașului Hatvan, în timp ce celelalte trei corpuri (I, II, III) urmau să încercuiască forțele austriece dinspre sud-vest, tăindu-le legătura cu orașele capitală (Pesta și Buda). Corpul VII urma să rămână la Hatvan până pe 5 aprilie și apoi să ajungă la Bag în ziua următoare. Atacul asupra forțelor austriece trebuia să aibă loc din două direcții la Gödöllő pe 7 aprilie, în timp ce corpul I urma să avanseze către Kerepes și să-i atace pe austrieci din spate, împiedicându-i să se retragă înspre Pesta. Cheia planului era ca austriecii să nu descopere mișcarea trupelor maghiare până când nu s-a încheiat încercuirea lor.

Preludiu
Pe 2 aprilie au început luptele preliminare atunci când corpul VII maghiar condus de András Gáspár s-a ciocnit cu corpul III austriac condus de Franz Schlik în Bătălia de la Hatvan. Schlik a vrut să obțină informații despre pozițiile și efectivele armatei maghiare pe care să i le comunice lui Windisch-Grätz și a avansat către Hatvan, dar a fost învins acolo de corpul VII maghiar și forțat să se retragă fără a-și îndeplini scopul. Windisch-Grätz a presupus că Schlik a luptat cu principala armata maghiară și nu a aflat poziția reală în care se aflau grosul trupelor maghiare.

În acest timp celelalte trei corpuri maghiare s-au deplasat, potrivit planului campaniei, către sud-vest și pe 4 aprilie s-au confruntat cu corpul I imperial, condus de Josip Jelačić, în Bătălia de la Tápióbicske și l-au învins. Deși atacul lui György Klapka la Tápióbicske a dezvăluit locul real în care se aflau masate trupele maghiare comandantul militar maghiar Görgei a decis să continue executarea planului original.

Dar, după lupta de pe 4 aprilie, Jelačić, banul Croației, a pretins în fața lui Windisch-Grätz că el i-a învins, de fapt, pe maghiari, inducându-l în eroare pe feldmareșal care i-a dat ordinul să-i urmărească pe maghiari. Aceștia din urmă nu au fugit, ci s-au masat în jurul cartierului general al lui Windisch-Grätz de la Gödöllő, feldmareșalul plănuind un atac asupra forțelor maghiare în dimineața următoare. Pe 5 aprilie, el a trimis două companii de lăncieri, două companii de cavalerie și două tunuri sub comanda generalului locotenent Franz Liechtenstein într-o misiune de recunoaștere la Hatvan, dar, după câteva schimburi de focuri cu patru companii maghiare de husari, s-au retras. Temându-se că forțele principale ale inamicului îl vor atace dinspre sud și îi vor tăia liniile de legătură cu capitala sau de la nord și vor elibera cetatea Komárom de asediul imperial aflat în desfășurare, mareșalul a trimis corpul III al lui Franz Schlik la Gödöllő și corpul I al lui Jelačić spre sud la Isaszeg. Două brigăzi ale corpului II, conduse de generalul-locotenent Ladislas Wrbna, au fost, de asemenea, trimise la Vác, iar generalului locotenent Georg Heinrich Ramberg i s-a ordonat să li se alăture cu brigada lui. Două brigăzi au rămas în Pesta. Astfel Windisch-Grätz și-a risipit forțele pe o distanță de 54 de kilometri, ceea ce a făcut imposibil ca unitățile sale să se poată ajuta eficient unele pe altele (unele trupe se aflau la mai mult de o zi distanță de fiecare din celelalte) în situația unei bătălii.

Deși linia frontului maghiar avea o lungime de doar 22 de kilometri, Görgei putea disloca numai două treimi din trupele sale în orice punct al bătăliei din cauza ordinelor specifice pe care le dăduse generalilor cu privire la mișcările lor înainte de atacul plănuit pentru ziua de 7 aprilie. Gáspár a primit ordinul să se deplaseze de la nord și să ocupe localitatea Bag, iar corpul III al lui Damjanics trebuia să se deplaseze de la Tápiószecső și să ocupe satul Isaszeg. Corpul I al lui Klapka trebuia, de asemenea, să se deplaseze spre Isaszeg, în timp ce una dintre brigăzile sale trebuia să ocupe localitatea Pécel, și corpul II al lui Aulich avea ordin să se stabilească pe poziție la Dány și Zsámbok. Planul lui Görgei era ca Gáspár să rețină trupele de pe aripa stângă a armatei imperiale, în timp ce celelalte trei corpuri trebuiau să atace armata imperială la Isaszeg. Acest atac urma să împingă armatele imperiale la nord de Pesta, facilitând eliberarea capitalei Ungariei de pe malul estic al Dunării. Windisch-Grätz era forțat să aleagă între două opțiuni: să accepte o luptă în care maghiarii aveau superioritate sau să se retragă în Pesta, care era greu de apărat, fiind deschisă atacurilor din trei direcții. Orașul avea pe atunci un singur pod, care era neterminat (Podul cu Lanțuri), pentru a permite trupelor sale să treacă Dunărea și să se retragă în Buda, o sarcină care i-ar fi fost imposibil să o realizeze cu succes. Windisch-Grätz ar fi ales răul cel mai mic dintre cele două rele.

În dimineața zilei de 6 aprilie, la ora 6, trupele austriece s-au retras către Gödöllő. Jelačić a ajuns la Isaszeg la ora 11 și și-a stabilit tabăra pe dealurile din apropierea satului, raportându-i lui Windisch-Grätz că trupele maghiare îl urmăreau dinspre sud. Feldmareșalul i-a ordonat să afle forța militară a inamicului și, în caz că efectivul său era suficient, să intre în luptă cu inamicul.

Lupta
Bătălia era planificată pentru ziua de 7 aprilie, iar pe 6 aprilie Görgei a ordonat trupelor sale să se deplaseze și să ocupe locurile desemnate cu scopul de a începe lupta a doua zi. El însuși se afla în Kóka (la 14,81 km de Isaszeg). Cu toate acestea, atunci când trupele s-au deplasat în locurile unde trebuiau să aștepte, ele au întâlnit soldați inamici și, ca urmare, bătălia a început mai devreme. Începutul neașteptat al bătăliei i-a luat pe ambii comandanții prin surprindere, provocând agitație și confuzie.

Gáspár s-a deplasat cu 14.258 de militari și 66 de tunuri la Aszód, Tura și Bag pe malul râului Galga la ora 12:30. El a trimis o divizie comandată de colonelul György Kmety ca să ocupe localitatea Hévízgyörk, unde au dat peste cavaleria lui Franz Schlik, și după ce militarii imperiali s-au retras, maghiarii s-au stabilit pe poziție. Gáspár nu a ordonat deplasarea înainte a trupelor sale chiar și după ce a auzit zgomotele bătăliei din apropiere, susținând că el respectă ordinele specifice primite de la Görgei în ziua precedentă de a rămâne în această poziție până în ziua următoare. Acest lucru a însemnat că unitatea sa, cea mai mare dintre cele patru corpuri maghiare de armată corpul I-10.817 militari, corpul II-8.896 militari, corpul III-11.592 de militari), a fost absentă pe tot parcursul luptei.

În același timp, cele două corpuri ale lui Klapka și Damjanich au ajuns în apropierea Királyerdő (Pădurea Regală), care se afla în vecinătatea satului Isaszeg către est. Aici trupele lui Damjanich au atacat brigada din spate a corpului I al lui Jelačić, urmărind-o afară din pădure către Isaszeg și dând foc pădurii în mai multe locuri. Apoi trupele lui Klapka au atacat brigada generalului maior Franz Adam Grammont von Linthal, urmărind-o spre Isaszeg. Batalioanele maghiare 28 și 34 comandate de maiorul István Zákó și locotenent-colonelul János Bobich au ajuns, dar superioritatea celor trei brigăzi de infanterie și a celor trei brigăzi de cavalerie ale lui Jelačić a cauzat pierderi grele celor două batalioane și le-a forțat să se retragă spre pădure. Atacul cuirasierilor austrieci a fost în cele din urmă respins de focurile de armă ale batalioanelor 44 și 47 ale lui Klapka, apoi a intervenit atacul din lateral al brigăzii lui Bódog Báthory Sulcz, iar în cele din urmă cele două batalioane maghiare au pornit în urmărirea vânătorilor imperiali austrieci prin pădurea Királyerdő. Dar trupele maghiare au fost împiedicate la rândul lor să părăsească pădurea de focurile unităților militare croate poziționate pe un deal din apropierea satului Isaszeg.

La ora 2 unitățile componente ale corpului III al lui Damjanich au traversat pădurea și, după ce au urmărit brigada lui Daniel Rastić prin pădure, s-au poziționat la capătul vestic al acesteia. Brigada lui Rastić s-a retras peste pârâul Rákos, unde, împreună cu divizia lui Schultzig, care fusese trimisă de Jelačić să-i vină în ajutor, a respins atacul brigăzii lui Zákó din corpul lui Klapka. Acest eveniment a produs dezordine brigăzii lui Zákó, precum și brigăzii lui Bobich din același corp, făcându-le să se retragă.

În acest moment Klapka, un foarte capabil general maghiar și unul dintre eroii Războiului de Independență al Ungariei, s-a panicat în mod inexplicabil și i-a lăsat pe comandanții unităților sale să acționeze după propriile lor idei. Unul dintre ei, János Bobich, a început un atac, dar a fost respins de focurile inamicului. Damjanich a trimis o brigadă în ajutorul trupelor asediate ale lui Klapka și o altă brigadă la capătul de nord al pădurii. Apoi, el a dispus poziționarea tunurilor pe un teren înalt și a cavaleriei în capătul pădurii, între trupele sale și cele ale lui Klapka, chiar în mijlocul frontului maghiar. Damjanich intenționa să pornească la atac pentru a ușura situația trupelor lui Klapka, dar acesta din urmă, crezând că situația era fără speranță, a început să-și retragă trupele înainte de a-i sosi întăririle. Damjanich a rămas pe poziție și, când a văzut trupele austriece trimise să-l urmărească pe Klapka, a trimis una dintre cele mai bune unități ale sale, batalionul 9, împreună cu batalionul 3, pentru a veni în ajutor trupelor lui Klapka. Cele două brigăzi ale lui Klapka (Zákó și Bobich), împreună cu cele două batalioane ale lui Damjanich, au contraatacat și au împins trupele lui Jelačić pe înălțimile de pe malul drept al pârâului Rákos.

În acest timp, corpul II al lui Aulich se afla încă la Dány și Zsámbok, în ciuda faptului că Aulich primise un mesaj de la Damjanich să se grăbească să intre în luptă. Aulich, la fel ca Gáspár, a insistat pe respectarea ordinelor lui Görgei din ziua anterioară de a rămâne pe poziție până pe 7 aprilie. Dar, după ce a primit ordin de la șeful Statului Major General, locotenent-colonelul József Bayer, el a ordonat în cele din urmă trupelor sale să se îndrepte spre Isaszeg.

La ora 3 toate cele patru corpuri de armată maghiare luptau în mod haotic deoarece acțiunile ordonate de comandanții lor erau necoordonate. Görgei se afla încă la Kóka și nu știa ceea ce se întâmplă, pregătindu-se pentru o luptă despre care credea că va începe în ziua următoare. În acest moment a sosit unul dintre husarii maghiari și l-a informat că lupta a început și era pe cale de a fi pierdută. Auzind aceasta, Görgei a pornit în grabă spre câmpul de luptă.

Între timp trupele lui Damjanich au continuat atacul împotriva înălțimilor apărat de trupele lui Jelačić, dar au fost luate prin surprindere dinspre nord de divizia lui Franz Liechtenstein, trimisă de Schlik. Damjanich nu-și protejase flancul nordic deoarece credea că Gáspár va ataca trupele lui Schlik, care vor rămâne în poziție. Corpul III maghiar era prins acum între două fronturi, fiind forțat să se retragă în Királyerdő, să recupereze terenul pierdut acolo și să-și apere poziția de atacurile infanteriei austriece. La ora 4 cele două brigăzi ale lui Klapka nu mai puteau continua singure lupta, astfel încât s-au retras în pădure. Jelačić a ordonat un atac general împotriva unităților maghiare din toate direcțiile. Acest moment a fost un moment critic al bătăliei, pentru că pe câmpul de luptă se aflau 26.000 de militari imperiali împotriva a 14.000 de maghiari, iar doar o jumătate din artileria maghiară era disponibilă. Trupele lui Aulich erau la Dány, iar Gáspár nu-și deplasase corpul VII. Maghiarii au fost nevoiți deci să se apere.

Görgei a ajuns la ora 4, la marginea de est a pădurii Királyerdő în același timp cu corpul lui Aulich care era gata să se alăture luptei. Comandantului suprem maghiar i s-a spus, de asemenea, că unitățile lui Gáspár ocupaseră poziția de pe linia râului Galga. În acest moment Görgei a făcut greșeala de a nu-i trimite lui Gáspár un ordin de deplasare, gândindu-se că el făcea deja acest lucru, dar în realitate Gáspár stătea în poziție și aștepta primirea de noi ordine. Görgei a scris în memoriile sale că a fost dezinformat de husarul care i-a transmis raportul lui Gáspár și i-ar fi spus că comandantul său înainta deja spre Gödöllő. Görgei s-a gândit acum că ar fi putut încercui și distruge cu ușurință principalele trupe imperiale dacă corpul lui Gáspár i-ar fi atacat pe austrieci de la nord-vest, trupele lui Damjanich ar menține linia de apărare din pădure, iar Klapka ar ataca și i-ar alunga pe austrieci către nord. Dar planul a eșuat din cauza greșelii lui Görgei de a nu trimite un mesaj către corpul VII, iar Gáspár a ales să rămână în poziția sa în ciuda faptului că a auzit zgomotul canonadei. Dacă s-ar fi profitat de ocazie, este posibil ca războiul să se fi decis atunci și acolo, în favoarea cauzei maghiare. László Pusztaszeri a explicat că inactivitatea lui Gáspár s-ar fi datorat parțial sentimentelor sale proimperiale și că, după Declarația de Independență a Ungariei adoptată de Parlamentul Ungariei pe 14 aprilie 1849, el a cerut o permisie și nu s-a mai întors niciodată pentru a servi în Armata Maghiară.

Odată cu sosirea lui Görgei și Aulich problemele nu s-au terminat pentru armata maghiară. Trupele lui Klapka se retrăgeau încă, iar locurile lăsate goale la marginile pădurii puteau fi ocupate de trupele austriece, împărțind armata maghiară în două părți fără legătură una cu alta. Görgei a repartizat batalioanele corpului II al lui Aulich în zonele amenințate în modul următor: patru batalioane pe flancul drept pentru a-l ajuta pe Damjanich, două la mijloc pentru a umple golul creat de retragerea lui Klapka și batalionul 61 pe flancul stâng pentru a-l ajuta pe Klapka. Görgei s-a consultat, de asemenea, cu Klapka, care a vrut să-și continue retragerea, spunând că trupele sale au rămas fără cartușe și erau foarte obosite, așa că "astăzi este imposibilă obținerea victoriei, dar mâine va fi posibilă din nou". Dar Görgei i-a răspuns: "[...] rapiditatea retragerii infanteriei tale arată că aceasta nu este atât de obosită, astfel că ea poate încerca unele atacuri la baionetă, iar pentru aceasta are suficiente cartușe chiar dacă le-au folosit într-adevăr pe toate. Astăzi trebuie să câștigăm sau putem să ne întoarcem în mlaștinile Tisei! Există doar două soluții, nu avem o a treia. Damjanich este încă la postul său și Aulich avansează - trebuie să câștigăm!" Aceste cuvinte l-au convins pe Klapka să ordone trupelor sale să avanseze din nou și să ocupe satul Isaszeg.

Görgei s-a grăbit apoi către  flancul drept și i-a spus lui Damjanich că l-a convins pe Klapka să oprească retragerea și să atace. Damjanich nu avea încredere că Klapka ar putea realiza ceea ce i-a ordonat Görgei, dar s-a supus ordinelor comandantului său și a continuat să lupte împotriva atacurilor lui Liechtenstein. Sosirea ulterioară a celor patru batalioane ale lui Aulich a creat o confuzie, deoarece trupele corpului III au crezut că au sosit austriecii și au început să tragă unii împotriva celorlalți, dar au fost opriți la scurt timp de Damjanich și Görgei. Luptele îndelungate de pe flancul drept dezintegraseră batalioanele lui Damjanich, astfel încât el nu a putut folosi superioritatea numerică a infanteriei sale (10 batalioane) pentru a porni un atac împotriva a cinci batalioane austriece de infanterie cu care se confruntau. Această sarcină a fost făcută imposibilă, de asemenea, de superioritatea numerică a cavaleriei austriece, care avea 34 de companii față de cele doar 17 ale armatei maghiare, și de superioritatea artileriei austriece, deoarece trupele imperiale aveau de două ori mai multe tunuri decât  Damjanich. Deci, pe flancul drept nu s-a întâmplat nimic deosebit până în jurul orei 23. Dar în acel moment batalioanele 25, 48, 54 și 56 ale corpului II al lui Aulich II, împreună cu corpul III al lui Damjanich, a reușit să împingă inamicul spre Gödöllő.

Pe flancul stâng victoria a venit mai devreme, pentru că la ora 7 seara trupele lui Klapka și Aulich au început în cele din urmă atacul și au reușit să iasă din pădurea Királyerdő cu ajutorul tunurilor maghiare, capturând satul Isaszeg, aflat în flăcări, printr-un atac la baionetă și alungând trupele imperiale de pe malul drept al pârâului Rákos. Cavaleria lui Jelačić, alcătuită din cuirasierii conduși de generalul maior Ferenc Ottinger, a traversat pârâul Rákos pentru a începe un contraatac, dar artileria și cavaleria maghiară, formată în principal de husarii colonelului József Nagysándor, a alungat-o înapoi. Șeful Statului Major General al Armatei Revoluționare Maghiare, József Bayer, a ordonat corpului I să-și urmărească inamicul și să înainteze către Kerepes, dar Klapka a refuzat, susținând că trupele sale sunt prea obosite. Trupele imperiale care se retrăgeau în grabă au fost urmărite doar de divizia lui György Kmety, dar el nu le-a putut ajunge.

Astfel, în final, comandantul corpurilor maghiare care a decis soarta bătăliei în favoarea Ungariei a fost Klapka, în ciuda eșecului inițial. Windisch-Grätz, care a crezut la ora 7 că a obținut victoria, a fost nevoit la ora 9 să ordone retragerea trupelor sale. Chiar și după ce bătălia a fost decisă de atacul corpului I, Görgei nu era încă sigur cu privire la rezultatul acesteia, pentru că luptele din centru și de pe flancul drept au continuat până seara târziu. Abia atunci când a ajuns la trupele de pe flancul stâng a aflat de la Aulich că corpul I al lui Jelačić a început să se retragă spre Gödöllő și și-a dat seama că maghiarii au câștigat bătălia.

Urmări
Bătălia de la Isaszeg a fost, după Bătălia de la Kápolna, cea de-a doua confruntare între Armata Imperială Habsburgică și Armata Revoluționară Maghiară. Deși nu a fost o înfrângere zdrobitoare pentru niciuna dintre armatele combatante, ea a influențat moralul atât al învingătorilor, cât și al învinșilor. În timp ce generalii maghiari, cu excepția lui Ándrás Gáspár, au arătat capacitatea de a lua decizii atunci când au fost pe cont propriu, generalii imperiali, cu excepția lui Franz Schlik, au eșuat în îndeplinirea acestei sarcini. Windisch-Grätz a înțeles complet greșit situația înainte de luptă, împrăștiindu-și trupele sale, așa că corpul II comandat de Anton Csorich și divizia lui Georg Heinrich Ramberg nu au putut participa la luptă. Deși și Görgei a făcut greșeli, neordonându-i lui Gáspár să se alăture luptei, deoarece credea că acesta pornise deja spre câmpul de luptă, el a reușit să organizeze eficient majoritatea trupelor și să câștige bătălia.
Bătălia de la Isaszeg a fost diferită de Bătălia de la Kápolna, în care, într-o situație similară, comandantul maghiar Henryk Dembiński nu a reușit să-și organizeze trupele pe câmpul de luptă, permițându-i lui Windisch-Grätz să câștige bătălia.

Cel mai important rezultat al bătăliei a fost că Armata Maghiară a luat inițiativa militară pentru două luni, învingând Armata Habsburgică într-o serie de lupte (Bătălia de la Vác, Bătălia de la Nagysalló, Bătălia de la Komárom, Asediul Budei) și forțând-o să se retragă spre vest. De asemenea, Bătălia de la Isaszeg a jucat un rol decisiv în demiterea de către împărat a lui Windisch-Grätz de la conducerea armatelor habsburgice pe 12 aprilie, fiind numit în locul său feldzeugmeister-ul Ludwig von Welden; până la sosirea acestuia îndatoririle sale au fost îndeplinite de generalul Josip Jelačić. Cu toate acestea, aceste modificări la comanda armatei nu au produs o schimbare a situației militare austriece, iar militarii austrieci au suferit noi înfrângeri și au fost nevoiți să se retragă de pe aproape toate teritoriile ocupate în Ungaria între decembrie 1848 și martie 1849.

A doua zi după Bătălia de la Isaszeg, Lajos Kossuth, președintele Comitetului de Apărare Națională a ajuns la Gödöllő și s-a mutat în Palatul Grassalkovich, care fusese reședința cartierului general al lui Windisch-Grätz, până în ziua precedentă. Aici el a elaborat Declarația de Independență a Ungariei, care a proclamat îndepărtarea Casei de Habsburg de la conducerea Ungariei și independența totală a Ungariei. Deși independența a fost declarată oficial la data de 14 aprilie 1849 în Debrețin, ea a fost decisă la Gödöllő în urma victoriilor din Campania de Primăvară și în special în Bătălia de la Isaszeg.

De asemenea, s-a elaborat la Gödöllő un plan pentru cea de-a doua fază a Campaniei de Primăvara. Acest plan se baza pe crearea impresiei pentru comandanții militari imperiali că Armata Maghiară dorea să elibereze capitalele Ungariei: Pesta și Buda, în timp ce, în fapt, forțele principale urmau să se deplaseze către nord, eliberând fortăreața maghiară Komárom, asediată din luna ianuarie de către forțele imperiale. În timp ce corpul II, condus de Lajos Aulich, a rămas în fața Pestei, cu misiunea de a induce în eroare forțele imperiale, făcând o serie de manevre militare care să-i determine pe comandanții austrieci să creadă că principalele forțe maghiare se aflau încă în fața capitalei plănuind un atac frontal împotriva ei, corpurile I, III și VII au executat perfect planul stabilit și pe 26 aprilie au eliberat cetatea Komárom. Acest eveniment a forțat principalele forțe austriece aflate în capitală, cu excepția a 4.890 de soldați, care au fost lăsați să apere cetatea Buda, să se retragă către granița cu Austria, permițând astfel eliberatoare aproape completă a Ungariei de sub ocupația austriacă.

Amintirea bătăliei
Celebrul scriitor romantic maghiar Mór Jókai a transformat Revoluția Maghiară și Războiul de Independență al Ungariei în subiect al popularului său roman Fiii omului cu inima de piatră (titlul original: A kőszívű ember fiai). Bătălia de la Isaszeg este viu prezentată în capitolele XIX și XX ca unul dintre principalele evenimente ale romanului, în care apar mai multe dintre personajele sale principale ca luptători în rândurile Armatei Maghiare sau ale Armatei Imperiale Austriece. Acest roman a fost, de asemenea, adaptat în 1965 într-un film, având același titlu (A kőszívű ember fiai) cu romanul și incluzând Bătălia de la Isaszeg ca una dintre cele mai importante scene ale sale.

În prezent lupta este reconstituită în fiecare an, la aniversarea sa, pe 6 aprilie, la Isaszeg și în împrejurimile sale.

Note

Bibliografie

Legături externe
  Video animation about the Battle of Isaszeg
  Modern day reenactment of the battle, on 06.04.1014

Bătăliile Austriei
Isaszeg
Revoluția Maghiară din 1848-1849

Bătălia de la Isaszeg (1849)


مواطنون هي صحيفة شهرية تونسية لسان حال التكتل الديمقراطي من أجل العمل والحريات. وقد صدر عددها الأول في جانفي 2007. يديرها مصطفى بن جعفر ويتولى رئاسة تحريرها عادل الثابتي.

صحف تونسية
منشورات أسست في 2007

مواطنون


Susan Peters (born Suzanne Carnahan; July 3, 1921 – October 23, 1952) was an American actress who appeared in over twenty films over the course of her decade-long career. Though she began her career in uncredited and ingénue roles, she would establish herself as a serious dramatic actress in the mid-1940s.

Born in Spokane, Washington, Peters was raised by her widowed mother in Portland, Oregon, and, later, Los Angeles. Upon graduating from Hollywood High School, she studied acting with Austrian theater director Max Reinhardt, and signed a contract with Warner Bros. Pictures. She appeared in numerous bit parts before earning a minor supporting role in Santa Fe Trail (1940). She made her last film for Warner Bros. in 1942, the film noir The Big Shot opposite Humphrey Bogart and Richard Travis; after its release, Warner opted not to renew her contract.

In 1942, Peters appeared in a supporting role in Tish, which resulted in her signing a contract with Metro-Goldwyn-Mayer (MGM). The same year, she had a featured role in the Mervyn LeRoy-directed drama Random Harvest, which earned her an Academy Award nomination for Best Supporting Actress and established her as a serious dramatic performer. Peters went on to appear as the lead in numerous films for MGM, including roles in the romantic comedy Young Ideas (1943), and several war films: Assignment in Brittany (1943), Song of Russia (1944), and Keep Your Powder Dry (1945).

On New Year's Day 1945, Peters' spinal cord was damaged from an accidental gunshot wound, leaving her permanently paraplegic. She returned to film, portraying a villainess who used a wheelchair in The Sign of the Ram (1948). Peters then transitioned to theater, appearing as Laura Wingfield in a critically acclaimed 1949 production of Tennessee Williams's The Glass Menagerie, which was slightly altered to allow Peters to perform in a wheelchair. She followed this with a production of The Barretts of Wimpole Street, in which she portrayed physically disabled poet Elizabeth Barrett Browning. By 1952, however, Peters had had clinical depression for several years due to the dissolution of her marriage and her limited career options. In late 1952, she began starving herself, which combined with her paralysis led to chronic kidney infections and pneumonia. She died of ensuing health complications that year at age 31.

Life and career

19211939: Early life
Peters was born Suzanne Carnahan on July 3, 1921, in Spokane, Washington, the elder of two children born to Robert and Abby Carnahan. Her father was a civil engineer of Irish descent, while her mother was of French descent, and a grand-niece of Robert E. Lee. Peters had one younger brother, Robert Jr., born in 1923. Shortly after her birth, the Carnahan family moved to Portland, Oregon. In 1928, her father was killed in a car accident in Portland, after which the family relocated to Seattle, Washington, and later to Los Angeles to live with Peters' maternal French-born grandmother, Maria Patteneaude, a dermatologist.

Peters was educated at Laird Hall School for Girls, the LaRue School in Azusa, California, and Flintridge Sacred Heart Academy in Los Angeles. During her years in high school, she worked after hours in a Los Angeles department store, earning money to help support her mother and brother. Peters' mother supported herself and her two children by working in a dress shop and managing an apartment building. "We were poor but we managed, and we had fun," Peters recalled of her upbringing. She was an avid swimmer and tennis player, and also grew up riding horses; her talent as an equestrian allowed her to earn additional income by breaking and showing other people's horses.

Peters transferred to Hollywood High School during her senior year, and began taking drama classes in which she opted to enroll in place of cooking courses: "I took a drama course instead of a cooking course because I thought it was easier," Peters said. "Acting meant money, and [my family] needed money." While still in high school, she signed with a talent agent. She graduated from Hollywood High School in June 1939, along with Jason Robards, Sheila Ryan, and Dorothy Morris as members of her graduating class. With a newfound interest in acting, Peters earned a scholarship to the Max Reinhardt School of Dramatic Arts.

While performing in a showcase production of Philip Barry's Holiday at the Reinhardt School, Peters was spotted by a talent scout for Metro-Goldwyn-Mayer (MGM), who gave her a walk-on part in George Cukor's Susan and God (1940). During the shoot, Peters was reportedly so nervous that she fainted in front of the camera. Despite her apprehension on set, Peters became a protégée of Cukor, who personally assigned her to private acting lessons with drama coach Gertrude Vogler. Cukor believed Peters had star potential, but needed to not "talk through [her] nose." He later recalled that she reminded him of "a young Katharine Hepburn. Not as aggressive as Kate, but that same finishing school appearance and drive."

19401941: Contract with Warner Bros.

In early 1940, Peters screen tested for Warner Bros. Pictures, who subsequently offered her a contract. Then credited under her birth name, Suzanne Carnahan, Peters was cast in various small parts in Warner Bros. films; many of these were uncredited bit parts or walk-on roles, such as in River's End, The Man Who Talked Too Much, Money and the Woman, and Always a Bride (all released in 1940). She had her first credited role in the big-budget Western film Santa Fe Trail (1940), opposite Errol Flynn and Olivia de Havilland. In the film, Peters portrayed a young woman from Boston in love with a Kansas military officer. During the press junkets to promote the film, Peters found interviews overwhelming, and later admitted: "I wasn't a good sport. I locked myself in my compartment during most of the trip."

After Santa Fe Trail, Peters had small roles in The Strawberry Blonde, Meet John Doe, Here Comes Happiness (1941), and Scattergood Pulls the Strings (all 1941), the latter of which earned her favorable reviews. She then had a lead role as an ingénue in the comedy Three Sons o' Guns (1941), followed by a dramatic part playing the girlfriend of a convict in The Big Shot (1942), opposite Richard Travis and Humphrey Bogart. She was also in shorts such as Young America Flies (1940) and Sockaroo (1941). At the urging of the studio (who initially suggested she change her name to Sharon O'Keefe), she dropped her birth name and took the stage name Susan Peters. By 1942, however, Warner Bros. chose not to renew her contract.

19421944: Metro-Goldwyn-Mayer and critical success

Several months after being dropped by Warner Bros., Peters was contacted by MGM to test for a supporting role in the film Tish (1942), a loose adaptation of a series of stories by Mary Roberts Rinehart. She won the role and also signed a contract with the studio. At the time, Peters was one of the most screen-tested actresses in Hollywood. While filming Tish, Peters met future husband, actor Richard Quine, with whom she also starred in her second film with MGM, Dr. Gillespie's New Assistant (1942), alongside Van Johnson. Quine and Peters later married on November 7, 1943, at Westwood Community Church in West Los Angeles.

After completing Andy Hardy's Double Life (1942) in which she appeared with Mickey Rooney in the very short final scene,  Mervyn LeRoy cast Peters in the drama Random Harvest (also 1942), in which she portrayed a young woman who falls in love with her step-uncle. The film was one of the top 25 highest-earning films of the year, and Peters' performance garnered her critical acclaim, earning her an Academy Award nomination for Best Supporting Actress.

The success of Random Harvest led MGM to give Peters lead roles in other major pictures such as Assignment in Brittany (1943), in which she portrayed a French peasant girl. This was followed with a minor but top-billed credit in the comedy Young Ideas (1943) with Herbert Marshall and Mary Astor, directed by Jules Dassin. She was subsequently cast as the female lead in Song of Russia (1943) opposite Robert Taylor. The role earned her further excellent notices, with a review in The Hollywood Reporter noting her as "a dramatic actress of the first rank." The film however was controversial, as its portrayal of the Soviet Union was interpreted by some audiences and critics as being favorable and of a pro-Communist stance.

In early 1944, Peters was one of ten actors and actresses who were elevated from "featured player" status to the studio's official "star" category; the others included Esther Williams, Laraine Day, Kathryn Grayson, Van Johnson, Margaret O'Brien, Ginny Simms, Robert Walker, Gene Kelly, and George Murphy. An official portrait taken of MGM's contracted players during this period prominently features Peters sharing the front row with the head of the studio himself, Louis B. Mayer, and alongside such actors as James Stewart, Mickey Rooney, Margaret Sullavan, Katharine Hepburn, Hedy Lamarr, and Greer Garson. In late 1944, Peters filmed Keep Your Powder Dry, a war drama co-starring Lana Turner and Laraine Day, in which she portrayed the humble wife of a soldier.

19451950: Injury and career decline
On January 1, 1945, Peters and husband Quine, along with his cousin and cousin's wife, went on a duck hunting trip in the Cuyamaca Mountains near San Diego. At one point during the trip, a 22-caliber rifle discharged accidentally, and the bullet lodged in her spine. She was rushed to Mercy Hospital, roughly  away, and underwent emergency surgery. The injury to her spinal cord left her permanently paralyzed from the waist down, and she was required to use a wheelchair for the rest of her life. Keep Your Powder Dry premiered three months after the incident, on March 8, 1945. Peters' mother, who had maintained a bedside vigil during her stay in the hospital, died nine months later in December 1945, which left Peters even more distraught.

MGM continued to pay Peters a $100 weekly salary and medical expenses, but, unable to find suitable projects, she subsequently left the studio. She later recalled: "Metro-Goldwyn-Mayer kept sending me Pollyanna scripts about crippled girls who were all sweetness and light, which I kept turning down. Two years after my accident, I gave up and broke my contract. I won't trade on my handicap." Among the projects offered to her were Joe Pasternak and Henry Koster's The Unfinished Dance (1947), a remake of Jean Benoît-Lévy's Ballerina. In the film, Peters was offered the role of a ballerina who receives a spinal injury that leaves her unable to perform, but she declined. Just prior to her injury, she had begun filming the drama The Outward Room. The film's producers considered completing the project with stand-ins and refitting the script to allow Peters to appear in a wheelchair, but the project was ultimately shelved.

Upon leaving MGM, Peters was approached for numerous acting jobs on radio programs. She guest-starred on a December 11, 1945, episode of Seventh Heaven opposite previous film co-star Van Johnson. In 1946, Peters and husband Quine adopted a son, Timothy Richard. The same year, Peters made her first public appearance since her accident at Ciro's in West Hollywood, attending the debut of Desi Arnaz and His Orchestra along with her close friend Lucille Ball. Ball and Arnaz urged Peters to continue seeking acting work. Actor and friend Charles Bickford suggested that Peters option the novel The Sign of the Ram by Margaret Ferguson, which centers on a disabled woman who manipulates those around her. Upon discussing the novel with her agent, Peters pitched the idea to Columbia Pictures, who were enthusiastic about making a film adaptation.

Production on The Sign of the Ram began in July 1947 with director John Sturges, and Peters told reporters that she had never played a character "with the emotional range that this character has. It was a real challenge for me." The film's production was difficult, as Peters had to have either her dead mother or Quine on set to care for her son. After production ended, Peters separated from Quine, claiming that he was cruel and would not speak to her for days at a time. Their divorce was finalized on September 10, 1948. The Sign of the Ram was released in March 1948, and critic Bosley Crowther of The New York Times gave the film an unfavorable review, writing: "The fortitude of Susan Peters in returning to the screen after a cruelly crippling accident, suffered three years ago, is worthy of a more substantial token of respect than it—and she—receives in The Sign of the Ram, a Columbia picture which came to Loew's State yesterday. And the talents of several other actors of competence who are with her in this film are deserving of fuller protection against embarrassment than any of them get." In light of her divorce and facing a lack of opportunity as an actress, Peters began having chronic depression at this time.

In 1949, she was cast as Laura in a touring stage production of The Glass Menagerie (reportedly with blessings from Tennessee Williams) which had its debut June 27, 1949, in Norwich, Connecticut. The play was slightly altered under Williams's supervision in order for Peters to be allowed to perform the part in a wheelchair. She received a standing ovation during the play's opening night, and the production toured throughout the East Coast. The following year, in 1950, she was cast in a stage production of Rudolph Besier's The Barretts of Wimpole Street, playing the disabled poet Elizabeth Barrett Browning, which earned her positive critical reception among press.

In March 1951, Peters signed onto the live NBC-TV television drama Miss Susan, in which she played an attorney who used a wheelchair. Peters shot the series live five days per week in Philadelphia from March 12 to December 28, 1951, after which it was canceled when her health began to decline.

19511952: Health problems and death
After the cancellation of Miss Susan, Peters began a relationship with Robert Clark, a U.S. Army colonel, and the two announced their engagement to be married; however, Clark broke off the engagement, which sent Peters into a deeper depression. She relocated to Lemon Cove, California, to live on her brother's cattle ranch, and her health began to steadily decline. In mid-1952, Peters was admitted to a hospital in Exeter, California, to undergo a skin graft procedure, after which she returned to her brother's home and lived in seclusion. She had plans to resume another touring stage production of The Barretts of Wimpole Street the following year, but her strength had dwindled and she struggled to put on weight.

In August 1952, Peters told her physician, Dr. Manchester: "I'm getting awfully tired. I think it possibly would be better if I did die." Over the following two months, she began starving herself. Peters died on October 23, 1952, at Memorial Hospital in Visalia, California, at the age of 31. Her doctor attributed her death to a chronic kidney infection, a complication caused by her paralysis, and bronchial pneumonia. He also noted that her death was hastened by self-induced dehydration and starvation because, in the last few weeks of her life, Peters had "lost interest" in eating and drinking and had "lost the will to live".

Peters' funeral was held on October 27 in Glendale, California, after which she was buried at Forest Lawn Memorial Park next to her mother. At the time of her death, Peters' son Timothy was living with her ex-husband. Her estate was worth $6,000 ().

Legacy
Much of the public assessment and discussion of Peters has hinged on her paralysis and its impact on her life and career: Media historian Hal Erickson considered Peters "one of Hollywood's most promising young actresses" of the 1940s, who "courageously attempted a comeback" despite her health problems. Film scholar Gene Blottner similarly praised Peters as a "brilliant actress," as did John Charles of Turner Classic Movies, who deemed her paralysis "one of the worst tragedies to affect the Hollywood acting community during the 1940s." For her contribution to motion pictures, Peters was posthumously awarded a star on the Hollywood Walk of Fame at 1601 Vine Street.

Filmography

Stage credits

Accolades

See also
List of actors with Hollywood Walk of Fame motion picture stars

Notes

References

Sources

External links

Susan Peters at WorldCat

1921 births
1952 deaths
1952 suicides
20th-century American actresses
Actresses from Portland, Oregon
Actresses from Spokane, Washington
American film actresses
American people of French descent
American people of Irish descent
American shooting survivors
American stage actresses
American television actresses
Burials at Forest Lawn Memorial Park (Glendale)
Deaths from bronchopneumonia
Deaths from kidney disease
Deaths from pneumonia in California
Hollywood High School alumni
Metro-Goldwyn-Mayer contract players
People with paraplegia
Suicides by starvation
Suicides in California

Susan Peters


Calendário, Portekiz'de Vila Nova de Famalicão belediyesine bağlı olan, 7,01 km2 yüzölçümüne sahip, 10.697 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila Nova de Famalicão

Calendário (Vila Nova de Famalicão)


Die 47. Rad-Fernfahrt Tirreno–Adriatico fand vom 7. bis zum 13. März 2012 statt. Sie war Teil der UCI WorldTour 2012 und innerhalb dieser das dritte Rennen nach der Tour Down Under und der Fernfahrt Paris–Nizza, die sich mit Tirreno–Adriatico zeitlich überschnitt. Die Gesamtdistanz des Rennens betrug 1.063,2 Kilometer.

Nach dem Sieg seines GreenEdge Cycling Teams im Mannschaftszeitfahren der ersten Etappe führte der Australier Matthew Goss die Gesamtwertung des Rennens drei Etappen lang an, bevor bei der vierten Etappe der US-Amerikaner Christopher Horner vom Team RadioShack-Nissan die Gesamtführung übernahm. Im abschließenden Zeitfahren wurde er allerdings noch vom Italiener Vincenzo Nibali abgefangen.

Teilnehmer

Startberechtigt sind die 18 ProTeams. Zudem vergab der Organisator RCS vier Wildcards an die italienischen Professional Continental Teams Acqua & Sapone und Farnese Vini-Selle Italia und Colnago-CSF Inox sowie die kolumbianische Mannschaft Colombia-Coldeportes.

Etappenübersicht
Der Streckenverlauf wurde am 1. Februar 2012 der Öffentlichkeit vorgestellt.

Wie schon im Vorjahr findet beim "Rennen zwischen den Meeren" ein 16,9 Kilometer langes Mannschaftszeitfahren zum Auftakt statt. Die beiden folgenden Etappen werden in weitgehend flachem Terrain ausgefahren, hier sind Massensprints zu erwarten. Auf der vierten, die mit 252 Kilometern die längste des Rennens ist, und fünften Etappe stehen auch bergige Abschnitte auf dem Programm, der fünfte Abschnitt endet auf dem Prati di Tivo. Im Gegensatz zu den Vorjahren werden 2012 auch längere Berge befahren. Die Gesamtwertung entscheidet sich endgültig am letzten Tag mit einem Einzelzeitfahren in San Benedetto del Tronto. Aber auch der vorletzte Tagesabschnitt wartet mit mehreren kleineren Steigungen auf.

Etappen

1. Etappe, San Vincenzo – Donoratico (MZF)

2. Etappe, San Vincenzo – Indicatore (Arezzo)

3. Etappe, Indicatore (Arezzo) – Terni

4. Etappe, Amelia – Chieti

5. Etappe, Martinsicuro – Prati di Tivo

6. Etappe, Offida – Offida

7. Etappe, San Benedetto del Tronto

Weblinks

 Offizielle Website (italienisch/englisch)

2012
Radrennen 2012

Tirreno–Adriatico 2012


Sekreter 2003'te çekilen, yönetmenliğini Steven Shainberg'in, senaryosunu Erin Cressida Wilson, Mary Gaitskill, Steven Shainberg'in, müziklerini Angelo Badalamenti'nin yaptığı ABD yapımı, 104 dakikalık dram türünde bir filmdir.

Konusu
Lee, sevgilisi Peter'la sıradan bir ilişkisi ve bunun yatay izdüşümünde monoton bir cinsel hayatı olan genç bir kadındır. Lee, başarılı avukat E. Edward Grey'in yanıda çalışmaya başlayınca, bütün yaşamı değişecek ve anlamına kavuşacaktır. Avukat'ın sadist eğilimleri, genç kadının mazoşist zevkleriyle karşılaşınca, ikisi de yıllardır aradığı oyun arkadaşını bulmuş gibi olur.

Oyuncular
 James Spader (E. Edward Grey)
 Maggie Gyllenhaal (Lee Holloway)
 Jeremy Davies (Peter)
 Lesley Ann Warren (Joan Holloway)
 Stephen McHattie (Burt Holloway)
 Patrick Bauchau (Dr. Twardon)
 Jessica Tuck (Tricia O'Connor)
 Oz Perkins (Jonathan)

Ödüller

 2002 - Sundance Film Festivali Özgün Senaryo dalında Özel Jüri Ödülü
 2002 - The National Board Of Review tarafından En İyi Kadın Oyuncu Ödülü

Amerika Birleşik Devletleri romantik komedi filmleri
Amerika Birleşik Devletleri romantik dram filmleri
Angelo Badalamenti'nin müziğini yaptığı filmler
Lions Gate Entertainment filmleri
2000'lerde romantik dram filmleri
2000'lerde romantik komedi filmleri
Amerika Birleşik Devletleri komedi-drama filmleri
Amerika Birleşik Devletleri erotik komedi filmleri
2000'lerde İngilizce filmler
2002 çıkışlı komedi filmleri
2002 çıkışlı dramatik filmler
2003 çıkışlı dramatik filmler
2003 çıkışlı komedi filmleri

Sekreter (film, 2003)


Fijaš este o comună slovacă, aflată în districtul Svidník din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 150 de locuitori.

Istoric
Localitatea Fijaš este atestată documentar din 1414.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Fijaš


Tubulin er et protein der er byggesten af mikrotubuli. Mikrotubuli er en af de vigtigste komponenter i dyrecellen, da de er med til bl.a. celledeling, cytokinese og vesikeltransport. Tubulin er en stor del af cytoskelettet.

Proteiner

Tubulin


أوبن إس إس إتش  هي مجموعة من برامج الكمبيوتر تزود شبكات الكمبيوتر بجلسات الاتصال المشفرة، والتي تستخدم بروتوكول SSH. تم إنتاجها كبديل مفتوح المصدر لبرامج القشرة الآمنة (Secure Shell) التي توفرها شركة أمن الاتصالات SSH الفنلندية. طورت كجزء من مشروع أوبن BSD بقيادة المهندس ثيو دي رادت. يمول تطوير المشروع عن طريق التبرعات.

مراجع

وصلات خارجية

أوامر ويندوز
أوبن بي إس دي
برمجيات أمنية حرة
برمجيات تعمية
برمجيات حرة بلغة سي
برمجيات حرة متعددة المنصات
برمجيات شبكة حرة
برمجيات متعلقة بالشبكات
بروتوكول النقل الآمن

أوبن إس إس إتش


An Aristida amplexifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Evangelina A. Sánchez. An Aristida amplexifolia in nahilalakip ha genus nga Aristida, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aristida

Aristida amplexifolia


Canzonetta, op. 19, pour clarinette et piano est une pièce composée par Gabriel Pierné entre 1887 et 1889 à l'âge de 25 ans.
La pièce est dédiée à Charles Turban et est la seule pièce pour clarinette et piano de Gabriel Pierné.

La pièce est éditée aux Éditions Alphonse Leduc.

Le compositeur en a réalisé plusieurs adaptations : flûte, violon… L'adaptation pour saxophone a été réalisée par Marcel Mule.

Analyse
Cette composition a la forme d'une valse.

Enregistrements
Il existe de nombreux enregistrements de Canzonetta:
 Louis Cahuzac, shellac, Odéon
 Guy Dangain
 Walter Boeykens
 Claude Faucomprez
 Philippe Berrod, Art of Clarinet, Indésens Records INDE030, 2011 .
 etc.

Liens externes

Œuvre de Gabriel Pierné
Pierné Gabriel, Canzonetta

Canzonetta de Pierné


La rue Ledru-Rollin est un axe de communication de Fontenay-aux-Roses dans les Hauts-de-Seine.

Situation et accès

Cette rue en forte pente, orientée du nord au sud, commence son tracé au carrefour de l'avenue du Général-Leclerc et de la rue Boucicaut, appelé place de la Cavée. Elle se termine place Carnot (elle aussi autrefois autrefois appelée place de la Cavée) dans l'axe de la rue d'Estienne-d'Orves.

Origine du nom

Cette rue a été nommé en hommage à l'avocat et homme politique français Alexandre Ledru-Rollin (1807-1874), mort dans cette ville.

Le Conseil Municipal décida tout d'abord, par délibération du 18 mai 1855, de donner son nom à la partie de la Grande-Rue (aujourd'hui la rue Boucicaut), comprise entre la rue de Bagneux (aujourd'hui rue Marx-Dormoy) et l'avenue de Sceaux, mais cette délibération ne fut pas ratifiée par l'autorité supérieure.

Historique

La rue Ledru-Rollin et la rue d'Estinne-d'Orves dans son prolongement, s'appelaient autrefois rue de la Cavée.

La Cavée est à cet endroit une dépression de terrain prolongée par la Fosse Bazin.

Avant de prendre son nom actuel, elle reçut le 30 novembre 1890 le nom de rue du Val-Content, odonyme par la suite donné à une rue voisine.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire
 L'été 1911, l'écrivain Paul Léautaud a habité au 19 de cette rue, dans un appartement dont l'immeuble est aujourd'hui détruit.

Notes et références

Ledru Rollin

Rue Ledru-Rollin