The "Ode on Indolence" is one of five odes composed by English poet John Keats in the spring of 1819. The others were "Ode on a Grecian Urn", "Ode on Melancholy", "Ode to a Nightingale" and "Ode to Psyche". The poem describes the state of indolence, a word which is synonymous with "avoidance" or "laziness". The work was written during a time when Keats was presumably more than usually occupied with his material prospects. After finishing the spring poems, Keats wrote in June 1819 that its composition brought him more pleasure than anything else he had written that year. Unlike the other odes he wrote that year, "Ode on Indolence" was not published until 1848, 27 years after his death.

The poem is an example of Keats's break from the structure of the classical form. It follows the poet's contemplation of a morning spent in idleness. Three figures are presented—Ambition, Love and Poesy—dressed in "placid sandals" and "white robes". The narrator examines each using a series of questions and statements on life and art. The poem concludes with the narrator giving up on having all three of the figures as part of his life. Some critics regard "Ode on Indolence" as inferior to the other four 1819 odes. Others suggest that the poem exemplifies a continuity of themes and imagery characteristic of his more widely read works, and provides valuable biographical insight into his poetic career.

Background
By the spring of 1819, Keats had left his poorly paid position as a surgeon at Guy's Hospital, Southwark, London, to devote himself to poetry. On 12 May 1819, he abandoned this plan after receiving a request for financial assistance from his brother, George. Unable to help, Keats was torn by guilt and despair and sought projects more lucrative than poetry. It was under these circumstances that he wrote "Ode on Indolence".

In a letter to his brother dated 19 March 1819, Keats discussed indolence as a subject. He may have written the ode as early as March, but the themes and stanza forms suggest May or June 1819; when it is known he was working on "Ode on a Grecian Urn", "Ode on Melancholy", "Ode to a Nightingale" and "Ode to Psyche". During this period, Keats's friend Charles Armitage Brown transcribed copies of the spring odes and submitted them to publisher Richard Woodhouse. Keats wrote to his friend Sarah Jeffrey: "[T]he thing I have most enjoyed this year has been writing an ode to Indolence." Despite this enjoyment, however, he was not entirely satisfied with "Ode on Indolence", and it remained unpublished until 1848.

Keats's notes and papers do not reveal the precise dating of the 1819 odes. Literary scholars have proposed several different orders of composition, arguing that the poems form a sequence within their structures. In The Consecrated Urn, Bernard Blackstone observes that "Indolence" has been variously thought the first, second, and final of the five 1819 odes. Biographer Robert Gittings suggests "Ode on Indolence" was written on 4 May 1819, based upon Keats's report about the weather during the ode's creation; Douglas Bush insists it was written after "Nightingale", "Grecian Urn", and "Melancholy". Based on his examination of the stanza forms, Keats biographer Andrew Motion thinks "Ode on Indolence" was written after "Ode to Psyche" and "Ode to a Nightingale", although he admits there is no way to be precise about the dates. Nevertheless, he argues that "Ode on Indolence" was probably composed last.

Structure
"Ode on Indolence" relies on ten line stanzas with a rhyme scheme that begins with a Shakespearian quatrain (ABAB) and ends with a Miltonic sestet (CDECDE). This pattern is used in "Ode on Melancholy", "Ode to a Nightingale" and "Ode on a Grecian Urn", which further unifies the poems in their structure in addition to their themes.

The poem contains a complicated use of assonance (the repetition of vowel sounds), as evident in line 19, "O why did ye not melt, and leave my sense", where the pairs ye/leave and melt/sense share vowel sounds. A more disorganized use of assonance appears in line 31, "A third time pass'd they by, and, passing, turn'd", in which the pairs third/turn'd, time/by, and pass'd/passing share vowel sounds. The third line exemplifies the poem's consistent iambic pentameter scansion:
×   /    × /     × /  ×    /      × /
And one behind the other stepp'd serene
Keats occasionally inverts the accent of the first two syllables of each line or a set of syllables within the middle of a line. 2.3% of the internal syllables are inverted in the "Ode on Indolence", whereas only 0.4% of the internal syllables of his other poems contain such inversions.

Poem
The poem relies on a first-person narration style similar to "Ode to Psyche". It begins with a classical scene from an urn in a similar manner to "Ode on a Grecian Urn", but the scene in "Indolence" is allegorical. The opening describes three figures that operate as three fates:

The figures remain mysterious as they circle around the narrator. Eventually they turn towards him and it is revealed that they are Ambition, Love, and Poesy, the themes of the poem:

The poet wishes to be with the three figures, but he is unable to join them. The poem transitions into the narrator providing reasons why he would not need the three figures and does so with ambition and love, but he cannot find a reason to dismiss poesy:

Concluding the poem, the narrator argues that the figures should be treated as figures, and that he would not be misled by them:

Themes
The poem centres on humanity and human nature. When the poet sees the figures, he wants to know their names and laments his ignorance. Eventually, he realizes that they are representative of Love, Ambition, and Poetry. While he longs, he fears they are out of reach and therefore tries to reject them. He argues that love is what he needs least and dismisses it by questioning what "love" actually means ("What is Love? and where is it?"). He rejects ambition, but it requires more work ("And for that poor Ambition—it springs / From a man's little heart's short fever-fit;"). Unlike the personas of Love and Ambition, the narrator is unable to find a reason to banish Poesy (Poetry), which reflects the poets' inner conflict: should he abandon poetry to focus on a career in which he can earn a decent living? Keats sought to write great poetry but feared his pursuit of literary prominence was based on a delusional view of his own merit as a poet. Further, he was incapable of completing his epic, "Hyperion". As Walter Jackson Bate explains, to Keats "Neither a finished 'grand Poem' nor even the semblance of a modest financial return seemed nearer."

Keats realized that he could never have Love, could not fulfil his Ambition, and could not spend his time with Poesy. The conclusion of "Ode to Indolence" is a dismissal of both the images and his poetry as figures that would only mislead him. Even indolence itself seems unattainable; Andrew Motion writes that the figures force Keats to regard indolence as "the privilege of the leisured class to which he did not belong." If the poem is read as the final poem in the 1819 ode series, "Ode on Indolence" suggests that Keats is resigned to giving up his career as a poet because poetry cannot give him the immortality he wanted from it. Ironically, the poem provided Keats with such immortality. Besides the biographical component, the poem also describes Keats's belief that his works should capture the beauty of art while acknowledging the harshness of life. In this way, the poems as a group capture Keats's philosophy of negative capability, the concept of living with unreconciled contradictory views, by trying to reconcile Keats's desire to write poetry and his inability to do so by abandoning poetry altogether and accepting life as it is.

Within the many poems that explore this idea—among them Keats's and the works by his contemporaries—Keats begins by questioning suffering, breaks it down to its most basic elements of cause and effect, and draws conclusions about the world. His own process is filled with doubt, but his poems end with a hopeful message that the narrator (himself) is finally free of desires for Love, Ambition, and Poesy. The hope contained within "Ode on Indolence" is found within the vision he expresses in the last stanza: "I yet have visions for the night/And for the day faint visions there is store." Consequently, in her analysis of Keats' Odes, Helen Vendler suggests that "Ode on Indolence" is a seminal poem constructed with themes and images that appeared more influential in his other, sometimes later, poems. The ode is an early and entirely original work that establishes the basis of Keats's notion of soul making, a method by which the individual builds his or her soul through a form of education consisting of suffering and personal experience. This is a fundamental preoccupation of the Romantics, who believed the way to reconcile man and nature was through this soul development, education—the combination of experience and contemplation—and that only this process, not the rationality of the previous century, would bring about true Enlightenment.

The classical influences Keats invoked affected other Romantic poets, but his odes contain a higher degree of allusion than most of his contemporaries' works. As for the main theme, indolence and poetry, the poem reflects the emotional state of being Keats describes in an early 1819 letter to his brother George:
[I]ndolent and supremely careless ... from my having slumbered till nearly eleven ... please has no show of enticement and pain no unbearable frown. Neither Poetry, nor Ambition, nor Love have any alertness of countenance as they pass by me: they seem rather like three figures on a greek vase—a Man and two women—whom no one but myself could distinguish in their disguisement.
Willard Spiegelman, in his study of Romantic poetry, suggests that the indolence of the poem arises from the narrator's reluctance to apply himself to the labour associated with poetic creation. Some critics provide other explanations, and William Ober claims that Keats's description of indolence may have arisen from the use of opium.

Critical response
Literary critics regard "Ode on Indolence" as inferior to Keats's other 1819 odes. Walter Evert wrote that "it is unlikely that the 'Ode on Indolence' has ever been anyone's favorite poem, and it is certain that it was not Keats's. Why he excluded it from the 1820 volume we do not know, but it is repetitious and declamatory and structurally infirm, and these would be reasons enough." Bate indicated that the poem's value is "primarily biographical and not poetic".

"Ode on Indolence" is sometimes called upon as a point of comparison when discussing Keats's other poems. Charles Wentworth Dilke observed that while the poem can be read as a supplemental text to assist the study of "Grecian Urn", it remains a much inferior work. In 2000, Thomas McFarland wrote in consideration of Dilke's comparison: "Far more important than the similarity, which might seem to arise from the urns in Keats's purview in both Ode on Indolence and Ode on a Grecian Urn ... is the enormous dissimilarity in the two poems. Ode on Indolence ... is a flaccid enterprise that hardly bears mention alongside that other achievement."

Sidney Colvin, in his 1917 biography on Keats, grouped "Indolence" with the other 1819 odes in categorizing Keats's "class of achievements". In 1948, Lord Gorell described the fifth stanza as, "lacking the magic of what the world agrees are the great Odes" but describes the language as "[d]elicate, charming even". Later, in a 1968 biography of Keats, Gittings describes the importance of the poem: "The whole ode, in fact, has a borrowed air, and he acknowledged its lack of success by not printing it with the others ... Yet with its acceptance of the numb, dull and indolent mood as something creative, it set the scene for all the odes that followed."

In 1973, Stuart Sperry described it as "a rich and nourishing immersion in the rush of pure sensation and its flow of stirring shadows and 'dim dreams'. In many ways the ode marks both a beginning and an end. It is both the feeblest and potentially the most ambitious of the sequence. Yet its failure, if we choose to consider it that, is more the result of deliberate disinclination than any inability of means." Andrew Motion, in 1997, argued, "Like 'Melancholy', the poem is too articulate for its own poetic good ... In two of his May odes, 'Melancholy' and 'Indolence', Keats defined themes common to the whole group with such fierce candour that he restricted their imaginative power. His identity had prevailed."

Notes

References

  Aske, Martin. Keats and Hellenism. Cambridge: Cambridge University Press, 1985.
  Bate, Walter Jackson. John Keats. Cambridge, Massachusetts: Belknap Press of Harvard University Press, 1963.
  Bate, Walter Jackson. The Stylistic Development of Keats. New York: Humanities Press, 1962.
  Blackstone, Bernard. The Consecrated Urn. Longmans Green: London (1959).
  Bloom, Harold. The Visionary Company. Ithaca: Cornell University Press, 1993.
  Bush, Douglas. John Keats: His Life and Writings. London: Macmillan, 1966.
  Colvin, Sidney. John Keats. New York: Octagon Books, 1970.
  Day, Martin. History of English Literature 1660–1837. Garden City: Doubleday & Company, 1963.
  Dilke, Charles Wentworth. Life, Letters, and Literary Remains of John Keats. Ed. Richard Monckton Milnes. Anthenaeum, 1848.
  Evert, Walter. Aesthetics and Myth in the Poetry of Keats. Princeton: Princeton University Press, 1965.
  Gittings, Robert. John Keats. London: Heinemann, 1968.
  Gorell, Ronald. John Keats: The Principle of Beauty. London: Sylvan, 1948.
  Hirst, Wolf. John Keats. Boston: Twayne, 1981.
  Keats, John. . Editor Ernest de Sélincourt.  New York: Dodd, Mead & Company, 1905.
  McFarland, Thomas. The Masks of Keats. New York: Oxford University Press, 2000.
  Motion, Andrew. Keats. Chicago: University of Chicago Press, 1999.
  Ober, William. "Drowsed With the Fume of Poppies: Opium and John Keats". Bulletin of the New York Academy of Medicine, Vol 44 No 7 (July 1968): 862–81
  Sperry, Stuart. Keats the Poet. Princeton: Princeton University Press, 1973.
  Spiegelman, Willard. Majestic Indolence: English Romantic Poetry and the Work of Art. Oxford: Oxford University Press, 1995.
  Strachan, John. John Keats: A Sourcebook. Routledge, 2003
  Vendler, Helen. The Music of What Happens. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1988.

External links

1819 poems
British poems
Poetry by John Keats

Ode on Indolence


Paradoxx Music foi uma gravadora independente brasileira fundada em São Paulo pelo DJ Nilton Ribeiro e pelo empresário Sílvio Arnaldo.. Nos anos 90, ficou nacionalmente conhecida por lançar as coletâneas da rádio Jovem Pan, todas com sucessos do dance music da época, conseguindo assim popularizar esse ritmo no Brasil.

A Paradoxx Music também foi a primeira gravadora do Brasil a utilizar o formato Mixed Mode, seguindo a tendência do mercado norte-americano.

História
O DJ e produtor de black music Nilton Ribeiro juntamente com seu amigo, o empresário Sílvio Arnaldo, fundaram em 1994 a Paradoxx Music. Já no primeiro ano de existência, a gravadora enfrentou algumas dificuldades após ser acusada de pirataria por lançar duas músicas cujos direitos de lançamento no Brasil eram de exclusividade da PolyGram, tendo seus discos apreendidos por denúncia da ABPD.

No final da década de 90, a Paradoxx se consagrou por ser responsável pelos lançamentos das coletâneas As 7 Melhores da Jovem Pan, que tiveram grande disseminação do dance music nesta época, ao ponto que a popularização do som rendeu até algumas tentativas de iniciar projetos de dance music no Brasil. As coletâneas possuíam grande marca de vendas, especialmente pela divulgação maciça através da rede Jovem Pan e de comerciais de televisão em rede nacional, em canais como SBT, Band e TV Globo. Diversos artistas nacionais e internacionais tiveram seus trabalhos lançados ou relançados pela gravadora Paradoxx como por exemplo: Whigfield, Nicki French, Gala, Erasure, Depeche Mode, Prodigy, El Simbolo, Peninha, Toquinho, Dominó, entre tantos outros.

"A Jovem Pan foi uma das pioneiras a entrar na dance music, tinha espaço pra tocar. Meu sócio era muito ligado à rádio e ao Tutinha, e isso foi estopim para o grande boom da gravadora. [As coletâneas] chegavam a vender milhão de cópias."

No ano de 1999, os álbuns de estúdio Peninha e Me Agarre Forte, do músico Peninha, e o álbum ao vivo Swing de Rua,do grupo de pagode Patrulha do Samba, todos lançados originalmente pela Paradoxx, foram certificados como disco de ouro pela APBD.

A partir da década de 2000, a gravadora começou a lançar diversos artistas e coletâneas de cunho popular, deixando de lado os sucessos da dance music e da música eletrônica. Em 2004, a Paradoxx fechou parceria com a gravadora alemã Nuclear Blast, passando a distribuir os títulos do selo no país e desde então, ela ficou famosa por trabalhar com bandas de rock como Angra, Tuatha de Danann, Torture Squad, Garotos Podres e Porcos Cegos.

A gravadora encerrou suas atividades no ano de 2005 e seu catálogo foi incorporado pela Universal Music Group em 2006.

Gravadoras fundadas em 1994
Gravadoras extintas em 2005
Gravadoras extintas do Brasil
Gravadoras independentes

Paradoxx Music


Marsupiomonadales, red zelenih algi u razredu Pedinophyceae. Sastoji se od svega dvije porodice s dvije vrste

Porodice
 Marsupiomonadaceae Marin
 Resultomonadaceae Marin

Izvori

Pedinophyceae

Marsupiomonadales


Aklya Kona, Keçuva dilinde Akllakuna (Güneşin Bakireleri), İnka dininde saflık yemini eden rahibe tapınaklarında yaşayan kadınlar. Görevleri ayin yemeğini hazırlamak, kutsal ateşi yakmak, imparator için ya da ayinlerde kullanılmak üzere giysiler dokumaktır. Bu rahibeler, tapınaklarda Mamakuna adı verilen başrahibelerin gözetimi altında yaşarlardı.

16. yüzyılın başlarında, İspanyol istilası sırasında sayıları birkaç bine ulaşmıştı. Tüm bu rahibeler, Coya Pasca adı verilen ve Güneş Tanrısı'nın Dünyadaki eşi kabul edilen asil bir başrahibe tarafından yönetilirlerdi. Rahibeler doğuştan asil değildi. Yetenekleri ve güzelliklerine göre seçilmiş köylü kızlarıydı. Bunlar 8-10 yaşlarında ailelerinden alınır ve tapınaklara kapatılır, altı-yedi yıl boyunca da tapınaktan ayrılmalarına izin verilmezdi. Rahibelerin bazıları törenlerde kurban edilirlerdi; bazıları İmparatorlara cariye olarak verilirken, kimileri de bazı soylulara eş olurlardı.

Kaynakça
 Encyclopedia Britannica- "Chosen women" maddesi

İnkalar

Aklya Kona


Giran es una película del año 2009.

Sinopsis
Edificado en los albores del , el barrio de Garden City era una pequeña zona residencial que lindaba con el centro de El Cairo y donde vivían líderes políticos internacionales. Giran nos lleva de la mano por el barrio tal como es hoy. Cruzamos mansiones abandonadas, lujosos salones, embajadas, tiendas o azoteas donde vive una familia al completo. Las casas y los ocupantes, testigos de los cambios de la Historia, cuentan relatos de rupturas, esperanzas y supervivencia.

Referencias

Giran


Okyanusya Futbol Federasyonu FIFA'ya bağlı 6 kıta konfederasyonundan en küçüğüdür. OFC Uluslar Kupası'nı düzenleyen konfederasyona Amerikan Samoası, Cook Adaları, Fiji, Yeni Zelanda, Papua Yeni Gine, Samoa, Solomon Adaları, Tahiti, Tonga, Vanuatu, Yeni Kaledonya ülkelerinin futbol federasyonları tam üye, FIFA üyesi olmayan Kiribati, Niue Adası ve Tuvalu futbol federasyonları ise sınırlı üyelerdir. 1 Ocak 2006'ya kadar konfederasyona bağlı olan Avustralya bu tarihten itibaren AFC'ye katılmıştır.

Konfederasyon

Okyanusya'da spor yönetim kuruluşları

Okyanusya Futbol Konfederasyonu


Moslavačka nogometna liga za sezonu 1988./89. u organizaciji Nogometnog saveza Općine Kutina.  Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio "Vatrogasac" iz Husaina.

Ljestvica

 Rečica danas Rečica Kriška
 U slučaju neriješenog rezultata se izvodilo raspucavanje jedanaesterca te bi pobjednik dobio 1 bod, a poraženi u raspucavanju bi ostao bez bodova

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Poveznice

Izvori
 Mato Šulek: Športski nogometni klub "Mladost" : Gornja Gračenica : (1966-2006), Kutina, 2006.,

1988-89 Moslavina
Moslavina

Moslavačka nogometna liga 1988./89.


Le KNM Utstein (numéro de coque : S-302) est un sous-marin de classe Kobben de la marine royale norvégienne.

Conception

Service
Le sous-marin a été lancé le . Il a été en service jusqu'au . Le , il a été remis au Musée de la marine royale norvégienne de la municipalité de Horten pour devenir un navire musée. Il a été mis à terre, un escalier a été fabriqué et une porte découpée sur le côté du sous-marin. À côté du sous-marin se trouvent des hélices qui ont été utilisées sur des sous-marins.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie
 .
 .

Liens externes
 .
 .
 .

Voir aussi

Liens internes
 Liste des sous-marins de la Norvège

Sous-marin d'attaque conventionnel
Sous-marin de la marine royale norvégienne
Navire construit à Emden
Bateau lancé en 1965

KNM Utstein (1965)


Adolphus Cambridge, Primul Marchiz de Cambridge (Adolphus Charles Alexander Albert Edward George Philip Louis Ladislaus; 13 august 1868 – 23 octombrie 1927), născut Prinț Adolphus de Teck și mai târziu  Duce de Teck, a fost membru al familiei regale britanice, strănepot al regelui George al III-lea și fratele mai mic al reginei Mary, soția regelui George al V-lea. În 1900, el i-a succedat tatălui său ca Duce de Teck în regatul de Württemberg. În 1917 a renunțat la titlurile sale germane și a devenit Marchiz de Cambridge.

Biografie
La 12 decembrie 1894, la Eaton Hall, el s-a căsătorit cu Margaret Evelyn Cambridge (9 aprilie 1873 – 27 martie 1929), fiica primului duce de Westminster. Cuplul a avut 4 copii:

Prințul George de Teck (11 octombrie 1895 – 16 aprilie 1981); s-a căsătorit în 1923 cu Dorothy Hastings (18 mai 1899 – 1 aprilie 1988).
Prințesa Mary de Teck (12 iunie 1897 – 23 iunie 1987); s-a căsătorit în 1923 cu Henry Somerset, al 10-lea Duce de Beaufort (4 aprilie 1900 – 4 februarie 1984).
Prințesa Helena de Teck (23 octombrie 1899 – 22 decembrie 1969); s-a căsătorit în 1919 cu colonelul John Evelyn Gibbs (22 decembrie 1879 – 11 octombrie 1932).
Prințul Frederick de Teck (23 septembrie 1907 – 30 mai 1940).

Nașteri în 1868
Decese în 1927
Casa de Württemberg
Nobili britanici

Adolphus Cambridge, Marchiz de Cambridge


La Nature est un film franco-germano-arménien réalisé par Artavazd Pelechian et sorti en 2022. Il a été présenté à la Fondation Cartier avant de sortir en salles en 2022.

Synopsis
Montage d'images de catastrophes naturelles.

Fiche technique
 Titre : La Nature
 Réalisation : Artavazd Pelechian
 Montage : Artavazd Pelechian
 Production : Artavazd Pelechian - ZKM Center for Art and Media - Fondation Cartier pour l'art contemporain
 Pays d'origine :  -  -
 Durée : 63 minutes
 Dates de sortie :
 Fondation Cartier :
 France :

Sortie

Accueil critique
En France, le site Allociné recense une moyenne des critiques presse de 4/5.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Yal Sadat, « Vagues à l'âme », Cahiers du cinéma, , ,

Liens externes

 Bande-annonce de La Nature

Film français sorti en 2022
Film allemand sorti en 2022
Film arménien sorti en 2022
Film documentaire allemand
Film documentaire arménien
Film documentaire français
Film documentaire sur une catastrophe naturelle

La Nature (film, 2022)


قناة أيونية أو قناة شاردية هي بروتينات في غشاء الخلية تساهم في تحديد ومراقبةالجهد الغشائي المتكون على غشاء بلازما الخلايا البيولوجية وذلك بالسماح بتدفق الأيونات بحسب تغيراتها الكهروكيميائية. تعتمد طريقة دراسة القنوات الأيونية على عدة تقنيات مخبرية كملقاط الفولطاج الكهربائي (بالتحديد تقنية الالتقاط الرقعي)، الكيمياء الهيستولوجية المناعية وتفاعل البوليميراز المتسلسل.

الخصائص الأساسية
تقوم القنوات الأيونية بضبط تدفق الشحنات الأيونية عبر غشاء الخلية، وهي تشكَل من بروتينات مكونة أساسية للغشاء، وهذا التشكيل لوحيدات المصغرة يتكون عادة من مجموعة دائرية من بروتينات متشابهة حول مسام مليء بالمياه من خلال سطح الغشاء أو طبقتي الليبيد. وتسمى الوحيدات المشكلة للمسام وحيدات α بينما الوحيدات الثانوية فتسمى β و γ، وهكذا دواليك. بينما بعض الأقنية تسمح بمرور الأيونات بحسب شحنتها، فإن عرض القنوات الأساسية لا يعدى وسع ذرتين في أضيق نقطة. انها تسمح بتوصيل نوع معين من الأيونات مثل الايونات ذات الشحة الموجبة سواء الصوديوم أو البوتاسيوم أو الكالسيوم أو مثل الايونات ذات الشحنة السالبة كالكلور مثلا ويوصلهم من خلال الغشاء بسرعة تنقل الأيونات في السائل الحر. وفي بعض أنواع القنوات الأيونية، يتم التحكم مرور الأيونات عبر بوابات تفتح وتغلق بقعل تأثير الكيماويات، أو الشارات الكهربائية أو الحرارة أو جهد ميكانيكي وذلك بحسب نوعية القناة.

الدور البيولوجي
القنوات الأيونية هي من أساسيات عمل الأعصاب. فمعظم السموم التي طورتها الكائنات المفترسة والضارية (مثل الأفاعي والعقارب والأسماك والنحل إلى ما هنالك) تعمل على أساس سد هذه القنوات. ولهذه القنوات أيضا دورا أساسيا في تحديد العديد من التفاعلات البيولوجية التي لها علاقة بالتغيرات السريعة في الخلاية مثل انقباضات القلب والهيكلية والبسيطة كما نقل الأغذية عبر الأغشية الأبيثيلية (epithelial)، وتفعيل خلاية تي وافراز الإنسولين. لذلك فإن البحث عن أدوية جديدة يبداء عند القنوات الأيونية.

التشكيل المفصل
يتحدد نوع القنوات بحسب الأيونات التي تسمح لها بالعبور (مثل قناة كلوريد أو قناة صوديوم أو قناة بوتاسيوم) أو بحسب الطريقة التي يتحكم بها، أو بعدد الوحيدات المؤلفة لها.

أكثر القنوات بما فيهم القنات التحكم الكهربائي، يتألفون من أربع وحيدات كل منها يحتوي على ستة أغشية هيلكسية (transmembrane helix). عند الاستثارة، تتحرك الهيليكسيات لتفتح المسام. وتفصل اثنين من الهيليكسيات حلقات تغلف المسام وهي التي تقوم بتحديد نوعية الأيونات المسموح لها بالمرور. وأول من شرح عملية الاختيار والتحديد هو كلاي أرمسترونغ بعام 1960. ومنحت جائزة نوبل لروبرت ماكينان لشرحه التركيبة العنصرية مستعينا بالأشعة لسينية لمتبلورة.

المراجع

اتصالات خلوية
بروتينات غشائية
بروتينات غشائية مدمجة
عائلات البروتين
فيزيولوجيا كهربائية
قنوات أيونية
كيمياء عصبية

قناة أيونية


Olaf Olsen (født 17. april 1935 i Søldarfjørður) er en tidligere færøsk forretningsmand og politiker (FF).

Han er uddannet styrmand fra 1959, skibsfører fra 1965 og ingeniør fra DTH fra 1967. Efter at have været skipper, var Olsen direktør i fiskeredskabsfabrikanten p/f Vónin i Fuglafjørður 1971–1989 og rederiet p/f Beta på Saltangará 1977–1989 og 1994–2004, undtagen i årene som minister. Olsen var bestyrelsesmedlem i Føroya Banki 1979–1989 og 1991–1993, medlem a Fiskivinnuráðið 1979–1980 og bestyrelsesformand i ferskfiskauktionen Fiskamarknaður Føroya fra 1993.

Olsen var valgt til Lagtinget fra Eysturoy 1980–1994. Han var fiskeri- og handelsminister i Pauli Ellefsens regering 1981–1983 og industri-, sundheds- og handelsminister i Jógvan Sundsteins anden regering 1989–1991.

Olsen er gift med Hanna (født Sundstein), søster til tidligere lagmand Jógvan Sundstein.

Referencer
 Løgtingið 150 – Hátíðarrit, bind 2 (2002), s. 332. (PDF )

Politikere fra Fólkaflokkurin
Lagtingsmedlemmer fra Færøerne
Vicelagmænd fra Færøerne
Fiskeriministre fra Færøerne
Erhvervsministre fra Færøerne
Sundhedsministre fra Færøerne
Søfolk fra Færøerne
Erhvervsfolk fra Færøerne
Personer fra Østerø
Ingeniører fra Færøerne
Handelsministre fra Færøerne

Olaf Olsen (politiker)


Charles Bost, né le  au Pouzin en Ardèche, et mort le  à Marseille, est un pasteur et historien du protestantisme français.

Biographie
Charles Bost naît en Ardèche, dans une famille protestante libérale, fils du pasteur Élisée Bost et de Clémentine Siefert. Son frère, Edmond Bost, est officier et musicien. Il est le petit-fils du pasteur d'origine suisse, Ami Bost. Il épouse en 1897 Marie Zindel, le couple  a dix enfants, notamment l'écrivain Pierre Bost et le journaliste Jacques-Laurent Bost.

Il fait ses études secondaires au lycée de Tournon, puis étudie la théologie à la faculté de théologie protestante de l'université de Genève. Il soutient une thèse de baccalauréat sur les Évangiles apocryphes de l'enfance de Jésus-Christ à la faculté de théologie protestante de Montauban en 1894. Il est pasteur suffragant, puis titulaire à Lasalle, Firminy et au Havre, jusqu'en 1936. Il prend sa retraite près de Paris et donne des cours à la faculté de théologie protestante.

Il mène une activité d'historien, et publie des articles dans le Bulletin de la Société de l'histoire du protestantisme français. Il s'intéresse notamment à l'histoire du protestantisme cévenol du , et publie en 1912 Les prédicants protestants des Cévennes et du Bas-Languedoc en deux volumes, distingué par le prix Thérouanne. Il publie deux articles sur le prophétisme cévenol dans le bulletin de la SHPF, puis édite les mémoires d'Abraham Mazel et d'Élie Marion sur la guerre des camisards. Il écrit également une Histoire des protestants en France en 35 leçons et des Récits d'histoire protestante régionale consacrés à la Normandie. Sa volonté de rompre avec  provoque une polémique avec Edmond Ponsoye.

Il est docteur honoris causa de l'université de Lausanne et membre du comité de la Société de l'histoire du protestantisme français et de la Huguenot Society.

Publications
 Les Prédicants protestants des Cévennes et du Bas-Languedoc, Champion, 1912, rééd. 2001.
 Mémoires inédits d'Abraham Mazel et d'Élie Marion sur la guerre des Cévennes (1701-1708), 1931.
 Histoire des protestants en France en 35 leçons, pour les écoles, La Cause, 1925, 10e éd. 1996.
 Récits d'histoire protestante régionale. Première série. Normandie, Union fraternelle des Églises réformées de Normandie, 1926.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .

Liens externes

Pasteur réformé
Historien français du XXe siècle
Docteur honoris causa de l'université de Lausanne
Membre de la Société de l'histoire du protestantisme français
Lauréat du prix Thérouanne
Étudiant de la faculté de théologie protestante de Montauban
Naissance en mai 1871
Naissance en Ardèche
Décès en mars 1943
Décès à Marseille
Décès à 71 ans

Charles Bost


Miss Internacional 2012 fue la 52.ª edición del concurso Miss Internacional, cuya final se celebró el 21 de octubre de 2012, en Okinawa, Japón. Concursantes de más de 60 naciones y territorios autónomos. Al final del evento la Miss Internacional 2011 Fernanda Cornejo de Ecuador, coronó a Ikumi Yoshimatsu de Japón como su sucesora.

Resultados

Relevancia histórica del Miss Internacional 2012

Resultados
 Japón gana el título de Miss Internacional por primera vez.
 Finlandia obtiene el puesto de Primera Finalista por tercera vez, la última vez fue en 1975.
 Sri Lanka obtiene el puesto de Segunda Finalista por primera vez.
 República Dominicana obtiene el puesto de Tercera Finalista por primera vez.
 Paraguay obtiene el puesto de Cuarta Finalista por primera vez y alcanza su posición más alta hasta la fecha.
 Brasil, Filipinas y Venezuela repiten clasificación a semifinales.
 Venezuela clasifica por octavo año consecutivo.
 Filipinas clasifica por quinto año consecutivo.
 Brasil clasifica por segundo año consecutivo.
 India y Japón clasificaron por última vez en 2010.
 Finlandia, México, Reino Unido y República Dominicana clasificaron por última vez en 2009.
 Colombia clasificó por última vez en 2008.
 Sri Lanka clasificó por última vez en 2007.
 Estados Unidos clasificó por última vez en 2004.
 Paraguay clasificó por última vez en 1961.
 Haití  y Namibia clasificaron por primera vez al cuadro de semifinales y lograron su posición más alta en la historia del concurso.
 De América entraron ocho representantes a la ronda de cuartos de final, transformándose este en el continente con más semifinalistas; no obstante, solo Paraguay y República Dominicana llegaron a la final.
 Ninguna nación de Oceanía pasó a la ronda semifinal.

Premios especiales

Candidatas

Notas sobre el concurso

Debuts

Países y territorios que regresan
 Compitió por última vez en 1966:
  como Birmania.
 Compitió por última vez en 2005:

 Compitió por última vez en 2008:

 Compitieron por última vez en 2009:

 Compitieron por última vez en 2010:

Referencias

2012
Japón en 2012
Concursos de belleza en 2012

Miss Internacional 2012


Ovo je popis grofova Ribagorze (katalonski Ribagorça).

Prva dinastija Ribagorze

Sančo III., kralj Pamplone, pripojio je Ribagorzu svom kraljevstvu po pravu svoje supruge, grofice Mayor iz Kastilje. Nakon Sančove smrti, grofom je postao njegov mlađi sin, Don Gonzalo.

Kraljevi Aragonije
Nakon smrti Don Gonzala, njegov stariji polubrat Ramiro I. je pripojio grofoviju Aragoniji; ovo su aragonski vladari koji su vladali Ribagorzom:
Ramiro I., sin Sanča i njegove konkubine, muž Ermesinde i Ines
Sančo Ramírez, kralj Aragonije i Pamplone, sin Ramira I.
Petar I., sin Sanča i Izabele
Ramiro II. Redovnik, sin Sanča i Felicije
Rajmond Berenguer IV., muž kćeri Ramira II., Petronile
Alfons II.
Petar II. Katolički
Jakov I. Osvajač (muž Leonore)
Petar III.
Alfons III. Liberalni
Jakov II.

Druga dinastija Ribagorze
Jakov II. je grofoviju dao svom sinu Petru.
Petar Aragonski i Anžuvinski<ref>Iglesias Costa, Manuel (2001). Instituto de Estudios Altoaragoneses, Historia del condado de Ribagorza'. Huesca. Str. 253. ISBN 84-8127-121-7. "El segundo periodo de Ribagorza a título de condado dio comienzo con la investidura del infante don Pedro, hijo de Jaime II, como conde de Ribagorza el 13 de junio de 1322 en la catedral de Lérida."</ref>
Alfons Aragonski Stariji
Alfons Aragonski Mlađi
Nakon smrti Don Alfonsa, Ribagorza je pripojena kruni.
 Kraljevi Aragonije i njihovi potomci
Ivan II. Aragonski
Ferdinand II. Katolički
Kralj je Ivan dao Ribagorzu svom sinu, Don'' Alfonsu:
Alfons de Aragón y de Escobar
Ivan II. od Ribagorze
Alfons VII. od Ribagorze
Martin de Gurrea y Aragón
Ivan de Gurrea y Aragón
Martin de Gurrea y Aragón
Fernando de Gurrea y Aragón
Francisco de Gurrea y Aragón
Ribagorza je potom prešla u vlasništvo kralja Filipa II.

Izvori

Grofovi Ribagorze

Popis grofova Ribagorze


جان فالجان  هو اسم بطل رواية الأديب الفرنسي فيكتور هوغو الشهيرة البؤساء.

شخصية جان فالجان تمثل شخصا عانى من الظلم، خُلق ليكون الشمعة التي تذوب في سبيل أن يحظى غيرها بالنور.قام باقتراف عدد كبير من الأخطاء سابقا كسرقة رغيف خبز احتاجه لكي يؤمن القوت لعائلته، تم سجنه بسبب هذا الرغيف خمس سنوات امتدت بسبب محاولات الهروب التي قام بها إلى تسعة عشر..بعد خروجه من السجن أصبح الناس يعاملونه بقسوة تامة ولم يكن رجل يقدم اليه طعاما بسبب ورقه صفراء اعطيت اليه بدلا من هويته لتجعل الناس يحذرون منه....و في أحد الايام في بلده دين الفرنسية رأى شخص يدعى الأسقف ميريل جان فالجان فقال له تعال وبت الليله عندي فذهب وقدم الأسقف لجان فالجان طعاما في طبق من فضه لفت انتباه فالجان فقام بسرقته رغم ان ميريل هو الوحيد الذي عامله معاملة انسان وفي اليوم التالي امسك رجال الشرطة بجان فالجان واقتادوه إلى الاسقف ليثبت انه سرق الاواني الفضية ولو تأكد ذلك سيوضع جان في السجن للابد!!!الكن ميريل اعطاه بقية الأدوات وقال: انا من اعطيت تلك الادوات الفضية لفالجان الا انه تسرع في الرحيل ولم يأخذ ما تبقى من تلك الادوات.فاعطاه ما تبقى من الادوات وطلب منه ان يبدأ حياة نظيفة ونزيهة وان يسخر حياته لخدمة الاخرين.

مخطط الرواية
بعد ان أُفرج عن جان فالجان إفراجًا مشروطًا حصل على جواز سفر أصفر ما أجبره على العيش في ظروف قاسية. تسمى هذه الوثيقة جواز السفر الأصفر بكلتا اللغتين الفرنسية والإنكليزية. وتدل على أنه سجين سابق وتصنفه منبوذاً أينما ارتحل. كان ذلك إلى أن تغيرت حياته تماماً بعد أن سرق فضيات ثمينة من أسقف مدينة دين، الأسقف ميريل الذي يخبر الشرطة؛ بأنه أعطى فالجان هذه الفضيات. نتيجة لذلك، يندم فالجان ويصبح رجلاً شريفاً ونبيلاً. ويصبح أباً عطوفاً مخلصاً لفتاة تدعى كوزيت، والتي فقدت والدتها، إضافة إلى إحسانه للفقراء. رغم كونه مجرماً يُفرج عنه بشكل مشروط إلا أنه يزداد خلقاً ويصبح أفضل مثال للإنسانية. ورغم تصنيفه مجرماً منبوذاً إلا أنه يتمسك بأعلى القيم والأخلاق الإنسانية. نقيضه المحقق جافيرت المتفاني ذو السلطة والمكانة المرموقة في المجتمع. مثلت العلاقة بين جافيرت وفالجان تناقضًا ثنائيًا بين القانون والحب. بالنسبة لجافيرت فإن جان فالجان هو ذلك المجرم السابق، وليس ذلك الشخص المحسن للفقراء. في النهاية، يؤدي صراع جافيرت مع هذا التناقض إلى انتحاره.

داخل الرواية
يفتتح هيجو الرواية بشخصية الأسقف ورجل الدين ذي القلب الطيب في مدينة دين، ثم ينتقل بدون مقدمات لقصة فالجان، والذي يصل إلى مدينة دين في إحدى ليالي أكتوبر غريباً وباحثاً عن مكان للمبيت فلا يستقبله أحد، إلا الأسقف الذي يضيفه ويثق به ويقدم له طعام العشاء وسريراً لينام فيه ليلته. ثم يسرد هيجو تفاصيل خلفية جان فالجان، ولد فالجان يتيماً في وقت ما في عام 1769 في مدينة صغيرة، عمل في تقليم الأشجار ليعيل أُخته الأرملة وأطفالها السبعة. وفي شتاء 1795 حين عانى عوزًا شديدًا، يسرق جان فالجان رغيف خبز من خباز محلي عن طريق كسر النافذة، لذا يحكم عليه بالسجن لمدة خمس سنوات في سجن طولون. وهناك يحاول الهروب أربع مرات وفي كل مرة كان يقبض عليه ويمدد الحكم لمدة ثلاث سنوات؛ وسنتين إضافتين لشدة مقاومته في هروبه الثاني.

يطلق سراحه بعد تسع عشرة سنة، إلا أنه وبموجب القانون يجب عليه حمل جواز أصفر يشير إلى أنه مجرم سابق. بالعودة بالزمن يستيقظ جان فالجان ليلاً ثم يسرق أواني وصحون الأسقف الفضية ويلوذ بالفرار. إلا أن الشرطة تقبض عليه ويرجع للأسقف الذي يعاتبه (أمام الشرطة) لعدم أخذه للشمعدانات الفضية، ويذكره بوعده بأنه سيستخدم الفضة ليصبح شخصًا صالحًا، ويدعي بأن الفضة تسحب الروح الشريرة منه. برغم كلمات الأسقف إلا أن الشرطة تسجل الحدث في السجل الدائم لفالجان. في خضم عدم فهمه وحيرته من كلام الأسقف، يتجه فالجان نحو الجبال القريبة ثم يلتقي بعامل شاب مسافر من سافوي اسمه بيتي جيرفس. عندما يسقط بيتي جيرفس قطعة نقوده يضع فالجان قدمه عليها ثم يرفض أن يعيدها له، ورغم احتجاجات جيرفس وتهديده بالضرب، بعد أن يغادر الفتى يعود فالجان لرشده، ويستعيد كلام الأسقف، يبدأ بالشعور بالخجل من فعلته ويشرع بالبحث عن الفتى لكن بلا جدوى.

وصلات خارجية
 أغنية رائعة للثورة الفرنسية من فيلم البؤساء 2012

طالع أيضا
 كوزيت
 رواية البؤساء
 أسباب الثورة الفرنسية

مراجع

أدب فرنسي
أشخاص خياليون في القرن 19
الثورة الفرنسية
القرن 18
خارجون عن القانون خياليون
سجناء ومعتقلون خياليون
شخصيات خيالية ظهرت في 1862
شخصيات رواية البؤساء
عمد خياليون
فرنسيون خياليون
فرنسيون خياليون في أدب
لصوص خياليون
هاربون من السجن خياليون

جان فالجان


An episode is a narrative unit within a larger dramatic work or documentary production, such as a series intended for radio, television or streaming consumption.

The noun episode is derived from the Greek term epeisodion (), meaning the material contained between two songs or odes in a Greek tragedy. It is abbreviated as ep (plural eps).

An episode is also a narrative unit within a continuous larger dramatic work. It is frequently used to describe units of television or radio series that are broadcast separately in order to form one longer series. An episode is to a sequence as a chapter is to a book. Modern series episodes typically last 20 to 50 minutes in length.

The noun episode can also refer to a part of a subject, such as an "episode of life" or an "episode of drama".

See also

 List of most-watched television episodes

References

Ancient Greek theatre

Television terminology

Episode


|}
Die Ferrocarril de Caldas (Caldas-Bahn) war eine schmalspurige Bahnstrecke im kolumbianischen Departamento Caldas. Ihr ehemaliger Streckenverlauf führt auch durch die heutigen Departamentos Valle del Cauca, Risaralda und Quindío.

Im Endausbau verband sie ab 1927 die Departamentshauptstadt Manizales mit dem Río Cauca. Sie hatte zehn Tunnel zwischen 25 und 105 m Länge. Der Betrieb wurde wegen Unrentabilität eingestellt. Die Trasse ist stellenweise noch sichtbar, teilweise liegen sogar noch Schienen. Zudem sind verschiedenen Bahnhöfe erhalten geblieben.

Geschichte

Planungen
Anfang des 20. Jahrhunderts war das erst 1905 gegründete Departamento Caldas ein aufstrebendes Zentrum des Kaffeeanbaus. Die Ernte musste jedoch per Maulesel oder Ochsenkarren hinab an den Río Cauca gebracht werden, wo sie mit Dampfschiffen weitertransportiert wurde. Um den Pazifikhafen Buenaventura zu erreichen, brauchte man bis zu 6 Wochen. Im Dezember 1911 entschloss sich die Regierung des Departamentos, eine Eisenbahnlinie von Manizales bis zum Río Cauca zu bauen, wobei die Zentralregierung in Bogotá einen Zuschuss von knapp 10.000 Pesos pro Streckenkilometer gewährte. Eigentümer und Betreiber sollte das Departamento Caldas sein.

Mit der Vorstudie wurde der Ingenieur Felipe Zapata Cuenca beauftragt, der in England studiert hatte und schon beim Bau einer Eisenbahnlinie in Uruguay beteiligt war. Am 1. Januar 1912 gab Zapata seinen Bericht ab. Er sah einen der Endpunkte in Manizales vor, den anderen in dem kleinen Weiler Puerto Caldas an der Mündung des Río La Vieja in den Río Cauca in der Nähe von Cartago. Er plante mit einer Spurweite von 60 cm, einer Streckenlänge von 80 km und schätzte die Baukosten auf 2 Millionen Pesos, die Bauzeit auf zwei Jahre. Er empfahl auch den Bau einer Nebenlinie nach Armenia, damals bereits eine aufstrebende Stadt.

Am 1. Mai 1912 legte Zapata eine detaillierte Planung vor. Er hatte dabei die Spurweite von 60 cm auf 91,4 cm geändert, weil die Pazifikbahn (Ferrocarril del Pacifico) diese Spurweite ebenfalls verwendete, und damit ein direkter Anschluss nicht ausgeschlossen war. Die Trasse sollte zunächst am nördlichen Ufer des Río La Vieja und dann weiter am nördlichen Ufer des Río Consotá langsam ansteigend bis auf die Höhe verlaufen, auf der Pereira liegt. Hier sollte die Trasse den Río Otún überbrücken und über eine Reihe von Hügeln Santa Rosa de Cabal erreichen. Von hier sollte die Bahn über Chinchiná bis nach Villamaría führen. Der letzte Streckenabschnitt nach Manizales sah Steigungen von über 4 % vor. Aus finanziellen Gründen sollte mit dem Bau am Río Cauca begonnen werden, um sich Stück für Stück nach Manizales vorzuarbeiten. Nach Fertigstellung der Planungen verließ Ingenieur Zapata das Projekt und beteiligte sich am Bau der Ferrocarril de Girardot.

Die detaillierte Streckenplanung für die ersten 36 km war am 30. Januar 1913 abgeschlossen. Neben der Spurweite von 914 mm war die maximale Steigung auf diesem Abschnitt auf 2 % festgelegt worden mit einem minimalen Radius von 71,85 m. Die Kosten für diesen Abschnitt betrugen 912.556 Pesos, was einen Betrag von 25.000 Pesos pro Kilometer bedeutete. Damit lagen die Kosten deutlich höher als zuerst angenommen, so dass der Staat seinen Zuschuss auf 15.000 Pesos pro Kilometer erhöhte. Damit wurden die technischen Daten noch einmal geändert, die maximale Steigung auf 3 % festgelegt und der minimale Radius auf 80 m.

Anfang 1913 begannen heftige Diskussionen über die Sinnhaftigkeit einer Eisenbahn zum Río Cauca. Es wurde eine Seilbahn ins Gespräch gebracht, die Manizales mit Mariquita, an der Dorada-Ambalena-Eisenbahn (La Dorada Railway) gelegen, verbinden könne. Immerhin ist Mariquita auf dem Luftwege nur 50 km von Manizales entfernt. Über diese Seilbahn wäre der Río Magdalena mit den zentralen Atlantikhäfen erreichbar. Bereits 1910 hatte die englische Dorada-Eisenbahn eine Konzession für eine derartige Seilbahn erhalten. Sie unterstützte daher mit Kräften weiter die Diskussion in Manizales, die gerade zu einer Zeit stattfand, als man die Eisenbahnpläne konkretisierte (Zur Seilbahn, siehe weiter unten). Die Überlegungen hatten aber auch einen logischen Aspekt. Damals war die Bahn zwischen Cali und Buenaventura noch im Bau, was bedeutete, dass doch wieder für eine Teilstrecke der Kaffee auf Maultieren verladen werden musste. Zudem war der Schiffstransport gegen die Strömung auf dem Río Cauca langsam. Außerdem erreichte man vom Pazifikhafen Buenaventura nicht die Absatzmärkte für den Kaffee aus dem Departamento Caldas. So war es kein Wunder, dass die Abgeordnetenversammlung von Caldas 1913 die Planungen suspendierte. Da die Eisenbahngesellschaft sich aber sicher finanziert sah, bestellte man im Oktober 1913 als Reaktion die erste Lokomotive, zwei Personenwagen, sechs Flachwagen und zwei Draisinen.

Im darauffolgenden Jahr korrigierte die Abgeordnetenversammlung ihren Beschluss mit dem Argument: die Seilbahne nutze nur etwas für den Kaffee-Transport, die Eisenbahn aber transportiere auch die Bürger von Caldas.
So wurde im Laufe des Jahres 1914 ein Großteil der Strecke vermessen, wofür der Ingenieur Jorge Paez Gonzalez verantwortlich war. Er kartierte den Abschnitt zwischen Puerto Caldas und Quiebra de Vásquez, einem kleinen Pass zwischen Pereira und Santa Rosa de Cabal. Die Breite der Trasse betrug 30 m und bot genügend Platz für eine Überland-Telefonleitung neben den Gleisen. Aufgrund des Ersten Weltkriegs in Europa ging aber der Kaffeeumsatz zurück, wodurch die kolumbianische Wirtschaft litt, so dass sich der Baubeginn verzögerte.

Erster Bauabschnitt

Schließlich wurde im August 1915 unter der Leitung des Ingenieurs Luis A. Isaza der Bau begonnen. Am 16. Juli wurde der erste Nagel durch den Gouverneur José Ignacio Villegas eingeschlegen. Allerdings gab es noch keine Schienen und lediglich eine erste Lichtung am Río Cauca, die nun Puerto de Caldas hieß. Die Strecke führte von Puerto Caldas am Río Cauca dem linken Ufer des Río La Vieja folgend nach La Marina. Diese ersten 10 km gingen am 2. Juli 1917 in Betrieb. Züge wurden von der Lokomotive No. 1 gezogen, die nach dem ersten tätigen Ingenieur Zapata genannt wurde. Die Lok Zapata hatte ein Gewicht von 17,5 t und erreichte eine Höchstgeschwindigkeit von 30 km/h. Mittlerweile bestand das rollende Material aus einem Personenwagen 2. Klasse, acht Güterwagen, zwei Viehwagen, sechs Flachwagen und zwei Draisinen.

Nach Pereira

Wegen der schwierigen ökonomischen Lage von Kolumbien dauerte es bis zum 17. Januar 1919, bis der nächste Bahnhof im kleinen Ort Villegas erreicht war. Der nächste Abschnitt im Tal des Río Consotá stellte bautechnisch hohe Anforderungen. Nun stieg die Strecke stark an und erreichte bei km 21 ein Plateau nördlich des Tals des Río Consotá. Teilweise mussten 50 m hohe Böschungen errichtet werden. Der neue Endbahnhof der Strecke war Pereira. Dieser Abschnitt wurde 1921 eingeweiht. Die Gleise wurden noch bis auf die Passhöhe Quiebra de Vásquez bei Santa Rosa de Cabal verlegt, ehe die Arbeiten aus Geldmangel wieder eingestellt werden mussten. Inzwischen war der Fuhrpark auf drei Lokomotiven angewachsen, die alle nach den bisher tätigen Ingenieuren benannt waren, die diese Bahn ermöglicht hatten: die "Zapata" mit 17,5 t, die "Paez" mit 35 t und die "Isaza" mit 37 t. Als Verladestation der Kaffeeernte erfuhr die Stadt Pereira einen starken Aufschwung. Mittlerweile war auch die Pazifikbahn (Ferrocarril del Pacifico) von Cali nach Buenaventura fertiggestellt worden. Die nun mögliche kombinierte Frachtroute: Caldas-Eisenbahn, Schiffstransport auf dem Rio Cauca, Pazifikbahn brachte der ganzen Region einen wirtschaftlichen Aufschwung.

Abzweig nach Cartago
Cartago liegt am südlichen Ufer des Río La Vieja, gegenüber von La Marina. 1922 wurde der Abzweig mit einer 70 m langen Metall-Brücke über den Río La Vieja in Betrieb genommen. 1924 erreichte die Ferrocarril del Pacifico von Cali her den Bahnhof von Cartago. Damit bestand nun eine durchgehende Bahnverbindung von Pereira nach Buenaventura am Pazifik.

Nach Manizales

Nicht nur aus finanziellen Gründen wurden die Arbeiten unterbrochen, es musste auch untersucht werden, wie die Bahnstrecke weitergeführt werden konnte, denn das Gelände zwischen Santa Rosa de Cabal und Villamaría und vor allem der weitere Verlauf nach Manizales ist topographisch sehr anspruchsvoll.

Mit Hilfe von zwei Offizieren des United States Army Corps of Engineers wurde sogar untersucht, ob eine elektrifizierte Strecke günstiger wäre, denn Elektroloks konnten größere Steigungen bezwingen, was die Strecke verkürzt hätte. Die Entscheidung fiel letztendlich zugunsten der bereits vorhandenen Dampfloks.

Der Ausbau wurde fortgesetzt, als die kolumbianische Regierung durch den Thomson-Urrutia-Vertrag 25 Millionen Dollar von den USA erhielt und im Gegenzug die Unabhängigkeit Panamas anerkannte. Ein Teil dieses Geldes wurde ab 1924 für den Ausbau des Eisenbahnnetzes in Kolumbien verwendet, die Caldas-Bahn erhielt einen günstigen Kredit über 720.000 Pesos für den Ausbau der Strecke nach Manizales.

Die Strecke zwischen Pereira und Villamaría wurde schon 1925 eröffnet. Die Trasse nach Manizales war wesentlich anspruchsvoller und erforderte Steigungen von 4 % bis 5 %. Im Jahre 1927 wurde endlich der Endpunkt Manizales erreicht.

Da die Pazifikbahn Ferrocarril del Pacifico inzwischen einen Anschluss an Cartago hatte, konnte der Kaffee aus der Provinz Caldas ohne umzuladen per Bahn direkt nach Cali oder an den Pazifikhafen Buenaventura gebracht werden. Die Gesamtlänge der Bahn zwischen Manizales und Puerto Caldas betrug 117 km.

Abzweigung nach Armenia

Gleichzeitig mit dem letzten Teilstück zwischen Villamaría und Manizales wurde ab 1925 eine Seitenlinie nach Armenia errichtet, die von der Hauptstrecke in Nacederos, kurz vor Pereira, abzweigte. Das erste Teilstück zwischen Nacederos und Quimbaya ging 1927 in Betrieb, das zweite Teilstück mit der restlichen Strecke bis Armenia im Jahre 1929.

Seilbahn in Manizales
Während die Caldas-Bahn von Südwesten kommend auf Manizales hingebaut wurde, wurde von dort aus ein weiterer Güterweg nach Nordosten errichtet: die Materialseilbahn Mariquita-Manizales. Ab 1922 war es möglich, Kaffee von Manizales aus per Seilbahn nach Mariquita in der Provinz Tolima zu transportieren. Mit 75 km Länge war sie zu ihrer Zeit die längste Seilbahn der Welt. Der Höhenunterschied zwischen Manizales und Mariquita betrug 1500 m.

Eine ähnliche, aber wesentlich kürzere Seilbahn wurde von der Regierung von Caldas zwischen Manizales und Villa María errichtet. Der Betrieb wurde der Eisenbahngesellschaft Ferrocarril de Caldas übertragen.

Stilllegung
Ein Gesetz des Jahres 1948 ermöglichte es dem Staat, den Provinzen deren Eisenbahnlinien abzukaufen. Aufgrund der immer größeren Konkurrenz durch den Straßenverkehr hatte die Caldas-Bahn in den letzten Jahren nur Verluste erwirtschaftet, so dass Caldas die Strecke zuerst an die Gesellschaft Ferrocarril del Pacífico übergab, bis sie 1951, wie alle kolumbianischen Strecken, der Consejo Nacional de Ferrocarriles (CNF) übereignet wurde.

Die Strecke zwischen Pereira und Manizales wurde bald außer Betrieb genommen. In Pereira wurden 1959 die Schienen entfernt, mit der Begründung, dass sie dem Wachstum der Stadt hinderlich seien. Einige Jahre später wurde auch die Strecke zwischen Cartago und Pereira aufgegeben.

Der ehemalige Bahnhof Manizales ist heute ein Universitätsgebäude, in den ehemaligen Bahnhöfen Pereira und Armenia sind Bibliotheken untergebracht. In diesen drei Städten stehen die früheren Dampfloks der Caldas-Bahn als öffentliche Ausstellungsstücke. Einige Bahnhöfe sind als Kulturdenkmäler geschützt.

Bedeutung
Auch wenn die Bahn bereits 1959 im Personenverkehr und in den 1970er Jahren auch im Güterverkehr auf ihrem letzten Teilabschnitt aufgegeben wurde, hatte der Bau der Bahn und die Verbesserung der Verkehrsverbindungen einen bedeutenden Anteil an dem wirtschaftlichen Aufschwung der Region. Dabei spielte auch eine Rolle, dass das Departamento Caldas die Bahn mit seinen wirtschaftlichen Möglichkeiten errichtet hat.

Literatur
 Gabriel Poveda: El Antiguo Ferrocarril de Caldas, 2003, online (PDF; 258 kB)
 Ricardo de los Ríos Tobón: Rieles Y Montañas: Cuando el eje cafetero empezó a marchar sobre ruedas, Ciencia Nueva Vol.1 Nº1, Enero-Junio de 2017, pp. 104-135, Pereira 2017 online

Weblinks
 Gilberto Cardona López: Initiative zur Wiederbelebung der Caldas-Bahn (spanisch, mit vielen historischen und aktuellen Bildern und Daten; PDF; 8,2 MB)

Einzelnachweise

Bahnstrecke in Kolumbien
Departamento de Caldas
Departamento de Risaralda
Departamento del Quindío
Valle del Cauca
Verkehrsgeschichte (Kolumbien)

Ferrocarril de Caldas


"Marker" () é um sistema robótico militar multifuncional (veículo terrestre não tripulado) sobre trilhos com rodas e lagartas.

Histórico
O projeto da plataforma Marker estava em desenvolvimento desde 2018 pela Android Technique, em cooperação com a Advanced Research Foundation (FPI). O projeto foi concluído em janeiro de 2022. Apresentado no fórum "Exército-2022".

Foi relatado que a partir de fevereiro de 2023 o sistema será testado na zona da Operação Militar Especial na Ucrânia.

Descrição
O Maker usa uma função de veículo não tripulado, um sistema modular de visão multiespectral e redes neurais. Durante três anos, foram desenvolvidas 2 plataformas autônomas com 2 rodas e 3 pistas equipadas com um módulo de carga útil unificado e um módulo de lançamento de cassetes de veículos aéreos não tripulados.

Opcionais

Sistema de reconhecimento
Tem uma característica especial - um drone em um cabo. Isto resolve vários problemas: se livra das baterias do drone, protege contra o bloqueio do rádio (GE) e não perde o drone. O lançamento do drone a uma altitude de, por exemplo, 150 metros proporciona visibilidade de até 20 quilômetros.

Equipamento de combate
É baseado em um módulo de suporte rotativo, que permite uma rotação de até 400° por segundo. Pode ser equipado com ATGMs, AGSs, metralhadoras e outros recursos de fogo. Também transporta equipamentos militares e médicos e dois tipos de veículos aéreos não tripulados (UAVs): de agrupamento e amarrados.

Segurança
Equipado com sensores de diferentes naturezas (alcance visível, alcance infravermelho, radar). De acordo com o cenário, ao detectar diretamente os infratores, o Maker dá sinal ao vigilante de plantão, aciona os alertas sonoros e passa a escoltar o hóspede não convidado, utilizando, se necessário, o UAV localizado na plataforma. A versão foi criada para garantir a segurança de instalações fechadas que exigem patrulhamento constante de uma área extensa em intervalos curtos, principalmente quando se trata de condições climáticas adversas.

Robô mensageiro
Nesta configuração, a plataforma está equipada com um sistema de carga e descarga de contêineres. Ele pode chegar automaticamente ao local desejado, pegar o módulo especial com a carga de forma independente, transportá-la para outro local e descarregá-la no solo.

Ver também

 Robô militar
 Veículo terrestre não tripulado
 Veículo aéreo não tripulado

Referências

Tanques
Veículos blindados de combate por tipo
Veículos blindados de combate com lagartas
Veículos blindados de combate da Rússia
Robôs militares

Marker (plataforma robótica)


Jørgen Nancke (født 27. maj 1969 i Allesø) er en dansk digter, forfatter, avisskribent, foredragsholder og musiker.

Han er opvokset i Vollsmose, og har i sine unge år ernæret sig som taxachauffør, indtil en ulykke brat stoppede hans karriere . Den samme ulykke får ham til at søge indad, og han begynder at skrive musik og digte. Som et led i hans omskoling efter taxa-ulykken, starter Jørgen Nancke på VUC i Odense med det formål at blive folkeskolelærer. På skolen får de øjnene op for hans skriverier, og de anbefaler ham at følge skolens linje med forfattertalenter.

Både før uddannelsen, samt sideløbende med denne, får Jørgen Nancke udgivet flere digtsamlinger, noveller, musikalbums og avistekster, dette både som freelance og som fast mand på Vollsmose avisen. Heriblandt kan nævnes Hunger, Vinterdigte, Ravnsort og Vores Fyn. Flere af bøgerne står i dag på forskellige skoler bl.a. VUC, som bruger dem aktivt i undervisningen, og alle bøger kan lånes på Danmarks biblioteker. Flere af bøgerne er eksporteret til bl.a. Holland og Canada.

Han er mest kendt som forfatteren bag Vores Fyn, som er en årbog med fynske historier, første gang udgivet i 2018 i samarbejde med bl.a. Sebastian Dorset, Jens Galschiøt, Anja Andersen, Jane Jegind og Jan Schou. Det særlige ved denne årbog er, at al forfatterhonorar fra bogen går ubeskåret til godgørende formål målrettet de hjemløse .

I musikalsk sammenhæng har Jørgen Nancke optrådt med sin duo The River Note og sin trio Walkabout, som bl.a. har været opvarmning for Steve Cameron (Etta Camerons søn og gospelkor) på Steve Camerons 2015 juletour i Danmark. Begge bands har optrådt i radio og tv-sammenhæng, og spilles stadig. Jørgen Nancke er nu primært solist.

Bibliografi
 Ravnsort  (digte) – 2015
 Vinterdigte (digte) – 2016
 Hunger (noveller) – 2018
 Vores Fyn – 2018

Referencer

Eksterne henvisninger
 Jørgen Nancke – officielt website
 Jørgen Nancke på bibliotek.dk

Dansksprogede forfattere fra Danmark
Sangskrivere fra Danmark
Mandlige forfattere i det 21. århundrede
Mandlige forfattere i det 20. århundrede

Jørgen Nancke


Hans Dreier (21. august 1885 – 24. oktober 1966) var en tysk art director.
Han var Paramount Pictures' tilsynsførende art director fra 1927 til han gik på pension i 1950.

Dreier blev født i Bremen, Tyskland i 1885. Han startede sin karriere i den tyske filmindustri i 1919 som assisterende designer hos UFA Studios.
På opfordring fra den tyske instruktør Ernst Lubitsch flyttede Dreier til Hollywood i 1923 for at arbejde for Paramount Pictures. Hans første hollywoodfilm var Dronningens Garde fra 1924, som var instrueret af Lubitsch og havde Pola Negri i hovedrollen.

Dreier bidrog til næsten 500 film gennem sin lange karriere, inklusive mange film instrueret af Josef von Sternberg og Ernst Lubitsch.
Han var nomineret til en Oscar 23 gange. Han vandt en Oscar for bedste scenografi (farver) for Fribytterens lady (1944) og Samson og Dalila (1949).
Han vandt også en Oscar for bedste scenografi (sort og hvid) for Sunset Boulevard (1950)

Referencer

Eksterne henvisninger

Scenografer

Hans Dreier


Julija Ratkewitsch (, ; * 16. Juli 1985 in Minsk, Weißrussische SSR, Sowjetunion) ist eine belarussische bzw. aserbaidschanische Ringerin. Sie wurde 2009 Weltmeisterin und 2005 Europameisterin in den Gewichtsklasse bis 59 kg bzw. 55 kg Körpergewicht.

Werdegang

Julija Ratkewitsch begann im Jahre 1999 in Belarus mit dem Ringen. Seit dem Jahre 2000 wurde sie dort von Wassili Kreso und später auch von Michail Schabetow trainiert. Bei internationalen Meisterschaften trat sie in den Jahren 2002 bis 2007 für Belarus an. 2009 wechselte sie nach Aserbaidschan. Dort wurde sie Mitglied von Dinamo Baku. Ihre dortigen Trainer waren bzw. sind Oktey Husseinow und Sultan Alikisowitsch. Sie startete ihre Karriere in der Gewichtsklasse bis 59 kg Körpergewicht. Da diese Gewichtsklasse aber nicht olympisch ist, trainiert sie seit 2010 in die olympische Gewichtsklasse bis 55 kg ab. Als Beruf gibt sie Ringerin an.

Ihren ersten Start bei einer internationalen Meisterschaft absolvierte Julija Ratkewitsch bei der Junioren-Europameisterschaft 2002 (Altersgruppe Kadetten) in Albena/Bulgarien. Sie belegte dort in der Gewichtsklasse bis 60 kg Körpergewicht den 9. Platz. Bei der Junioren-Europameisterschaft 2003 in Istanbul kam sie in der Gewichtsklasse bis 59 kg auf den 5. Platz. Danach gewann sie bei Juniorenmeisterschaften dreimal die Silbermedaille. 2004 bei der Junioren-Europameisterschaft in Sofia hinter Emilia Drzewinska aus Polen, 2005 bei der Junioren-Weltmeisterschaft in Vilnius hinter Kei Yamana aus Japan und ebenfalls 2005 bei der Junioren-Europameisterschaft in Breslau hinter Natalja Sinischin aus der Ukraine. Sie startete dabei jeweils in der Gewichtsklasse bis 59 kg. Im Jahre 2005 gewann sie auch schon eine Medaille bei der Europameisterschaft der Damen. In Warna besiegte sie dabei Evangelia Chryssi aus Griechenland, unterlag gegen Audrey Prieto aus Frankreich und besiegte im Kampf um eine Bronzemedaille Desislawa Ljubenowa aus Bulgarien. Bei der Weltmeisterschaft 2005 in Budapest kam sie nicht in die Medaillenränge und landete nach Niederlagen gegen Ayako Shōda aus Japan und Alka Tomar aus Indien auf dem 7. Platz.

Den letzten Einsatz für Belarus hatte Julija Ratkewitsch bei der Weltmeisterschaft 2007 in Baku. Nach zwei gewonnenen Kämpfen verlor sie dort im Viertelfinale gegen Olga Smirnowa aus Kasachstan. Da diese das Finale nicht erreichte, schied sie aus und kam nur auf den 8. Platz.

Nach ihrem Wechsel nach Aserbaidschan sorgte sie bei ihrem ersten Start für dieses Land, der Weltmeisterschaft 2009 in Herning/Dänemark gleich für einen Paukenschlag. Sie wurde in Herning in der Gewichtsklasse bis 59 kg Weltmeisterin. In den entscheidenden Kämpfen besiegte sie dabei Marianna Sastin aus Ungarn und Agata Pietrzyk aus Polen. 2010 testete Julija Ratkewitsch, ob sie das Abtrainieren in die Gewichtsklasse bis 55 kg verkraften wird. Da die Gewichtsklasse bis 59 kg nicht olympisch war, musste sie im Hinblick auf einen künftigen Start bei Olympischen Spielen in diese Gewichtsklasse wechseln. Bei der Weltmeisterschaft dieses Jahres in Moskau kam sie damit gut zurecht und kam zu Siegen gegen Sian Law aus Neuseeland, Ajym Äbdildina aus Kasachstan und Anna Gomis aus Frankreich. Im Endkampf verlor sie gegen Saori Yoshida aus Japan, die in diesen Jahren vielleicht beste Ringerin der Welt. Sie wurde damit Vize-Weltmeisterin.

2011 startete sie bei der Europameisterschaft in Dortmund aber wieder in der Gewichtsklasse bis 59 kg und holte sich dort mit vier Siegen erstmals den Europameistertitel. im Endkampf besiegte sie dabei Georgiana Narcisa Paic aus Rumänien. Bei der Weltmeisterschaft in Istanbul trat sie dann wieder in der Gewichtsklasse bis 55 kg an. Sie besiegte dort u. a. die starke Anastasija Grigorjeva aus Lettland, verlor aber im Viertelfinale gegen Tonya Verbeek aus Kanada und in der Trostrunde auch gegen Maria Gurowa aus Russland, womit sie nur auf den 7. Platz kam und die Qualifikation für die Olympischen Spiele 2012 in London verpasste.

Im Jahre 2012 kam sie bei der Europameisterschaft in Belgrad in der Gewichtsklasse bis 55 kg nur auf den 14. Platz. Im April 2012 schaffte sie aber beim Olympia-Qualifikations-Turnier in Sofia den Turniersieg vor Maria Prevolaraki, Griechenland, Ludmila Cristea aus Moldawien und Anna Gomis und erwarb damit die Startberechtigung in London. Im olympischen Turnier siegte sie zunächst über Maria Prevolaraki, unterlag dann aber der Ausnahmeringerin Saori Yoshida, Japan und sicherte sich schließlich mit Siegen über Kelsey Campbell, Vereinigte Staaten und Walerija Scholobowa, Russland eine olympische Bronzemedaille in der Gewichtsklasse bis 55 kg Körpergewicht. Im September 2012 ging sie auch noch bei der Weltmeisterschaft in Strathcoon County/Kanada an den Start, allerdings wieder in der Gewichtsklasse bis 59 kg. Sie siegte dort über Elif Yale Yesilirmak, Türkei, verlor aber dann gegen Olga Butkewitsch, Großbritannien und erreichte nur den 7. Platz.

Bei der Weltmeisterschaft 2013 in Budapest war sie wieder erfolgreicher. Sie besiegte in der Gewichtsklasse bis 59 kg Geeta Geeta, Indien, Pham Thi Loan, Vietnam und Joice de Souza, Brasilien, unterlag gegen Taybe Yusein aus Bulgarien und besiegte im Kampf um eine WM-Bronzemedaille Tatjana Lawrentschuk aus der Ukraine.

Internationale Erfolge

 Erläuterungen

 alle Wettbewerbe im freien Stil
 OS = Olympische Spiele, WM = Weltmeisterschaft, EM = Europameisterschaft

Literatur
 Fachzeitschrift Der Ringer

Weblinks

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Weltmeister (Ringen)
Europameister (Ringen)
Ringer (Belarus)
Ringer (Aserbaidschan)
Olympiateilnehmer (Aserbaidschan)
Universiadeteilnehmer (Aserbaidschan)
Sowjetbürger
Belarusse
Geboren 1985
Frau
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2013

Julija Ratkewitsch


An Harpachne schimperi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Achille Richard. An Harpachne schimperi in nahilalakip ha genus nga Harpachne, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Harpachne

Harpachne schimperi


بياكويا كوتشيكي أو كوتشيكي بياكويا أحد شخصيات أنمي ومانغا بليتش. يعد أشهر قادة الجوتي (المجموعات) الثلاثة عشر ويعتبر قائد للفرقة السادسة، وهو قائد قبيلة كوتشيكي النبيلة.

الشخصية
يتميز بالغرور وبرود أعصابه وحرصه الدائم على إطاعة القوانين. قاتل الروح (الزامبكتو) الخاص به يدعى «سيمبونزاكورا».

روابط خارجية

مراجع

شخصيات أنمي ومانغا
شخصيات أنمي ومانغا ذكور
شخصيات بليتش
شخصيات قصص مصورة ظهرت في سنة 2002
شخصيات نبيلة خيالية
سيافون خياليون

بياكويا كوتشيكي


Silvia cu capul negru (Sylvia atricapilla) numită și  privighetoare cu cap negru este o pasăre migratoare din familia silviidelor, ordinul paseriformelor, răspândită în aproape toată Europa, vestul Siberiei, Turcia, Palestina, Africa de Nord. Este o specie migratoare în zonele reci din centrul, estul și nordul Europei și sedentară în vestul și sudul continentului european. Sunt descrise 5 subspecii: Sylvia atricapilla atricapilla, Sylvia atricapilla gularis, Sylvia atricapilla heineken, Sylvia atricapilla pauluccii și Sylvia atricapilla dammholzi. În România și Republica Moldova cuibărește subspecia Sylvia atricapilla atricapilla, care este migratoare, fiind un oaspete de vară, care iernează în Africa, la nord de ecuator. Populația cuibăritoare estimată în România este de 2.150.000-4.300.000 de perechi, cea mai mare populație găsindu-se în Rusia. Trăiește în pădurile de șes și de munte, mai ales în pădurile de foioase sau plantațiile de conifere cu subarboret bogat, fâșii forestiere de protecție, câmpuri agricole cu sectoare de tufărișuri și terenuri accidentate necultivate, parcuri, livezi sau grădini bogate în copaci și tufișuri. Este o pasăre mică, având o lungime de 15 cm, cât vrabia, și o greutate de 15-21 grame. Longevitatea maximă înregistrată în natură este de 13 ani și 8 luni. Are corpul alungit și zvelt. La masculul adult partea superioară a capului (creștetul) este neagră lucioasă până la nivelul ochilor; partea superioară a corpului este brun-cenușie; capul lateral ca și partea inferioară sunt cenușii-deschis; gâtul este albicios. La femela adultă partea superioară a capului este brun-roșcată; ceafa brună ca și restul părții superioare. Sexele pot fi ușor identificată după "căciulița" neagră de pe cap a masculului și cea brunie a femelei. Silvia cu cap negru are ciocul subțire, ascuțit, cu baza turtită, picioarele relativ puternice și irisul roșu-brun. Este o specie omnivoră, în perioada reproducerii este preponderent insectivoră, toamna și iarna frugivoră (consumă pomușoare și fructe). În timpul sezonului de cuibărit, consumă muște, omizi, efemeroptere, libelule, molii, gândaci și păienjeni, toate aceste fiind culese din etajele inferioare și medii ale tufișurilor pădurilor, în principal de pe frunze și ramuri sau chiar sunt capturate în zbor. Spre toamnă, când puii sunt mari, începe să se hrănească și cu semințe și fructe, mai ales cu fructe de boz (Sambucus ebulus). Iarna este un vizitator frecvent la hrănitoarele artificiale făcute de oameni. Atinge maturitatea sexuală la un an de zile. La începutul sezonului de reproducere masculul începe să construiască mai multe cuiburi, dintre care femela alege unul în care depune ponta. Cuibul ales este finalizat de ambii parteneri. El este așezat într-un tufiș sau arbust, în copaci mici sau în vegetație deasă, cele mai preferate de specie fiind tufele de ferigă, excepțional cuibul este amplasat pe sol. Cuibul are formă de cupă, dimensiuni mici, construit din iarbă uscată, rămurele, rădăcini, puțină lână, puf și mușchi, marginea fiind întărită prin împletirea unor ramuri; este căptușit în interior cu tulpini fine de ierburi, rădăcini și păr. Femela depune obișnuit la sfârșitul lunii mai, rareori mai devreme, o pontă formată din 2-7 ouă (de obicei 5) fusiforme, netede, lucioase, albe sau maroniu-ruginiu cu tentă oliv sau roz, rareori nepătate, mai frecvent cu pete cenușii având centrul mai întunecat; ouăle au o dimensiunea de 19,7×14,7 mm. Incubația durează între 10 și 16 zile (obișnuit 12-14 zile). Clocitul începe după depunerea a 2-3 ouă și este asigurat de ambele sexe. Are loc o clocire, mai rar două, pe an. Puii sunt nidicoli, golași, și sunt îngrijiți și hrăniți de ambii părinți; ei au culoarea gâtlejului roz mat, cu două pete lungi, ovale, maro deschis la baza limbii; umflătura marginală a ciocului este albă murdar. Ei pot zbura de la cuib după 10-15 zile de la eclozare și sunt îngrijiți încă 2-3 săptămâni. Silvia cu capul negru apare primăvara, în aprilie, mai întâi masculii, apoi femelele. Sosirea masculilor poate fi ușor depistată după cântecul lor răsunător și prelung ce se aude din vegetația arboricolă sau arbustivă. De obicei cântă dintr-un loc ascuns. Cântecul asemănător cu al silviei de zăvoi, este emis din ascunzișul ramurilor și nu în timpul zborului, începe cu un gângurit clipocit și devine clar și puternic, cu fluierături melancolice, având fraze lungi ce se termină cu sunete din ce în ce mai înalte. Strigăt de contact este scurt și puternic, "tec", iar strigătul de alarmă constă dintr-o serie de note puternice, joase și rapide, ca un plescăit de limbă, "tcec-tcec-tcec...". Este o pasăre folositoare, hrănindu-se în perioada caldă a anului cu un număr impresionant de nevertebrate fitofage dăunătoare copacilor.

Taxonomie
Variația geografică este foarte mică și în principal clinală, iar granițele între subspecii sunt slab pronunțate; subspecia nominată atricapilla intergradează cu subspecia dammholzi în Turcia, Crimeea și nord-vestul Caucazului, iar subspeciile heineken și pauluccii intergradează într-o mare măsură în Spania și nord-vestul Africii. Subspecia propusă riphaea (din sud-estul Uralilor, vestul Rusiei) este sinonimizată cu cea nominată, subspecia koenigi (din Majorca) cu pauluccii, subspecia obscura (din Madeira) cu heineken și subspecia atlantis (din Azore) cu gularis.

Cinci subspecii sunt recunoscute:
 Sylvia atricapilla atricapilla (Linnaeus, 1758) - cuibărește în vestul Europei (la sud până în Pirinei și nordul Italiei), la est până în sud-vestul Siberiei, la sud până în centrul Turciei, Levant (rar) și sud-vestul Rusiei; iernează în vestul și sudul Europei și nord-vestul, vestul și estul Africii.
 Sylvia atricapilla gularis Alexander, 1898 - în Azore și insulele Capului Verde.
 Sylvia atricapilla heineken (Jardine, 1830) - în vestul și sudul Peninsulei Iberice, Madeira și Insulele Canare, și nord-vestul Africii în Maroc, la est probabil până în nord-vestul Algeriei.
 Sylvia atricapilla pauluccii Arrigoni, 1902 - în estul Spaniei, Insulele Baleare, Corsica, Sardinia, centrul și sudul Italiei (inclusiv în Sicilia), și probabil în nord-estul Algeriei și Tunisia.
 Sylvia atricapilla dammholzi Stresemann, 1928 - cuibărește în nord-estul Turciei, Caucaz și sudul regiunii Mării Caspice; iernează în estul Africii subsahariene.

Răspândirea geografică
Silvia cu cap negru cuibărește în aproape toată Europa și în Asia vestică, limita estică a speciei fiind aproape de granița Mongoliei. Este o specie migratoare în zonele reci din centrul și nordul Europei și sedentară în partea vestică și sudică a continentului european. Specia este prezentă și totodată sedentară în nordul Africii și în câteva insule apropiate. Exemplarele migratoare iernează în zona Mării Mediterane și în nordul, vestul și estul Africii.

Este o specie indigenă în: Albania, Algeria, Andorra, Arabia Saudită, Armenia, Austria, Azerbaidjan, Bahrain, Bielorusia, Belgia, Bosnia si Herțegovina, Bulgaria, Burkina Faso, Burundi, Capul Verde, Coasta de Fildeș, Congo, Croația, Cipru, Republica Cehă, Danemarca, Djibouti, Egipt, Elveția, Emiratele Arabe Unite, Eritreea, Estonia, Etiopia, Insulele Feroe, Finlanda, Franța, Gambia, Georgia, Germania, Ghana, Gibraltar, Grecia, Guineea, Guineea-Bissau, Iordania, Iran, Irak, Irlanda, Israel, Islanda, Italia, Kazahstan, Kenya, Kuweit, Letonia, Liban, Liberia, Libia, Liechtenstein, Lituania, Luxemburg, Macedonia, Malawi, Mali, Malta, Marea Britanie, Mauritania, Moldova, Muntenegru, Maroc, Niger, Nigeria, Norvegia, Olanda, Oman, Palestina, Polonia, Portugalia, Qatar, România, Federația Rusă (partea asiatică centrală și partea europeană), Senegal, Serbia, Sierra Leone, Slovacia, Slovenia, Somalia, Sudanul de Sud, Spania (și Insulele Canare), Sudan, Suedia, Siria, Tanzania, Tunisia, Turcia, Ucraina, Uganda, Ungaria, Uzbekistan, Yemen, Zambia.

Apariții accidentale au fost semnalate în: Africa de Sud, Benin, Camerun, Ciad, Groenlanda, Mongolia, Rwanda, Seișele, Svalbard și Jan Mayen, Zimbabwe.

Descrierea

Este o silviidă de talie medie, lungimea corpului 14 cm; greutatea 8,5-31 g. Are coadă moderat alungită și pătrată la vârf și aripi ascuțite și lungi.

Masculul subspeciei nominate are o calotă neagră distinctivă, contrastantă cu restul palid-cenușiu al capului și cefei; părțile superioare cenușiu-brunii cu o nuanță măslinie. Remigele și tectrice supraalare de la cenușiu-negricioase până la brun-cenușii, cu marginile palide de culoare cenușiu-măslinie, alula cenușiu-negricioasă cu o nuanță măslinie, cu margini foarte înguste brun-gălbui măslinii difuz. Coada de culoare închisă cenușiu-brunie, rectricele cu marginile înguste de culoare cenușiu-măslinie vagă. Gâtul, abdomenul și regiunea anală de culoare deschisă cenușiu-albicioasă, care se contopește cu pieptul mai închis și flancurile brun-gălbui-cenușii; tectricele subcodale cenușiu-măslinii cu marginile late albicioase. Irisul de culoare închisă de la brun-roșcat până la brun-cenușiu, inelul orbital cenușiu închis, inelul ocular alb pe jumătatea inferioară și negru sau alb-negru deasupra. Ciocul cu culmenul și vârful negricios, iar cele trei pătrimi bazale ale mandibulei inferioare și marginea tăioasă a mandibulei superioare sunt cenușiu-albăstrui. Picioarele cenușii.

Femela asemănătoare cu masculul, însă are calota brun-roșcată, părțile superioare cu o nuanță mai abundent măsliniu-brunie (mai puțin cenușiu curat), mai vie pe partea inferioară, mai ales pe laturi, inelul ocular de la brun-roșcat până la alb pe jumătatea superioară și alb pe jumătatea inferioară.

În insulele atlantice se întâlnește o morfă parțial melanică, excepțional în Europa continentală. Masculul adult al morfei melanice de obicei are capul, gâtul și pieptul negricioase, părțile superioare întunecate, brun-măslinii, și părțile inferioare brun-ruginii; femela adultă asemănătoare cu femela nemelanică, dar este mai brun-măsliniu întunecată.

Juvenilul seamănă cu femela, dar are părțile superioare mai brun deschise, calota mai puțin contrastantă, brun-roșcată, și părțile inferioare mai vii, remigele și tectricele alare în general mai brune cu marginile mai brun-roșcate, irisul cenușiu închis, inelul ocular de obicei albicios.

Subadultul în prima iarnă asemănător cu adultul respectiv, dar părțile golașe (ciocul, picioarele, ochii) sunt de obicei asemănătoare cu cele ale juvenilului și are remigele nenăpârlite.

Subspecia dammholzi este puțin mai palidă și mai cenușie decât cea nominată. Subspecia pauluccii este, de asemenea, mai palidă și mai cenușie decât cea nominată, dar mai cenușiu întunecată dedesubt. Subspecia heineken este în general mai întunecată decât cea nominată, femela cu o ușoară nuanță brun-roșcată deasupra. Subspecia gularis este asemănătoare cu heineken, dar părțile superioare sunt mai cenușii, aripile mai scurte și mai rotunjite.

Glasul

Cântă din interiorul tufișurilor sau desișurilor de copaci, de obicei de la 4,5-13 m deasupra solului, uneori și în zborul nupțial nestereotipat.  Cântecul constă dintr-un tril melodios, variat și destul de lung (durată medie de circa 4 secunde), care de obicei începe cu note mai ciripitoare, stridente și este urmat de un final clar, flautin și mai stereotipat, de ex. un " tooru rero rara rero"; cântecul poate să amintească de cel al silviei de zăvoi (Sylvia borin), dar este mult mai variat și are un final caracteristic flautin. Un cântec deosebit, auzit doar în anumite părți ale arealului, constă dintr-o serie scurtă repetată de 2 note care diferă în înălțime a tonului și formă (așa-numitul "cântec Leier").

Strigătul de contact obișnuit este un "tak" metalic tare, când este alarmată este emis într-o serie nervoase și adesea combinată cu un "dzaaak" nazal aspru, de ex. "tak-tak-tak-dzaaak".

Habitatul

Cuibărește în aproape orice fel de zonă împădurită. Preferă pădurile de foioase și pădurile mixte, bătrâne sau mai deschise și cu subarboret dens. Cuibărește și în pădurile riverane, parcuri și grădini cu copaci, plantații de pomi fructiferi, livezi și păduri veșnic verzi, de ex. păduri de pin (Pinus) și molid (Picea); de asemenea, în păduri de dafin (Laurus) tipice pentru insulele estice din Oceanul Atlantic. De la nivelul mării până la limită superioară a pădurilor; până la circa 1800 m în Insulele Capului Verde, 1600-2000 m în Alpi, 2000-2200 m în Pirinei și până la 2000 m în Caucaz.

În timpul iernii este legată mai mult de zonele acoperite cu tufișuri bogate în boabe și alte fructe, de ex. machia și garigă, crânguri de măslini, grădini urbane și plantații de palmier; în Africa este găsită într-o gamă variată de habitate, de la savana de șes bogată în pomi fructiferi până la mangrove, în ținuturi păduroase riverane și tufișuri de arbuști și păduri montane; disponibilitatea fructelor influențează variația sezonieră a ocupării habitatului.

Hrana

Este în principal insectivoră în timpul sezonului de reproducere; în restul anului este în mare măsură frugivoră.

Printre nevertebratele consumate se numără adulții și larvele celor mai multe insecte: de ex. efemeropterele (Ephemeroptera), zigopterele (Zygoptera), libelulele (Odonata), plecopterele (Plecoptera), lăcustele (Orthoptera), urechelnițele (Dermaptera), blatidele (Blattodea), hemipterele adulte și larvele lor (Hemiptera), tizanopterele (Thysanoptera), psocopterele (Psocoptera), neuropterele (Neuroptera), mecopterele (Mecoptera), trihopterele (Trichoptera), adulții și larvele de fluturi (Lepidoptera), dipterele (Diptera), himenopterele (Hymenoptera) și gândacii (Coleoptera). Consumă și un număr mare de alte artropode: căpușe (Acarina), pseudoscorpioni (Pseudoscorpiones), păianjeni (Araneae), opilionide (Opiliones), izopode (din familia Oniscidae), diplopode (Diplopoda), chilopode (Chilopoda), melci (Gastropoda) și râme (Oligochaeta).

Fructele consumate în centrul Europei includ cele din genurile Sambucus (soc), Lonicera (caprifoi), Prunus (prun), Viscum (vâsc), Hedera (iederă), Cornus (corn), Rhamnus (verigariu, crușin), Taxus (tisă) și Hippophae (cătină albă); în regiunea mediteraneeană consumă fructele plantelor din genurile Olea (măslin), Rhamnus, Ficus (ficus, smochin), Pistacea (fistic), Rubus (rug, mur, zmeur) și Hedera; în vestul Africii consumă cele din genurile Balanites (curmal de deșert), Ziziphus (zizif, jujubă) și Salvadora (muștarul biblic). Consumă și curmale (Phoenix dactylifera), semințe și, mai ales primăvara, polen și nectar, fiind o specie importantă care polenizează anagira fetidă (Anagyris foetida) în sud-vestul Spaniei. În regiunile mediteraneene, măslinele sunt o hrană importantă în timpul iernii; în acest sezon se hrănește și cu fructe de curmale japoneze (Diospyros kaki) în livezi.

Înghite fructele mici întregi, dar numai ciugulește pulpa celor mai mari, de ex., cele de ficus (Ficus) și de măsline cultivate. Fructele sunt consumate în special la sfârșitul verii, toamna și iarna, dar uneori în perioada de vârf a perioadei de reproducere și la începutul primăverii. Proporția nevegativă în hrana sa în afara sezonului de reproducere este puțin cunoscută, dar afidele (ca și consumul de fructe) au un rol important în îngrășarea premigratorie de toamnă.

Caută hrana mai ales la înălțimi medii și mari în copaci și arbori, culegând-o de pe frunze și rămurele; uneori prinde insectele care zboară. Rareori, coboară pe pământ pentru a se hrăni cu fructe căzute. În timpul iernii frecventează platformele hrănitoare pentru păsări, mai ales în timpul valurilor de frig.

Reproducerea

Este o specie teritorială, monogamă; rareori bigamă sau solitară în perioada incubației și creșterii puilor.

Reproducerea are loc în special de la mijlocul lui aprilie până în august în cea mai mare parte a arealului (o înregistrare a puilor în cuib în septembrie în Corsica). În Insulele Capului Verde sunt doua sezoane principale de reproducere, primul de la sfârșitul lui august până la sfârșitul lui noiembrie și al doilea (mai puțin însemnat) de la mijlocul lui ianuarie până la sfârșitul lui martie. În unele părți ale centrului și sudului Europei cel puțin 5-25% din perechile cuibăritoare depun două ponte pe an,  iar în Insulele Capului Verde depun de obicei două ponte în fiecare an (una primăvara, a doua toamna).

Masculul construiește câteva "cuiburi masculine" foarte rudimentare în 1-2 zile; unul dintre aceste cuiburi sau unul complet nou este folosit ulterior pentru depunerea pontei, ambele sexe finisând construcția lui în 2-5 zile. Cuibul are forma unei cupe fin structurată cu pereții și fundul destul de subțiri, făcuți din graminee uscate, ierburi și niște rămurelele și rădăcini mici, căptușite cu iarbă mai fină, păr și rădăcini fine. El este amplasat în general jos în vegetația pădurilor de foioase, în special în frunzișul dens al arbuștilor sau tufărișurilor (de exemplu cel al murului) sau în ramurile copacilor mici, dar și în vegetația erbacee înaltă (de ex., în tufărișurile dense de ferigi), de obicei la mai puțin de 2 m (în medie 1 m), dar și până la circa 8 m deasupra solului.

Ponta constă din 2-7 ouă, de obicei 4-6, variind cu latitudinea (în medie 3,5-3,9 în Insulele Capului Verde și Insulele Canare, 4,6-4,8 în nordul și estul arealului), dar și cu altitudinea, habitatul și sezonul  (de ex. mărimea medie a pontei scade până la 4 ouă în iunie). Incubația este asigurată de către ambii părinți, de obicei începând cu penultimul ou depus, și durează 10-16 zile (în medie 11-12 zile). Ambii părinți au grijă și de pui, puii rămân în cuib 10-15 zile (în medie 11-12 zile). Într-un studiu experimental, creșterea intensității roșeții gurii a unui pui din cuib a dus, surprinzător, la hrănirea redusă a lui de către părinți, dar înroșirea artificială a gurii la toți puii nu a avut niciun efect asupra aprovizionării parentale a puilor cu hrană, ceea ce sugerează că acești părinți folosesc semne diferite pentru hrănirea unui anumit pui față de cele folosite pentru hrănirea tuturor puilor din aceiași pontă. Puii încep să se hrănească singuri la 12-14 zile,  după ce părăsesc cuibul ei sunt îngrijiți de adulți încă 2-3 săptămâni.

Într-un studiu amplu din Marea Britanie (pe 2484 ouă), succesul reproducerii a fost de 60,4% (pui eclozați 75,6%, pui capabili să zboare 79,9%), 55,4% din pierderile cuibăririlor nereușite se datorează răpitorilor, iar 35,5% din cauza abandonării cuibului; din 96 de ouă depuse în Toscana (Italia), succesul reproductiv a fost de 46% (pui eclozați 65%, pui zburători 71%); în sud-estul Germaniei 51,9% din ponte au dat cel puțin un pui capabil să zboare, în Toscana 64% și în Marea Britanie 62%. În Republica Cehă, densitățile plantațiilor de salcâm introdus (Robinia pseudoacacia) este dublu celor din pădurile naturale din luncile inundabile, dar succesul cuibăritului este semnificativ mai slab (15,5% față de 59%).

Cel mai bătrân individ înregistrat în sălbăticie avea 11,5 ani, iar în captivitate 15 ani.

Rata mortalității anuale în centrul și sudul Europei este de 54% -61% pentru adulți și 68% în primii ani de viață. Cauzele mortalității indivizilor inelați din nord-vestul Europei sunt animale de pradă indigene - 25%, omul în mod accidental - 35%, omul în mod deliberat - 33%, alte cauze - 7%.

Deplasări sezoniere

De obicei sedentară în insulele atlantice și mediteraneene. Parțial migratoare în ținuturile mediteraneene și în zonele din vestul Europei și migratoare pe distanțe lungi (până la circa 6000 km) în nordul și estul arealului.

Se deplasează solitar sau în cârduri mici sau în grupuri necompacte, parcurgând până la 200-240 km pe noapte, rareori până la 1000 km în timpul trecerii deasupra mării.

Populațiile migratoare care cuibăresc în vestul Germaniei, se îndreaptă toamna către sud-vest spre cartierele de iernat din vestul Mediteranei și spre vestul Africii subsahariene, în timp ce cele din estul Germaniei migrează spre sud-estul Europei și estul Africii; în jurul acestei rute migratoare din centrul Europei, proporția păsărilor care migrează spre vest, nord-vest și chiar spre nord a crescut constant începând cu anii 1960, provocând o creștere paralelă a numărului populațiilor care iernează în țările din Benelux (Belgia, Olanda și Luxemburg), Marea Britanie și sudul Scandinaviei (astfel de modificări ale comportamentului migrator determinat genetic reflectă capacitatea populațiilor central-europene să sufere schimbări evoluționare destul de rapide în obiceiurile migratoare; un efect sinergic al creșterii disponibilității resurselor alimentare, sub formă de hrănitoare pentru păsări în grădini, asociată cu ameliorarea climatică, ar putea contribui la succesul populației noi care iernează în Marea Britanie).

Părăsesc locurile de cuibărit din august. Pasajul prin Europa Centrală are loc mai ales de la sfârșitul lui august până la sfârșitul lui septembrie, scăzând în octombrie. În vestul zonei mediteraneene pleacă din septembrie-noiembrie, în special de la sfârșitul lui septembrie, până la sfârșitul lui octombrie (de ex. în sudul Franței, nordul Italiei) sau din octombrie până la începutul lui noiembrie (de ex. în Spania, insulele mediteraneene), cu pasajul de vârf în a doua jumătate a lui octombrie. Unele studii sugerează că pasajul de toamnă prin centrul Europei are loc puțin mai târziu în ultimele decenii. Pasajul prin sud-estul Europei și Levant are loc din august până în noiembrie (mai ales în septembrie-octombrie), cu vârful la mijlocul lui septembrie în Turcia și de la sfârșitul lui septembrie până în octombrie în Cipru.

Păsările care iernează ajung în vestul Europei și în regiunea mediteraneană în octombrie-noiembrie (în principal de la sfârșitul lui octombrie până în noiembrie), în nord-vestul Africii în special începând cu ianuarie, și în vestul și estul Africii subsahariene de la mijlocul lui octombrie sau începutul lui noiembrie. Este foarte nomadă în afara sezonului de reproducere datorită variațiilor sezoniere și geografice ale disponibilității hranei (mai ales a bobițelor) și condițiilor meteorologice. În Spania fidelitatea față de locurile de iernare este mai mare în sud.

Plecarea din cartierele de iernat din nordul Saharei începe în februarie și se termină până la începutul lui aprilie. Zonele subsahariene sunt părăsite în martie-aprilie, cu cazuri rare de tărăgănare până în iunie (de ex., în Senegal). Migrația de primăvară are loc prin nordul Africii și Levant în special de la sfârșitul lui februarie până în mai (cu vârful în jumătatea lui martie și aprilie), în sudul Europei în februarie-mai, dar mai ales în martie-aprilie (cu vârful  de la mijlocul lui martie până la mijlocul lui aprilie).

Sosesc în locurile de cuibărit de la mijlocul lui februarie până în mai. Primele apariții în Elveția au loc de obicei de la jumătatea lui martie (rareori de la jumătatea lui februarie), în Marea Britanie în special de la sfârșitul lui aprilie până la începutul lui mai, în Danemarca în aprilie, în Suedia și Finlanda nu mai devreme de începutul lui mai sau mijlocul lui mai. În ultimele decenii primele sosiri au loc cu câteva zile mai devreme decât în anii precedenți; cei care își petrec iarna în Marea Britanie se întorc mai devreme în Europa Centrală decât cei care sosesc din regiunea mediteraneeană.

Fidelitatea față de locurile de cuibărit este foarte mare; într-un studiu german detaliat, până la 41% din adulți s-au întors în zonele natale și până la 7% din păsările de doi ani cuibăresc în apropierea locului natal.

Apariții accidentale au loc în vestul Chinei și Mongolia.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată la nivel global (LC - neamenințată cu dispariția). Comună sau foarte comună în cea mai mare parte a arealului.

În Europa este una dintre cele mai numeroase specii de păsări, cu un total estimat de BirdLife International în 2015 de 40.500.000-64.500.000 de perechi cuibăritoare, ceea ce echivalează cu 81.000.000-129.000.000 de indivizi maturi. Europa constituie circa 80% din arealul global, astfel că o estimare destul de preliminară a mărimii populației globale este de 101.000.000-161.000.000 de indivizi maturi, deși este necesară validarea ulterioară a acestei estimări. Densitățile din teritoriile de reproducere în habitatele adecvate este de 2-8 perechi/10 ha, cu maximul de 15-19 perechi/10 ha în habitatele optimale din Germania și Elveția.

În ultimele decenii și-a extins arealul spre nord dar și a crescut în număr în mai multe regiuni, în special în Marea Britanie și, în mai mică măsură, în alte regiuni din centrul și nordul Europei. Această tendință pozitivă se datorează probabil, în mare măsură, împăduririi și extinderii zonelor acoperite cu tufișuri legate de declinul pășunatului bovinelor și cu alte modificări ale utilizării pădurilor, probabil și de o supraviețuire mai ridicată în timpul iernii (de ex., ca consecință a cultivării extinse în regiunea mediteraneeană).

În cartierele de iernat este mai rar întâlnită, dar comună în unele locuri din vestul Africii subsahariene, mai comună în estul Africii, unde este larg răspândită și obișnuită (de ex., în Kenya, Tanzania) sau foarte comună (de ex. în munții din sudul Sudanului). Numărul indivizilor care iernează în regiunea mediteraneană este foarte mari, depășind în mod evident cel al populațiilor locale. Este una dintre cele mai frecvente specii care iernează în regiunile arbustive și plantațiile de măslini din ținuturile mediteraneene; în Spania, în anii favorabili densitatea ajunge până la 169 de păsări/10 ha într-un studiu din Sevilla. Densitățile în cartierele de iernat fluctuează considerabil, atât în timpul iernii, cât și între ierni, în principal din cauza variațiilor vremii și disponibilității hranei. În ultimele decenii proporția celor care iernează în centrul și nordul Europei a crescut considerabil, în special în zonele urbane și suburbane, de ex. în parcuri și grădini, pe măsură ce specia s-a adaptat să viziteze hrănitoarele și platformele-hrănitoare.

Într-un studiu experimental din estul Angliei, s-a concluzionat că consumul vegetației de către cervide (Cervidae) în pădurile tinere poate modifica în sens negativ calitatea habitatelor pentru speciile dependente de subarboret, inclusiv și pentru această silvie, cu consecințe potențiale asupra bunăstării individuale și productivității populației (pe lângă efectele mai vădite asupra densității populației).

Note

Legături externe

 Silvie cu cap negru Sylvia atricapilla. SOR
 Blackcap (Sylvia atricapilla). Arkive.  Video
 Fauvette à tête noire Sylvia atricapilla - Eurasian Blackcap. Oiseaux.net
 Blackcap (Sylvia atricapilla). Identification Atlas of Birds of Aragon
 Kevin Baker. Warblers of Europe, Asia, and North Africa (Helm Identification Guides).  Christopher Helm Publishers, 1997.

Sylviidae
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări descrise în 1758

Silvie cu cap negru


Bonden i København er en stumfilm fra 1906 instrueret af Ole Olsen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1906
Danske film omhandlende København i 1900-tallet

Bonden i København


"Ticket to Heaven" pjesma je sastava Dire Straits, koju je napisao gitarist i pjevač Mark Knopfler. Objavljena je na albumu On Every Street 1991. godine. Objavljena je kao singl jedino u Nizozemskoj, gdje se popela na 43. mjesto na ljestvici 1994.

Tekst pjesme opjevava hipokriziju nekih religijskih propovjednika, jer se više posvećuju luksuzu nego duhovnosti.

Bibliografija
 Andrea Del Castello, Mark Knopfler. Il crogiolo dei generi culturali, Lanciano, Move Editore, 2005, bez ISBN a.
 Colin Irwin, Dire Straits, Bresso, Gruppo Editoriale Futura, 1994,
 Giulio Nannini, Mauro Ronconi, Le canzoni dei Dire Straits, Milano, Editori Riuniti, 2003,
 Giancarlo Passarella, Dire Straits – Solid Rock, Bresso, Music Makers, 2000,
 Giancarlo Passarella, Manuali rock: Dire Straits – Storie e interviste, Roma, Arcana editrice, 1994,

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice Marka Knopflera
 Ticket to Heaven na MusicBrainz

Singlovi iz 1994.
Britanske skladbe
Dire Straits

Ticket to Heaven