Analiza costurilor non-calității sau analiza costurilor referitoare la calitate reprezintă o modalitate de a studia diagrama flux (diagrama de proces) a unui proces pentru a identifica problemele potențiale referitoare la calitate. Costurile non-calității au fost denumite tradițional "costurile calității", însă din ce în ce mai frecvent, în locul ultimului termen se folosește expresia "costurile non-calității" pentru a sublinia că "non-calitatea" este cea care generează costuri și nu calitatea.

Costurile non-calității sunt pierderi de costuri de oportunitate, de timp și de bani, asociate cu furnizarea de produse sau servicii de slabă calitate, care rezultă din efectuarea necorespunzătoare a lucrurilor. O analiză a acestor costuri oferă o posibilitate de evaluare a eficienței managementului calității și un mijloc de a determina domeniile cu probleme, oportunitățile, economiile potențiale și prioritățile de acțiune. O astfel de analiză oferă o viziune critică asupra etapelor individuale ale unui proces, pentru a găsi oportunități de îmbunătățire.

Situații de utilizare
Aceste analize de costuri referitoare la calitate sunt utilizate:

 pentru planificarea calității și asigurarea calității produselor și serviciilor;
 atunci când se realizează o diagramă flux a unui proces, pentru a asigura că sunt incluse activitățile privind costurile non-calității;
 dacă a fost realizată o diagramă flux a unui proces, pentru a identifica probleme, cauze potențiale și zone în care pot fi concentrate eforturi de îmbunătățire.

Conținutul costurilor non-calității
În problematica costurilor non-calității au fost propuse patru categorii de costuri:
costurile defectărilor interne: sunt costuri asociate cu defectele găsite înainte ca clientul să primească produsul sau serviciul;
 costuri de defectare externă: sunt costuri asociate  cu defectări identificate după ce clientul primește produsul sau serviciul;
 costuri de evaluare : costurile implicate pentru a determina gradul de conformitate cu cerințele de calitate;
 costuri de prevenire: sunt costuri implicate pentru a menține la minimum costurile pentru preîntâmpinarea apariției defectărilor și pentru evaluare.

Valoarea totală a costurilor non-calității se obține prin însumarea celor patru categorii de costuri menționate mai înainte.

Costurile defectărilor interne sunt asociate cu remedierea defectelor descoperite înainte ca produsul sau serviciul să fie livrat clientului. Aceste costuri apar atunci când rezultatele lucrărilor nu reușesc  să atingă standardele de calitate prevăzute în proiect. Acest costuri ar putea include:
 pierderi: efectuarea unor lucrări care nu sunt necesare sau menținerea de stocuri ca rezultat al slabei organizări;
 rebuturi: produse defecte sau material defect care nu pot fi reparate, utilizate sau vândute; produse declasate;
 reprelucrări sau rectificări: corectarea materialelor defecte sau a erorilor;
 întreruperea procesului de producție din cauza neconformităților materiilor prime sau materialelor.

Costurile de defectare externă sunt costuri atrase pentru remedierea defectelor descoperite de clienți și când acestea nu sunt detectate până la transferul la clienți. Aceste costuri ar putea include:
 costuri pentru reparații și service, atât la produse returnate cât și la cele de pe teren;
 reclamații ale clienților în perioada de garanție și post-garanție: produse defectate care sunt înlocuite sau servicii care sunt re-efectuate în timpul garanției;
 retururi: manipularea și investigarea produselor respinse sau rechemate la producător, inclusiv costurile pentru transport.
În această categorie (a defectării externe) pot fi incluse și despăgubirile pentru daune aduse clienților sau penalizări pentru întârzierea livrării.

Costuri de prevenire sunt implicate pentru prevenirea sau evitarea problemelor de calitate. Sunt asociate cu proiectarea, implementarea și mentenanța sistemului de management al calității. Aceste costuri sunt planificate și implicate înainte de operarea reală și ar putea include:
 cerințe pentru produse sau servicii: stabilirea specificațiilor pentru materialele de intrare, procese, produse finite și servicii;
 planificarea calității : crearea planurilor calității, planuri pentru fiabilitate, planuri de operațiuni, planuri de producție și planuri de inspecție (control);
 asigurarea calității: crearea și mentenanța sistemului calității;

instruire: dezvoltarea, pregătirea și mentenanța programelor; instruirea personalului în domeniul calității.

Costuri de evaluare: pentru măsurarea și monitorizarea activităților referitoare la calitate. Acestea sunt asociate cu evaluarea de către furnizori și clienți a materialelor (de exemplu, încercări), a produselor achiziționate, pentru a se obține asigurarea că sunt conforme cu specificațiile. Aceste costuri de evaluare ar putea include:
 verificări ale materialelor de intrare (inputuri), reglarea mașinilor în procese, față de specificații agreate; în servicii
un exemplu poate fi verificarea sau contrasemnarea unui document;
 audituri ale calității pentru a verifica faptul că sistemul calității funcționează corect;
 clasarea furnizorilor: evaluarea și aprobarea furnizorilor de produse și servicii.

Analiza costurilor

Costurile referitoare la calitate trebuie să fie o măsură reală a eforturilor pentru calitate și acestea sunt cel mai bine determinate într-o analiză a costurilor non-calității. Pentru analiza costurilor non-calității se poate folosi o astfel de procedură:
 Se realizează o diagramă detaliată a procesului care descrie etapele acestuia.
 Se identifică etapele procesului care generează costuri ale non-calității: costuri de defectări interne, costuri de defectări externe, costuri de evaluare, costuri de prevenție.
 Prin această analiză se pot identifica toate formele de "pierderi" referitoare la calitate din cadrul procesului.
 Pe baza analizei se pot alcătui programe eficace de îmbunătățire a calității, diminuând substanțial costurile non-calității, și aducând astfel o contribuție directă la profiturile organizației.

Note

Afaceri
Managementul calității
Contabilitatea gospodăririi

Analiza costurilor non-calității


نادي كرة قدم العرائش Club de futbol Larache  هو نادٍ رياضي مغربي من مدينة العرائش. تم إنشاؤه أيام الاستعمار من طرف بعض المعمرين الإسبان المقيمين في المدينة. مارس في الأقسام الشرفية الإسبانية إلى 1956 وهي سنة استقلال المغرب. كان يشكل مع نادي باطروناطو العرائش ديربي مدينة العرائش وبنكهة إسبانية كانت تتسم بالندية والتنافسية في جميع المباريات. ما زال الاتحاد الإسباني لكرة القدم يحتفظ بجميع صور هذا النادي وباقي فرق الشمال المغربي التي كانت منضوية تحت لوائه.

أندية كرة قدم في المغرب

نادي العرائش الرياضي


İklim, İklim, bir yerdeki hava koşullarının geniş bir zaman ve bölge üzerinde ortalaması.
İklimler, Nuri Bilge Ceylan'ın yönettiği ve oynadığı 2006 yapımı film.

İklim (anlam ayrımı)


Vaynahlar, Kuzey Kafkasya'da Çeçenler ve İnguşlardan oluştuğu kabul edilen boy. Bugün varlığı sürmeyen pek çok boyun da Vaynah olarak adlandırıldığı sanılır. Vaynah etnografyası, 1600 yıllık bir dönemde iç içe geçmiş evlilikler yoluyla pek çok Kafkasya halkı tarafından temsil edilir. Bunlar Çeçenler, Kistler, İnguşlar, Kumuklar, Avarlar, Dargiler, Laklar, Lezgiler, Tabasaranlar, Agullar, Rutullar, Sahurlar, Balkarlar, Karaçaylar, Nogaylar, Tatlar, Çerkesler ve Abazalardır. Ayrıca Gürcistan'da Vaynah dillerinden birini konuşan Batslar da Vaynah etnografyasının bir parçasıdır. Vaynah boylarının yüzyıllardan beri Kafkasya'da, bugünkü Çeçenya-İnguşya kuşağında yerleşik olduğu kabul edilir.

Dış bağlantılar
 WaYNaKH Online

Vaynahlar


The Qingming festival or Ching Ming Festival, also known as Tomb-Sweeping Day in English (sometimes also called Chinese Memorial Day, Ancestors' Day, the Clear Brightness       Festival, or the Pure Brightness Festival), is a traditional Chinese festival observed by ethnic Chinese in mainland China, Hong Kong, Macau, Taiwan, Malaysia, Singapore, Cambodia, Indonesia, Philippines, Thailand, and Vietnam. A celebration of spring, it falls on the first day of the fifth solar term (also called Qingming) of the traditional Chinese lunisolar calendar. This makes it the 15th day after the Spring Equinox, either 4, 5 or 6 April in a given year. During Qingming, Chinese families visit the tombs of their ancestors to clean the gravesites and make ritual offerings to their ancestors. Offerings would typically include traditional food dishes and the burning of joss sticks and joss paper. The holiday recognizes the traditional reverence of one's ancestors in Chinese culture.

The origins of the Qingming Festival go back more than 2500 years, although the observance has changed significantly. It became a public holiday in mainland China in 2008, where it is associated with the consumption of qingtuan, green dumplings made of glutinous rice and Chinese mugwort or barley grass.

In Taiwan, the public holiday was in the past observed on 5 April to honor the death of Chiang Kai-shek on that day in 1975, but with Chiang's popularity waning, this convention is not being observed. A confection called caozaiguo or shuchuguo, made with Jersey cudweed, is consumed there.

A similar holiday is observed in the Ryukyu Islands, called Shīmī in the local language.

Origin

The festival originated from the Cold Food or Hanshi Festival which is said to commemorate Jie Zitui, a nobleman of the state of Jin (modern Shanxi) during the Spring and Autumn Period. Amid the Li Ji Unrest, he followed his master Prince Chong'er in 655BC to exile among the Di tribes and around China. Supposedly, he once even cut flesh from his own thigh to provide his lord with soup. In 636BC, Duke Mu of Qin invaded Jin and enthroned Chong'er as its duke, where he was generous in rewarding those who had helped him in his time of need. Owing either to his own high-mindedness or to the duke's neglect, however, Jie was long passed over. He finally retired to the forest around Mount Mian with his elderly mother. The duke went to the forest in  but could not find them. He then ordered his men to set fire to the forest in order to force Jie out. When Jie and his mother were killed instead, the duke ordered that thenceforth no one should light a fire on the date of Jie's death. The people of Shanxi subsequently revered Jie as an immortal and avoided lighting fires for as long as a month in the depths of winter, a practice so injurious to children and the elderly that the area's rulers unsuccessfully attempted to ban it for centuries. A compromise finally developed where it was restricted to 3 days around the Qingming solar term in mid-spring.

The present importance of the holiday is credited to Emperor Xuanzong of Tang. Wealthy citizens in China were reportedly holding too many extravagant and ostentatiously expensive ceremonies in honor of their ancestors. In , Xuanzong sought to curb this practice by declaring that such respects could be formally paid only once a year, on Qingming.

Observance

Qingming Festival is when Chinese people traditionally visit ancestral tombs to sweep them. This tradition has been legislated by the Emperors who built majestic imperial tombstones for every dynasty. For thousands of years, the Chinese imperials, nobility, peasantry, and merchants alike have gathered together to remember the lives of the departed, to visit their tombstones to perform Confucian filial piety by tombsweeping, to visit burial grounds, graveyards or in modern urban cities, the city columbaria, to perform groundskeeping and maintenance and to commit to pray for their ancestors in the uniquely Chinese concept of the afterlife and to offer remembrances of their ancestors to living blood relatives, their kith and kin. In some places, people believe that sweeping the tomb is only allowed during this festival, as they believe the dead will get disturbed if the sweeping is done on other days.

The young and old alike kneel down to offer prayers before tombstones of the ancestors, offer the burning of joss in both the forms of incense sticks (joss-sticks) and silver-leafed paper (joss paper), sweep the tombs and offer food in memory of the ancestors. Depending on the religion of the observers, some pray to a higher deity to honour their ancestors, while others may pray directly to the ancestral spirits.

People who live far away and can't travel to their ancestors' tombs may make a sacrifice from a distance.

These rites have a long tradition in Asia, especially among the imperialty who legislated these rituals into a national religion. They have been preserved especially by the peasantry and are most popular with farmers today, who believe that continued observances will ensure fruitful harvests ahead by appeasing the spirits in the other world.

Religious symbols of ritual purity, such as pomegranate and willow branches, are popular at this time. Some people wear willow twigs on their heads on Qingming or stick willow branches on their homes. There are similarities to palm leaves used on Palm Sundays in Christianity; both are religious rituals. Furthermore, the belief is that the willow branches will help ward off misfortune.

After gathering on Qingming to perform Confucian clan and family duties at the tombstones, graveyards or columbaria, participants spend the rest of the day in clan or family outings, before they start the spring plowing. Historically, people would often sing and dance, and Qingming was a time when young couples traditionally started courting. Another popular thing to do is to fly kites in the shapes of animals or characters from folk tales or Chinese opera. Another common practice is to carry flowers instead of burning paper, incense, or firecrackers.

Traditionally, a family will burn spirit money (joss paper) and paper replicas of material goods such as cars, homes, phones and paper servants. This action usually happens during the Qingming festival. In Chinese culture, it is believed that people still need all of those things in the afterlife. Then family members take turns to kowtow three to nine times (depending on the family adherence to traditional values) before the tomb of the ancestors. The Kowtowing ritual in front of the grave is performed in the order of patriarchal seniority within the family. After the ancestor worship at the grave site, the whole family or the whole clan feast on the food and drink they have brought for the worship. Another ritual related to the festival is the cockfight, as well as being available within that historic and cultural context at Kaifeng Millennium City Park (Qingming Riverside Landscape Garden).

The holiday is often marked by people paying respects to those who are considered national or legendary heroes or those exemplary Chinese figures who died in events considered politically sensitive. The April Fifth Movement and the Tiananmen Incident were major events in Chinese history which occurred on Qingming. After Premier Zhou Enlai died in 1976, thousands honored him during the festival to pay their respects. Some also pay respects to politically sensitive people such as Zhao Ziyang.

In Taiwan, the Qingming Festival was not a public holiday until 1972. Three years later, upon the death of Chiang Kai-shek on 5 April 1975, the Kuomintang government declared that the anniversary of Chiang's death be observed alongside the festival. The practice was abolished in 2007.

Malaysia and Singapore

Despite the festival having no official status, the overseas Chinese communities in Southeast Asian nations, such as those in Singapore and Malaysia, take this festival seriously and observe its traditions faithfully. Some Qingming rituals and ancestral veneration decorum observed by the overseas Chinese in Malaysia and Singapore can be dated back to Ming and Qing dynasties, as the overseas communities were not affected by the Cultural Revolution in Mainland China. Qingming in Malaysia is an elaborate family function or a clan feast (usually organized by the respective clan association) to commemorate and honour recently deceased relatives at their grave sites and distant ancestors from China at home altars, clan temples or makeshift altars in Buddhist or Taoist temples. For the overseas Chinese community, the Qingming festival is very much a solemn family event and, at the same time, a family obligation. They see this festival as a time of reflection for honouring and giving thanks to their forefathers. Overseas Chinese normally visit the graves of their recently deceased relatives on the  weekend nearest to the actual date. According to the ancient custom, grave site veneration is only permissible ten days before and after the Qingming Festival. If the visit is not on the actual date, normally veneration before Qingming is encouraged. The Qingming Festival in Malaysia and Singapore normally starts early in the morning by paying respect to distant ancestors from China at home altars. This is followed by visiting the graves of close relatives in the country. Some follow the concept of filial piety to the extent of visiting the graves of their ancestors in mainland China.

Other customs

Games

During the Tang dynasty, Emperor Xuanzong of Tang promoted large-scale tug of war games, using ropes of up to  with shorter ropes attached and more than 500 people on each end of the rope. Each side also had its own team of drummers to encourage the participants. In honor of these customs, families often go hiking or kiting, play Chinese soccer or tug-of-war and plant trees, including willow trees.

Buddhism
The Qingming festival is also a part of spiritual and religious practices in China, and is associated with Buddhism. For example, Buddhism teaches that those who die with guilt are unable to eat in the afterlife, except on the day of the Qingming festival.

Chinese tea culture

The Qingming festival holiday has a significance in the Chinese tea culture since this specific day divides the fresh green teas by their picking dates. Green teas made from leaves picked before this date are given the prestigious 'pre-Qingming tea' () designation which commands a much higher price tag. These teas are prized for their aroma, taste, and tenderness.

Weather
The Qingming festival was originally considered the day with the best spring weather, when many people would go out and travel. The Old Book of Tang describes this custom and mentions of it may be found in ancient poetry.

In painting

The famous Song dynasty  Qingming scroll attributed to Zhang Zeduan may portray Kaifeng city, the capital of the Song Dynasty, but does not include any of the activities associated with the holiday, however, and the term "Qingming" may not refer to the holiday.

In literature
Qingming was frequently mentioned in Chinese literature. Among these, the most famous one is probably Du Mu's poem (simply titled "Qingming"):

Although the date is not presently a holiday in Vietnam, the Qingming festival is mentioned (under the name Thanh Minh) in the epic poem The Tale of Kieu (which takes place in Ming China), when the protagonist Kieu meets a ghost of a dead old lady. The description of the scenery during this festival is one of the best-known passages of Vietnamese literature:

See also

 Along the River During Ching Ming Festival by Zhang Zeduan
 Cold Food Festival, three consecutive days starting the day before the Qingming Festival
 All Saints' Day and All Souls' Day, two Christian observances commemorating the dead
 Day of the Dead, a Mexican celebration similar to the Qingming Festival
 Double Ninth Festival, the other day to visit and clean up the cemeteries in Hong Kong
 Bon Festival, the Japanese counterpart of the Ghost Festival
 Hansik, a related Korean holiday on the same day
 Dust Clearing, a similar ritual in the Middle-East
 Ghost Festival and Winter Clothes Day, other Chinese holidays honoring the dead
 Radonitsa / Pomynky, a similar holiday of Eastern Slavs
 Traditional Chinese holidays
 Filial piety in Chinese culture
 The Parentalia in Roman culture

References

Further reading

External links

Buddhist festivals in China
Festivals in Chinese folk religion
Festivals in China
April observances
Observances honoring the dead
Observances set by the Chinese calendar
Public holidays in China
Public holidays in Hong Kong
Public holidays in Taiwan
Spring festivals
Spring (season) events in China

Qingming Festival


Odabaşı şu anlamlara gelebilir:

Yeniçeri ocağında orta/bölüklerde bulunan bir rütbe

Yerleşim yerleri
 Odabaşı, Kepez, Antalya ili Kepez ilçesine bağlı mahalle
 Odabaşı, Nusaybin, Mardin ili Nusaybin ilçesine bağlı mahalle
 Odabaşı, Seydiler, Kastamonu ili Seydiler ilçesine bağlı köy
 Odabaşı, Yunak, Konya ili Yunak ilçesine bağlı mahalle

Kişiler
 Ferhat Odabaşı (d. 1983), Türk futbolcu
 Hasan Odabaşı (d. 1963), Danıştay üyesi
 İsmail Haktan Odabaşı (d. 1991), Türk futbolcu
 Mahmut Odabaşı (1868–1932), Türk siyasetçi
 Nihat Odabaşı (d. 1968), Türk fotoğrafçı ve video klip yönetmeni
 Serpil Odabaşı (d. 1975), Kürt ressam ve aktivist
 Tevfik Odabaşı (d. 1981), Türk güreşçi
 Yılmaz Odabaşı (d. 1962), Kürt şair-yazar ve gazeteci

Türkçe soyadları

Odabaşı


Elia Interguglielmi, né en 1746 à Naples et mort le  à Palerme, est un peintre italien.

Biographie
Peintre, figuriste et décorateur très actif en Sicile, représentant du baroque tardif et du néoclassicisme, il décore, sous la direction de Gaspare Fumagalli, plusieurs pièces du Palazzo Valguarnera-Gangi. À Naples, il est documenté pour la première fois en 1762 comme assistant de Giuseppe Bonito et Antonio Dominici.

En 1767, il se rend à Palerme, où il peint des scènes inspirées de la vie de Sainte Anne dans l'église de Sant'Anna la Misericordia, œuvres influencées par le style du peintre Vito D'Anna. Les fresques de 1782 représentant des épisodes de la vie de la Vierge Marie dans l'église de Santa Maria degli Agonizzanti mettent en évidence son approche de l'art napolitain, influencée notamment par Luca Giordano et Francesco Solimena. Entre 1780 et 1810, il décore de fresques de nombreux palais et villas de Palerme et des environs, devenant ainsi l'un des principaux peintres de la transition du baroque tardif au classicisme.

Ses œuvres ultérieures reflètent les découvertes archéologiques de Pompéi et d'Herculanum, un style universellement défini comme pompéien.

Notes et références

Liens externes

Naissance en 1746
Naissance à Naples
Décès en mai 1835
Décès à Palerme
Peintre italien du XVIIIe siècle
Peintre italien du XIXe siècle
Page utilisant P1986

Elia Interguglielmi


العزيزية أو البطام، مدينة وبلدية من بلديات دائرة العزيزية بولاية المدية الجزائرية وهي عاصمة دائرة العزيزية.

الموقع الجغرافي
تقع في الشمال الشرقي لولاية المدية، على الحدود مع ولاية البويرة، وهي تتوسط بلديات: تابلاط، عين بسام، بني سليمان وسور الغزلان، تبعد عن الجزائر العاصمة بحوالي 90 كيلومتر.

أصل التسمية
سميت العزيزية بهذا الاسم نسبة إلى أحد الشهداء ثورة التحرير الجزائرية ويعتبر الاسم الرسمي لها، غير أن السكان المحليون يطلقون عليها اسما آخر هو : البطام نسبة لشجر البطم الذي كانت تشتهر به المنطقة. وقد كان الفرنسيون يسمونها LE CAMP DES FRENES وهي ترجمة حرفية لكلمة البطم باللغة الفرنسية.
الإسم الحقيقي للمنطقة هو ولاد برهيم و منهم
 ولاد زاير
الذي من أبنائه المشهورين الحاج بن عبد الله

المساحة والسكان
تقدر مساحة بلدية العزيزية ب 5125 هكتار منها 3952 أراضي فلاحية معظمها في مداشرها الثلاث وهي أولاد امحمد وأولاد إبراهيم وأولاد زيدان أما مقر البلدية فيعتبر سطحا صخري تغطيه طبقة رقيقة من التربة. و عدد سكانها لسنة 2008 قدر ب 8432 نسمة وقدر سنة 2012 ب 11052 نسمة

الهياكل القاعدية
تضم مدينة العزيزية عدة مؤسسات تعليمية ابتدائية وإكمالية بالإضافة إلى مدرسة ثانوية ومتقنة، وفيها العديد من المرافق الأخرى، مثل : دار البلدية، مقر الدائرة، مركز الشرطة، مركز البريد، مركز الحماية المدنية، دار الثقافة والملعب البلدي

أعلام

 الأخضر الإبراهيميهذا باشاغا

الحاج بن عبد الله بن زاير هو أصل المنطقة و ليس لخضر براهيمي سليل بشغوات الجزائر

المصادر

عزيزية

العزيزية (ولاية المدية)


Shortparis est un groupe de rock expérimental russe de Saint-Pétersbourg (Russie), fondé en 2012.

Historique
Le groupe se crée avec Nikolaï Komyaguine, Alexander Ionine, Pavel Lesnikov, trois musiciens de la ville sibérienne de Novokouznetsk, et de deux musiciens de Saint-Pétersbourg, Danila Kholodkov et Alexander Galyanov. Ils choisissent le nom de leur groupe à partir d'une vision consciemment idéalisée de la ville française de Paris. Ils récusent les épithètes de  et de  à propos de leur musique.

En 2019, ils sortent leur troisième album, Tak zakalyalas stal, dont le titre fait référence au roman de 1932 Et l'acier fut trempé. La même année, le groupe participe aux Rencontres trans musicales de Rennes.

En 2021, ils sortent leur quatrième album, Yablonny sad.

En , le chanteur du groupe, Nikolaï Komyaguine, est arrêté et condamné à une amende pour avoir participé à une manifestation contre la guerre en Ukraine.

Discographie
 2013 : Dotcheri («Дочери», Filles)
 2017 : Paskha («Пасха», lit. Pâques)
 2019 : Tak zakalyalas stal («Так закалялась сталь», Alors l'acier trempé)
 2021 : Yablonny sad («Яблонный сад», lit. Pommeraie)

Notes et références

Liens externes

Groupe de rock électronique
Groupe de rock expérimental
Groupe russe de rock

Shortparis


Krieg der Klone (Originaltitel: Old Man's War ) ist ein Military-Science-Fiction-Roman von John Scalzi aus dem Jahre 2005. Der Name umschreibt auch die gesamte, bis zum Jahr 2015 erschienene Buchreihe, die aus 6 Büchern besteht und eine durchgehende Handlung darstellt.

Handlung des ersten Buches
Die Geschichte wird aus der Ich-Perspektive eines der Protagonisten, John Perry, erzählt. Es handelt in einer unbestimmten Zukunft, aber mindestens 200 Jahre entfernt von der Jetztzeit, weil auf diese Dauer der Existenz der menschlichen intergalaktischen Streitkräfte in der Kolonialen Verteidigungsarmee KVA (im Englischen Colonial Defense Forces, CDF) hingewiesen wird.

Obwohl so lange in der Zukunft, ist die politische und technische Entwicklung auf der Erde wenig fortgeschritten. Die moderne Technologie ist in den Händen der Kolonialen Union, eines Zusammenschlusses des menschlichen Imperiums auf einer Reihe von Kolonialplaneten. Sie betreibt wegen des Machtkampfes mit zahlreichen Alienspezies um bewohnbare Planeten die genannten Streitkräfte.

Diese wiederum rekrutieren sich aus mindestens 75 Jahre alten Erdbewohnern der industrialisierten Länder (der Protagonist kommt aus dem US-Bundesstaat Iowa). 10 Jahre zuvor können sie sich bewerben und eine Genprobe abgeben. Personen aus den bisherigen Entwicklungsländern können sich nur als Kolonisten bewerben.

Der Erzähler, der Werbefachmann war, ist somit 75 Jahre alt und im Ruhestand, als er der KVA beitritt. Sein Bewusstsein wird mit Hilfe seiner 10 Jahre zuvor entnommen eigenen DNS in einen geklonten und verbesserten Körper transferiert. Die Körper sind stärker, schneller, haben bessere Reflexe, Katzenaugen, grüne Haut und sind mit einigen technischen Verbesserungen ausgestattet. Eine der Verbesserungen ist der BrainPal, ein neurales Interface, das ihm gestattet, mit anderen KVA-Angehörigen zu interagieren, große Datenmengen aus der zentralen KVA-Datenbank abzurufen und noch einiges mehr.

Perry erzählt seinen Aufstieg vom Rekruten bis zum Captain. Das Universum weist viele verschiedene Spezies auf, die mit dem Menschen sowohl in Konkurrenz als auch in Harmonie leben, wobei letzteres selten vorkommt. Die Menschheit konkurriert mit den anderen Intelligenzwesen um gute kolonisierbare Planeten und deren seltene Ressourcen. Perry muss eine Vielzahl verschiedener Lebensformen bekämpfen.

Er absolviert nun die Grundausbildung auf Beta Pyxidis III. Danach schifft er mit dem Raumschiff Modesto aus. Er trifft zuerst auf die Spezies der Consu, die er trotz ihrer fortgeschrittenen Technologie geschickt besiegt. Weitere Schlachten erfolgen, bevor er als erfahrener Kämpfer an der Schlacht um Coral gegen die Rraey mitwirkt, die allerdings in einem Desaster endet, bevor sie richtig beginnt. Die Rraey können nämlich den Ankunftspunkt der ankommenden Truppen- und Schlachtschiffe vorhersagen und diese zerstören.

Perry und wenige andere können sich auf die Planetenoberfläche retten, wo sie sofort beschossen werden. Perry wird extrem schwer verletzt, gilt schon als tot, wird dann aber von den Geisterbrigaden, einer Spezialeinheit, nach einigen Tagen gerettet. Die Leiterin der Einheit, die ihn gerettet hat, Jane Sagan, sieht aus wie Perrys tote Ehefrau. Perry spürt Sagan nach seiner Genesung auf. Sie ist tatsächlich aus der DNS seiner vor dem 75. Geburtstag gestorbenen Frau gezüchtet worden, hat aber keine Erinnerungen. Trotzdem bewirkt sie, dass Perry einen weiteren Angriff auf Coral mitmacht.

Die Schlacht ist hart, Jane wird schwer verletzt und muss schnellstens behandelt werden. John gelingt es, sie vom Schlachtfeld zu retten. Außerdem findet John den Schlüssel zu der Technologie, die es den Rraey ermöglicht, ankommende Schiffe zu orten. Für seine Leistungen wird er als Held gefeiert, zum Captain befördert und hoch ausgezeichnet.

Fortsetzungen
 2006: Geisterbrigaden (The Ghost Brigades. Dezember 2007, Heyne, ISBN 978-3-453-52268-8)
 2007: Die letzte Kolonie (The Last Colony. Juni 2008, Heyne, ISBN 978-3-453-52442-2)
 2008: Zwischen den Sternen (Zoe's Tale. Mai 2009, Heyne, ISBN 978-3-453-52561-0)
 2013: Die letzte Einheit (The Human Division. Dezember 2013, Heyne, ISBN 978-3-453-31516-7)
 2015: Galaktische Mission (The End of All Things. August 2016, Heyne, ISBN 978-3-453-31757-4)

Eine Kurzgeschichte zwischen den Romanen Geisterbrigaden und Die letzte Kolonie erschien auf Englisch im Jahr 2008 mit dem Titel After the Coup auf der Website des Tor Books Verlages.

Auszeichnungen
Der Roman war 2006 für den Hugo als bester Roman vorgeschlagen.

Ausgaben
 Krieg der Klone, Mai 2007, Heyne Verlag, ISBN 978-3-453-52267-1 (Old Man's War, Tor Books 2005, ISBN 0-7653-0940-8)
 Krieg der Klone – Die Trilogie (enthält Krieg der Klone, Geisterbrigaden und Die letzte Kolonie), August 2016, Heyne Verlag, ISBN 978-3-453-31776-5

Adaptionen
 Eine geplante Verfilmung als TV-Serie für den US-Kabelsender Syfy kam nicht zustande. Eine Adaption für Netflix wurde 2017 angekündigt.
 Im Mai 2010 wurde es in einer Folge der Science-Fiction-Serie Stargate Universe erwähnt – als Produktplatzierung und/oder als Hommage.

Hörbücher
 Krieg der Klone – Krieg der Klone 1 2018 Ronin Hörverlag 2007 Heyne, Sprecher Matthias Lühn ISBN 978-3-943864-37-3.

Weblinks
 Kritik auf Phantastik-Couch.de

Einzelnachweise

Literarisches Werk
Literatur (21. Jahrhundert)
Literatur (Englisch)
Literatur (Vereinigte Staaten)
Roman, Epik
Science-Fiction-Literatur

Krieg der Klone


Benge steht für:

Orte
in den Vereinigten Staaten:
 Benge (Kentucky), im Clay County
 Benge (Washington), im Adams County
 Benge Corner, im Midland County, Texas

in China:
 Benge (Litang) (奔戈乡), Gemeinde im Kreis Litang in der chinesischen Provinz Sichuan

Sonstiges:
 Benge (Musiker) ist der Künstlername des britischen Musikers und Produzenten Ben Edwards
 Benge Branch, Fließgewässer im Mayes County, Oklahoma
 Benge Creek, Fließgewässer im Charles Mix County, South Dakota

Benge ist der Familienname folgender Personen:
 Wilson Benge (1875–1955), englischer Schauspieler

Benge


بحر ودل هو خليج من المحيط المتجمد الجنوبي في أنتاركتيكا ، اكتشفه جيمس ودل سنة 1823.
.

يوجد بحر ودل مقابلا لساحل «كوين مود لاند» في الجزء الشمالي الغربي من أنتاركتيكا.

قرأ أيضا
 القارة القطبية الجنوبية
 استعمار أنتاركتكا
 كوتس لاند
 درنة بولارشتيرن
 سفينة بحوث بولارشتيرن

المراجع

أحواض قوسية خلفية
المقاطعة الأرجنتينية بالقارة القطبية الجنوبية
المقاطعة البريطانية بالقارة القطبية الجنوبية
إقليم أنتاركتيكا التشيلي
بحار
بحار المحيط الجنوبي
جغرافيا القارة القطبية الجنوبية
مياه دولية

بحر ودل


Die katholische Pfarrkirche Saint-Sulpice in Chars, einer Gemeinde im Département Val-d'Oise in der französischen Region Île-de-France, gilt als Bauwerk des Übergangs von der Romanik zur Gotik. Die dem heiligen Sulpicius II. von Bourges geweihte Kirche wurde in der zweiten Hälfte des 12. Jahrhunderts begonnen und Anfang des 13. Jahrhunderts vollendet. Seit 1912 steht die Kirche als Monument historique auf der Liste der Baudenkmäler in Frankreich.

Geschichte
Die Kirche Saint-Sulpice gehörte einst zum Erzbistum Rouen. 1176 kam das Patronatsrecht der Kirche an die Abtei Saint-Denis.

Der Bau des Langhauses wird um 1160 datiert. Chor und Querschiff entstanden zwischen 1190 und 1230. Zu Beginn des 16. Jahrhunderts stürzte der Glockenturm über der Vierung ein und zerstörte das Gewölbe der beiden letzten Langhausjoche, das Querhaus und den Chor. Die Chorkapellen, die ursprünglich einen halbrunden Grundriss hatten, wurden mit eckigem Grundriss neu errichtet. Zwischen 1562 und 1576 wurde ein neuer Glockenturm auf dem letzten Joch des südlichen Seitenschiffes aufgebaut.

Architektur

Außenbau
Die Außenmauern werden von kräftigen Strebepfeilern gegliedert. Das Portal befindet sich an der Westfassade. Es ist wie die Fenster von mit Rundstäben verzierten Archivolten gerahmt. Unter dem Dachansatz verlaufen mit Köpfen und Tieren skulptierte Kragsteine.

Innenraum
Das dreischiffige Langhaus ist zweigeschossig und in vier Joche gegliedert. Über den hohen Spitzbogenarkaden schließen sich kleine, rundbogige Obergadenfenster an. Zwischen Chor und Langhaus liegt das Querschiff, das nicht über die Breite des Langhauses hinausragt. An das Chorjoch schließt sich die halbrunde Apsis mit einem breiten Chorumgang an, der sich zu fünf Kranzkapellen öffnet.

Die ersten drei Joche des Schiffs, die noch aus der Zeit um 1160 stammen, sind mit einem vierteiligen Kreuzrippengewölbe eingewölbt, dessen Rippen mit Rundstäben und einem Diamantfries verziert sind. Mehrere Schlusssteine sind mit Figuren skulptiert. Auf einem Schlussstein ist in der Mitte das Lamm Gottes dargestellt, das von vier Königen umgeben ist. Die Arkaden des Langhauses liegen auf mächtigen Pfeilern mit Säulenvorlagen auf, deren Kapitelle mit Akanthusblättern, Tieren und Fabelwesen skulptiert sind.

Das Gewölbe der Vierung wurde wie drei Vierungspfeiler im 16. Jahrhundert erneuert. Nur der nordöstliche Pfeiler besitzt noch ein Dienstbündel mit sechzehn eingestellten Säulen. Der Wandaufriss des Chores ist viergeschossig. Über den spitzbogigen Arkaden verläuft ein Triforium mit Vierpassöffnungen in den Zwickeln. In der darüberliegenden Wandzone, unter den  Obergadenfenstern, sind sechspässige Okuli eingeschnitten.

Literatur
 Jean-Marie Pérouse de Montclos (Hrsg.): Le Guide du Patrimoine. Ile-de-France. Hachette, 2. Auflage,  Paris 1994, ISBN 2-01-016811-9, S. 170–172.
 Georges Poisson (Hrsg.): Dictionnaire des Monuments d'Île de France. Éditions Hervas, Paris 2001, ISBN 2-84334-002-0, S. 191.
 Le Patrimoine des Communes du Val-d'Oise, Flohic Éditions, Band 1, Paris 1999, ISBN 2-84234-056-6, S. 633.

Weblinks

Kirchengebäude im Département Val-d'Oise
Gotisches Bauwerk in der Île-de-France
Erbaut im 12. Jahrhundert
Chars
Chars
Chars
StSulpice
Monument historique (Kirche)
Monument historique seit 1912

St-Sulpice (Chars)


Luigi Frezza (Lanuvio, 27 de maio de 1783 - Roma, 14 de outubro de 1837) foi um cardeal italiano.

Nascimento
Nasceu em Lanuvio em 27 de maio de 1783. Filho de Giovanni Felice Frezza e Caterina Auconi.

Educação
Estudou no Collegio Romano, Roma; no Archgymnasium de Roma; e na Pontifícia Universidade Gregoriana, em Roma, onde obteve o doutorado in utroque iure , direito canônico e civil.

Sacerdócio
Ordenado em 11 de junho de 1808. Prefeito de estudos da Pontifícia Universidade Gregoriana, Roma. Consultor da SS.CC. da Propaganda Fide (setembro de 1817) e dos Assuntos Eclesiásticos Extraordinários. Ocupou por delegação o cargo de prefeito de Estudos do Collegio Romano (1822). Participou do Conclave de 1823 como conclave do Cardeal Antonio Pallotta. Consultor da Câmara Papal.

Episcopado
Eleito bispo de Terracina, Sezze e Piverno, em 2 de outubro de 1826. Consagrado em 19 de novembro de 1826, na igreja de S. Silvestro al Quirinale, Roma, pelo cardeal Pietro Francesco Galleffi, assistido por Pietro Caprano, arcebispo titular de Iconio, secretário da SC de Propaganda Fide, e por Giovanni Soglia Ceroni, arcebispo titular de Efeso. Promovido à sé titular da Calcedônia, em 15 de dezembro de 1828. Núncio em Nueva Granada, em dezembro de 1828. Secretário da SC Consistorial. Secretário da SC dos Assuntos Eclesiásticos Extraordinários. Secretário da SC Consistorial, a 1 de Outubro de 1831, mantendo a secretaria da SC dos Assuntos Eclesiásticos Extraordinários.

Cardinalado
Criado cardeal e reservado in pectore no consistório de 23 de junho de 1834; publicado no consistório de 11 de julho de 1836; recebeu chapéu vermelho, 14 de julho de 1836; e o título de S. Onofrio al Gianicolo, 21 de novembro de 1836.

Morte
Morreu em Roma em 14 de outubro de 1837, Roma. Exposto na igreja de S. Marcello, Roma, e enterrado em seu título, S. Onofrio al Gianicolo. Há uma rua com o seu nome em Lanuvio.

Cardeais nomeados pelo papa Gregório XVI

Luigi Frezza


Sandra Sabattini (Riccione, Italija, 19. kolovoza 1961. - Bologna, Italija, 2. svibnja 1984.) - talijanska blaženica Katoličke Crkve. Prva zaručnica koja je uzdignuta na čast oltara.

Rođena je u vrlo religioznoj obitelji. Kad je imala 4 godine, obitelj se preselila u prezbiterij sv. Jeronima u Riminiju, gdje je župnik bio njezin ujak Giuseppe Bonini. Kada je imala samo 10 godina, Sandra je počela voditi dnevnik. U njemu je pronađena rečenica:

 "Život bez Boga samo je umiranje, dosadno ili smiješno, ali ispunjeno iščekivanjem smrti."

U dobi od 12 godina pridružila se zajednici Ivana XXIII. i počela aktivno sudjelovati u njezinu formacijskom programu i karitativnim aktivnostima. Sandra je svoj kratki život posvetila pomaganju invalidima i ovisnicima o drogama. Nakon završene škole, započela je studij medicine na Sveučilištu u Bologni. Također je htjela otići u Afriku kao medicinska misionarka.

Dok je prisustvovala sastanku zajednice pape Ivana XXIII., upoznala je mladića po imenu Guido Rossi. Zaljubili su se dijeleći iste ideale. Zaručili su se te krenuli put prema braku, a spajala ih je ljubav prema Bogu i prema siromašnima.

Ujutro, 29. travnja 1984., dok je izlazila iz automobila kako bi prisustvovala skupu sa svojim dečkom i prijateljem, udario ju je drugi automobil. Primljena je u bolnicu Bellaria u Bologni, gdje je umrla nakon tri dana u komi 2. svibnja 1984. u dobi od 23 godine.

Proces beatifikacije
Proces beatifikacije odvijao se na biskupijskoj razini od 27. rujna 2006. do 6. prosinca 2008. godine. Papa Franjo je 6. ožujka 2018. dopustio dekretom, da se Sandra Sabattini proglasi časnom službenicom Božjom.

Papa Franjo je 2. listopada 2019. službeno priznao ozdravljenje Talijana Stefana Vitalija kao čudo po Sandrinom zagovoru, zahvaljujući čemu je prozvana blaženom. Sandrina ceremonija beatifikacije, koja je prvotno bila zakazana za 14. lipnja 2020. u Riminiju zbog pandemije koronavirusa, odgođena je za novi datum. Konačno, Sandrina je beatifikacija održana 24. listopada 2021. u Riminiju.

Izvori

Talijanski blaženici
Katolički laici

Sandra Sabattini


Papenburg er en tysk by beliggende ved floden Ems i Landkreis Emsland, i den sydvestlige del af delstaten Niedersachsen. Ved udgangen af 2015 havde byen 36.690 indbyggere.

Byens største arbejdsplads er skibsværftet Meyer Werft, som blandt andet bygger nogle af verdens største krydstogtskibe. I 2015 var over 5.000 personer beskæftiget på værftet.

Eksterne henvisninger

 Papenburgs officielle websted

Papenburg


Hans Schlunegger (* 1944 in Grindelwald) ist ein ehemaliger Schweizer Skirennfahrer und Trainer.

Schlunegger gehörte dem Skiclub Grindelwald an und war von 1964 bis 1968 Mitglied der Schweizer Nationalmannschaft. Er blieb international ohne grössere Erfolge, gewann aber beispielsweise 1967 in Adelboden die Meisterschaft des Berner Oberlandes. Nach seiner aktiven Karriere wurde Schlunegger Trainer im Schweizerischen Skiverband. Er war ab 1972 Trainer der Abfahrts-Nationalmannschaft der Herren, der zu dieser Zeit unter anderem die erfolgreichen Bernhard Russi, Roland Collombin, Philippe Roux, Walter Vesti und Peter Müller angehörten. Von 1980 bis 1982 trainierte er die Abfahrts-Damen, darunter unter anderem Marie-Theres Nadig und Doris De Agostini.

Literatur
 Rudolf Rubi: Der Sommer- und Winterkurort: Strassen und Bahnen, Wintersport (= Im Tal von Grindelwald. Band III). Verlag Sutter Druck, Grindelwald 1987, S. 199–200.

Alpiner Skirennläufer (Schweiz)
Alpinskitrainer (Schweiz)
Schweizer
Geboren 1944
Mann

Hans Schlunegger (Skirennfahrer, 1944)


Willkommlangea reticulata ist eine Schleimpilzart aus der Ordnung der Physarida und die einzige Art der Gattung Willkommlangea. Sie ist weltweit verbreitet, in Europa aber nur durch sehr vereinzelte Funde bekannt, der Schwerpunkt ihrer Vorkommen wird in den Tropen vermutet.

Merkmale
Das Plasmodium ist orange bis scharlachrot. Die Fruchtkörper sind meistens Plasmodiokarpe von wurm- bis netzförmiger Gestalt, beige, ocker oder gelb- bis rotbraun gefärbt und rot gefleckt. Gelegentlich sind die Stränge so eng aneinander gedrängt, dass sie Pseudoaethalien bilden, selten Polster aus Sporokarpen, die einen Durchmesser von 0,3 bis 0,5 Millimeter aufweisen und sich über mehrere Zentimeter weit ausdehnen. Der Hypothallus ist unauffällig oder fehlt.

Das derbe, quer gerunzelte Peridium ist makroskopisch hellocker bis dunkelrotbraun, im Durchlicht gelblich bis rotbraun und mit weißlichem oder gelb- bis rotbraunem Kalk besetzt, der gelegentlich eine durchgängige Kruste bildet. Es öffnet sich unregelmäßig in Längsrichtung, der Ansatz aber bleibt dauerhaft dem Substrat verhaftet.

Das Capillitium besteht aus wenigen rundlichen Kalkknoten, die durch durchscheinende bis gelbliche Fäden mit dornartigen, unverwachsenen Auswüchsen miteinander verbunden sind. Das Capillitium wird segmentiert durch weiße bis gelbliche, teils perforierte Kalkplatten, die am Rand des Peridiums verwachsen sind. Die 8 bis 10, selten 7 bis 11 Mikrometer messenden Sporen sind in der Masse schwarzbraun, im Durchlicht lilabraun, an der Oberfläche dicht feinwarzig.

Verbreitung
Willkommlangea reticulata ist weltweit nachgewiesen. Nur vereinzelt aber fand es sich in Europa, aus Deutschland ist sogar nur ein einziger Fund aus dem 19. Jahrhundert bekannt. Es wird angenommen, dass die Art den Schwerpunkt ihrer Vorkommen in den Tropen hat.

Systematik und Forschungsgeschichte

Die Art wurde ursprünglich 1805 als Physarum reticulatum durch Johannes Baptista von Albertini und Ludwig David von Schweinitz  erstbeschrieben. 1891 stellte dann Carl Ernst Otto Kuntze für sie die eigene Gattung Willkommlangea auf.

Nachweise

Fußnoten direkt hinter einer Aussage belegen die einzelne Aussage, Fußnoten direkt hinter einem Satzzeichen den gesamten vorangehenden Satz. Fußnoten hinter einer Leerstelle beziehen sich auf den kompletten vorangegangenen Text.

Weblinks

Myxogastrien
Myxogastria

Willkommlangea reticulata


Alphonsea, biljni rod drveća i grmova iz porodice Annonaceae smješten u tribus Miliuseae. Postoji tridesetak vrsta iz južne Kine i tropske Azije

Vrste

 Alphonsea boniana Finet & Gagnep.
 Alphonsea borneensis I.M.Turner
 Alphonsea curtisii King
 Alphonsea cylindrica King
 Alphonsea elliptica Hook.f. & Thomson
 Alphonsea gaudichaudiana (Baill.) Finet & Gagnep.
 Alphonsea glandulosa Y.H.Tan & B.Xue
 Alphonsea hainanensis Merr. & Chun
 Alphonsea havilandii P.J.A.Kessler
 Alphonsea hortensis H.Huber
 Alphonsea isthmicola I.M.Turner & Utteridge
 Alphonsea javanica Scheff.
 Alphonsea johorensis J.Sinclair
 Alphonsea keithii Ridl.
 Alphonsea kinabaluensis J.Sinclair
 Alphonsea kingii J.Sinclair
 Alphonsea lucida King
 Alphonsea lutea (Roxb.) Hook.f. & Thomson
 Alphonsea maingayi Hook.f. & Thomson
 Alphonsea malayana P.J.A.Kessler
 Alphonsea mollis Dunn
 Alphonsea monogyna Merr. & Chun
 Alphonsea orthopetala H.Okada
 Alphonsea ovata (Scheff.) J.Sinclair
 Alphonsea papuasica Diels
 Alphonsea philastreana (Pierre) Pierre ex Finet & Gagnep.
 Alphonsea rugosa I.M.Turner & Utteridge
 Alphonsea siamensis P.J.A.Kessler
 Alphonsea sonlaensis Bân
 Alphonsea squamosa Finet & Gagnep.
 Alphonsea stenogyna (Diels) J.Sinclair
 Alphonsea tonquinensis Aug.DC.
 Alphonsea tsangyanensis P.T.Li
 Alphonsea ventricosa (Roxb.) Hook.f. & Thomson
 Alphonsea zeylanica Hook.f. & Thomson

Izvori

Annonaceae

Alphonsea


سيباستيان غروجان  هو لاعب كرة مضرب سابق من فرنسا.

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من مارسيليا
لاعبو كرة مضرب أولمبيون من فرنسا
لاعبو كرة مضرب شاركوا في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 2004
لاعبو كرة مضرب فرنسيون
مواليد 1978
مواليد في مارسيليا
لاعبو كرة مضرب من مارسيليا

سيباستيان غروجان


Invalidenfriedhof er en berømt gravplads i Berlin-bydelen Mitte. Den ligger mellem Scharnhorststraße og Berlin-Spandauer Schifffahrtskanal, nord for det føderale erhvervs- og teknologiministerium. Et omkring 180 meter langt, gennembrudt stykke af en "baglandsmur" (opbakning af Berlinmuren), samt en noget længere strækning af vejen, der siden 1975 har gennemskåret gravpladsen, blev fredet i 1990.

Invalidenfriedhof hører til de ældste gravpladser i Berlin. Den blev etableret i 1748 efter ordre fra Fredrik den Store som gravsted for de skadede og invalide fra Den østrigske arvefølgekrig, og for beboerne på det nærliggende militære plejehjem, Invalidenhaus. Gravpladsen og dens historie er nært knyttet til prøjsisk militærhistorie og Revolutionskrigene 1813–15. Blandt de første prominente prøjsiske militærpersoner, der blev begravet på Invalidenfriedhof, var Bogislav Friedrich Emanuel von Tauentzien. I 1919 blev plejehjemmet lukket, og flyttede til bydelen Frohnau i 1923.

Gravpladsen blev beskadiget under anden verdenskrig, men led større skade efter afslutningen af krigen og i perioden under Den kolde krig. Umiddelbart efter krigsafslutningen blev flere gravsteder vandaliseret, bl.a. fordi flere højtstående nazister var begravet på Invalidenfriedhof. Byrådet i Østberlin lukkede i 1951 gravpladsen for offentligheden for at restaurere stedet. Invalidenfriedhof lå på grænsen mellem den sovjetiske sektor og britiske sektor, og i forbindelse med DDR's opførelse af Berlinmuren i 1961 blev en tredjedel af gravpladsen inddraget i forbindelse med byggeriet af muren og oprettelse af anlæg omkring muren til hindring af passage fra øst til vest. Ca. 230 grave eksisterer stadig. En forening har siden 1992 arbejdet for at restaurere anlæggene og gravene.

Kendte personer
I kronologisk orden:
 Hans Karl von Winterfeldt
 Gerhard von Scharnhorst
 Job von Witzleben
 Friedrich Bogislav Emanuel Tauentzien von Wittenberg
 Friedrich von Holstein
 Gustav von Rauch
 Karl Friedrich Friesen
 Hermann von Boyen
 Friedrich von Schele
 August Hiller von Gaertringen
 Julius von Groß genannt Schwarzhoff
 Alfred von Schlieffen
 Karl von Schönberg
 Helmuth Johannes Ludwig von Moltke
 Moritz von Bissing
 Hans Joachim Buddecke
 Maximilian von Prittwitz und Gaffron
 Hermann von Eichhorn
 Olivier Freiherr von Beaulieu-Marconnay
 Robert von Klüber
 Rudolf Berthold
 Hans Hartwig von Beseler
 Friedrich von Baudissin
 Manfred Albrecht Freiherr von Richthofen
 Max Hoffmann
 Josias von Heeringen
 Ludwig von Schröder
 Werner von Frankenberg zu Proschlitz
 Ludwig von Falkenhausen
 Hans von Seeckt
 Otto Hasse
 Hans Maikowski
 Adolf Karl von Oven
 Rochus Schmidt
 Oskar von Watter
 Werner von Fritsch
 Wolff von Stutterheim
 Lothar von Arnauld de la Perière
 Friedrich-Carl Cranz
 Ernst Udet
 Werner Mölders
 Walter von Reichenau
 Herbert Geitner
 Fritz Todt
 Reinhard Heydrich
 Curt Haase
 Hermann von der Lieth-Thomsen
 Carl August von Gablenz
 Hans Fuß
 Hans-Valentin Hube
 Rudolf Schmundt
 Walter Marienfeld

Noter

Eksterne henvisninger

 Officiel hjemmeside
 Foreningen til støtte for Invalidenfriedhof
 3d kunstprojekt for Berlin Invalidenfriedhof

Begravelsespladser
Berlin
Etableret i 1748
Tysklands historie
Militærhistorie
Preussen

Invalidenfriedhof


Matteo Rosso Orsini (Roma,  1230 – Perúgia, 4 de setembro de 1305) foi um aristocrata romano, político, diplomata e cardeal católico romano. Era sobrinho do Papa Nicolau III (Giovanni Gaetano Orsini) (1277-1280).

Família e primeiros anos

Matteo Rosso era filho de Gentile Orsini, Senhor de Mugnano, Penna, Nettuno e Pitigliano, que era filho de Matteo Rosso Orsini, "o Grande" (1178-1246). Sua mãe chamava-se Costanza. Ele tinha dois irmãos mais velhos, Romano (um dominicano) e Bertoldo, e duas irmãs mais velhas, Perna (que se casou com Pietro Stefaneschi, Senhor do Porto, pais do Cardeal Giacomo Giovanni Gaetani Stefaneschi) e Angela (que se casou com Guastarano de' Paparoni, Conde de Anguillara). Ele tinha um irmão mais novo, Orso, e uma irmã, Elisabetta (que se casou com Roffredo Caetani, senhor de Sermoneta). Seu tio era o cardeal Giovanni Gaetano Orsini, feito cardeal em 1244 e que se tornou o papa Nicolau III em 1277.

A família era muito próxima de Francisco de Assis. O avô, Matteo Rosso "o Grande", foi membro da Ordem Terceira de S. Francisco, e Giovanni Gaetano Orsini foi oblato quando criança e foi nomeado Protetor dos Franciscanos pelo Papa Alexandre IV.

Em 4 de janeiro de 1253, o papa Inocêncio IV (Fieschi) escreveu sobre os legados testamentários do cardeal Giovanni Colonna (falecido em 1245), que estavam sendo administrados por seu executor, o cardeal Aegidius de Torres; cerca de 200 marcos do dinheiro do cardeal Colonna foram depositados em S. Geneviève, em Paris, em benefício de Oddo Colonna, seu sobrinho. O papa ordenou que os 200 marcos fossem pagos a Oddo Colonna ou seu procurador, e que seu subdiácono e capelão, Matteo Rosso, Parisius commoranti, fosse instruído a obrigar os agentes a entregar o dinheiro a Oddo Colonna. A partir disso, infere-se que Matteo Rosso Orsini estudava na Universidade de Paris.

Seu nome aparece em um documento de 13 de novembro de 1255, no qual está presente em um processo judicial perante o cardeal Giovanni Gaetano Orsini, seu tio, como Magister Matheus Rubeus, cônego de Laon, capelão papal e providus iuris. Isso indica que Matteo Rosso era licenciado em direito. Infere-se que ele se formou em Bolonha, embora não haja evidências para essa inferência e existam várias outras possibilidades. Parece, no entanto, que seu estudo da lei foi bastante breve embora ainda estava em Paris no início de 1253 e já trabalhava na Cúria Romana em novembro de 1255.

Cardinalado
Foi criado cardeal pelo Papa Urbano IV (Jacques Pantaléon) em maio de 1262 e recebeu a Diácona de S. Maria em Porticu. Diz-se que ocupou a igreja titular de S. Maria em Trastevere in commendam (como administrador). Era arcipreste da Basílica do Vaticano desde o início do reinado de Nicolau III, que havia sido arcipreste antes de sua eleição para o papado. Em 1263, seu tio Giovanni Gaetano Orsini foi nomeado Protetor dos Franciscanos e das Clarissas.

Em 1264, o cardeal foi nomeado Legado Apostólico e Reitor do Patrimônio de São Pedro na Tuscia pelo Papa Urbano IV (1261-1264), para recuperar territórios na Toscana que haviam sido usurpados por vários senhores, especialmente Petrus de Vico e suas forças alemãs. Outra de suas tarefas era conter o governo de Siena, que estava invadindo várias cidades menores da Toscana. Durante o tempo de sua legação, em 2 de outubro de 1264, o Papa Urbano morreu em Perúgia, tendo sido expulso de Orvieto, e Matteo Rosso Orsini, junto com dezessete outros cardeais, estava em Perúgia para eleger um novo Papa. Levaram apenas cinco dias para escolher o cardeal Guido Grosso Fulcodi (Guy Folques), mas ele estava ausente na França. Ele havia sido nomeado legado para a Inglaterra, mas a guerra civil naquele país o impediu de cruzar o canal. Ele finalmente abandonou sua missão e viajou para Perúgia, onde, em 5 de fevereiro de 1265, aceitou o trono papal e anunciou que se chamaria Clemente IV.

Morte
Morreu em Perúgia em 4 de setembro de 1305, dois meses após a conclusão do Conclave. Nove anos após sua morte, seu corpo foi trasladado para Roma e sepultado na Basílica do Vaticano, da qual havia sido arcipreste. A tumba foi destruída durante as demolições realizadas sob o Papa Júlio II. Sua inscrição memorial sobreviveu.

Bibliografia

 Lorenzo Cardella, Memorie storiche de' cardinali della Santa Romana Chiesa  Tomo II (Roma 1792), pp. 308–310.
 Augustin Demski, Papst Nikolaus III, Eine Monographie (Münster 1903).
 Richard Sternfeld, Der Kardinal Johann Gaetan Orsini (Papst Nikolaus III.) 1244-1277 (Berlim: E. Ebering 1905).
 Ferdinand Gregorovius, History of Rome in the Middle Ages, Volume V. 2 segunda edição, revisada (Londres: George Bell, 1906).
 Albert Huyskens, "Das Kapitel von S. Peter in Rom unter dem Einflusse der Orsini (1276-1342)," Historisches Jahrbuch 27 (1906) 266-290. (em alemão)
 August Haag, Matteo Rosso Orsini, Kardinaldiakon von S. Maria in Porticu, Blätter zur Geschichte des Kardinalats im ausgehenden dreizehnten und beginnenden vierzehnten Jahrhundert (Friburgo: Caristas-Druckerei, 1912). (em alemão)
 R. Morghen, "Il cardinale Matteo Rosso Orsini,"  Archivio della Reale Società romana di storia patria 46 (1923), 271-372. (em italiano)
 Francesco Frascarelli, "Orsini, Matteo Rosso", Enciclopedia Dantesca (1970).
 Agostino Paravicini Bagliani, Cardinali di curia e "familiae" cardinalizie  2 volumes (Pádua: Antenore 1972).  (em italiano)
 Raffaello Morghen, "Il cardinale Matteo Rosso Orsini e la crisi del pontificato romano alla fine del XIII secolo," in Tradizione religiosa nella civiltà dell'Occidente cristiano (Roma: Istituto storico italiano per il Medio Evo 1979), pp. 109–142. (em italiano)
 Agostino Paravicini Bagliani, I testamenti dei cardinali del Duecento (Roma 1980), pp. 75–76. (em italiano)
 Robert Brentano, Rome Before Avignon: A Social History of Thirteenth Century Rome (Berkeley, Los Angeles: University of California Press 1990).
 F. Allegrezza, Organizzazione del potere e dinamiche familiari. Gli Orsini dal Duecento al Quattrocento (Roma 1998). (em italiano)
 Jochen Johrendt, Die Diener des Apostelfürsten: das Kapitel von St. Peter im Vatikan (11.-13. Jahrhundert) (Berlim: Walter de Gruyter, 2011), pp. 186, 451-452. (in German)
 Paola Pavan, "Orsini, Matteo Rosso"  Dizionario Biografico degli Italiani Volume 79 (2013). (em italiano)

Naturais de Roma
Cardeais da Itália
Cardeais nomeados pelo papa Urbano IV
Família Orsini

Matteo Rosso Orsini


නාථගනේ කන්ද ආශ්‍රිතව පිහිටුවා ඇති වන සෙනසුනකි.

නාථගනේ
වන සෙනසුන් - ශ්‍රී ලංකා

නාථගනේ වන සෙනසුන


Alvaiázere  belediyesi, Portekiz'in Centro bölgesine bağlı Pinhal Interior Norte altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 7 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Almoster
 Alvaiázere
 Maçãs de Caminho
 Maçãs de Dona Maria
 Pelmá
 Pussos
 Rego da Murta

Pinhal Interior Norte belediyeleri

Alvaiázere


Leibniz University Hannover (), also known as the University of Hannover, is a public research university located in Hanover, Germany. Founded on 2 May 1831 as Higher Vocational School, the university has undergone six periods of renaming, its most recent in 2006.

Leibniz University Hannover is a member of TU9, an association of the nine leading Institutes of Technology in Germany. It is also a member of the Conference of European Schools for Advanced Engineering Education and Research, a non-profit association of leading engineering universities in Europe. The university sponsors the German National Library of Science and Technology, the largest science and technology library in the world.

History

The roots of the university begin in the Higher Vocational College/Polytechnic Institute (), founded on 2 May 1831. In 1879 the Higher Vocational School moved into the historic Guelph Palace (), which was specially converted for the purpose.

On 1 April 1879, the Higher Vocational School became the Royal College of Technology (). In 1899 Kaiser Wilhelm II granted the College of Technology a status equal to that of universities and the right to confer doctorates. The college was reconstructed in 1921 with the financial support of the College Patrons' Association. As of 1 July 1922, there were three faculties: Mathematics and Natural Sciences, Civil Engineering, and Mechanical Engineering.

In 1968 the Faculty of Humanities and Political Science were founded and the  ('Technical College' or 'Technical University') became the  ('Technical University Hannover').

Between 1973 and 1980 the faculties of Law, Business and Economics, and the formerly independent Teachers Training College were added to the university and in 1978 the  was renamed  ('University of Hannover'). Student numbers exceeded 30,000 for the first time in 1991.

On the 175th anniversary of the institution in 2006, the 'University of Hannover' was given the name , or  for short. While 64 students first attended the Vocational School, today the university has around 25.700 students, more than 2.900 academics and scientists, and 160 departments and institutes.

Namesake

The Senate of the university voted in April 2006 to rename the University of Hannover to "Leibniz Universität Hannover". Following agreement by the Leibniz Academy on the use of the name, the "Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover" received its name on the 360th anniversary of Gottfried Wilhelm Leibniz's birth. The brand of the university is "Leibniz Universität Hannover".

The old logo of the university was inspired by the Massachusetts Institute of Technology. The current logo, adopted in 2008, is a stylised excerpt from a letter to Duke Rudolf August of Wolfenbüttel, in which Leibniz presented binary numbers for the first time.

Faculties and staff
Nine faculties with more than 190 first-degree full-time and part-time degree courses make the university the second-largest institution of higher education in Lower Saxony. The university staff comprises 2930 research and teaching staff, of whom 321 are professors. It has 1810 additional employees in administrative functions, 90 apprentices and some 1400 staff funded by third parties.

 Faculty of Architecture and Landscape Sciences
 Faculty of Civil Engineering and Geodetic Science
 Faculty of Economics and Management
 Faculty of Electrical Engineering and Computer Science
 Faculty of Humanities
 Faculty of Law
 Faculty of Mathematics and Physics
 Faculty of Mechanical Engineering
 Faculty of Natural Sciences
 QUEST Leibniz Research School
 Leibniz School of Education

Facilities

The campus of the university is spread over 160 buildings occupying  of floor space.

Budget
The university's overall budget was approximately 441.8 million euros in 2013, broken down as follows:
 Income of 222.6 million according to the annual report
 External funding amounting to 101.8 million euros
 Special funds from the State of Lower Saxony amounting to 58.3 million euros
 42.3 million euros from other income
 16.8 million euros from student contributions

Rankings

As per the QS World 2024, the university is placed 481st globally and holds the 30th position nationally. In the THE World 2024 rankings, the university is placed within the 351-400 range globally, and holds a national rank within the 34-36 range. According to the ARWU World 2022, the university's global position is within the 501-600 range, while nationally it ranks between 32nd and 36th.

Measured by the number of top managers in the German economy, Leibniz University Hannover ranked 7th in 2019.

Leibniz University Hannover ranked 34th place worldwide in the THE Impact Rankings 2023 - SDG 6 (Clean Water and Sanitation) and between 101-200 in the SDG 7 (Affordable and Clean Energy) rankings.

University library and TIB

The library was established on the founding of the Höhere Gewerbeschule/Polytechnische Schule in 1831. It expanded into an important collection as the institution evolved from a vocational/technical college into the full University. The removal of the books into storage during the Second World War secured valuable old stocks that became a unique national collection of scientific and technical literature in postwar Germany. This was the basis on which the library of the Institute of Technology () was established in 1959. Today the collection forms the heart of the German National Library of Science and Technology, which is the largest institution of its kind in the world.

GISMA School of Business
GISMA Business School in Hannover, Germany, was launched in 1999 as a joint initiative by the state of Lower Saxony and visionary private-sector enterprises. The school was closely affiliated with the Krannert School of Management at Purdue University (Indiana, USA) until 2011 when the Leibniz University Hannover briefly became its parent. In 2013 the association with Leibniz ended, and GISMA became part the for-profit education company Global University Systems.

Notable people

Faculty

 Friedrich Bergius (1884–1949), chemist, Nobel Prize in chemistry (1931)
 Helmut Bley (born 1935), German historian, professor
 Constantin Carathéodory (1873–1950), mathematician, professor
 Horst Dreier (born 1954), lawyer
 Gerhard Ertl (born 1936), physicist and chemist, Nobel Prize in chemistry (2007)
 J. Hans D. Jensen (1907–1973), German physicist, Nobel Prize in physics (1963)
 Wilhelm Jordan, (1842–1899), professor of geodesy and practical geometry, known for the Gauss-Jordan Elimination
 Karl Karmarsch (1803–1879), engineer, educationalist
 Theodor Lessing (1872–1933), philosopher
 Herbert Lindinger (born 1933), industrial designer
 Konrad Meyer (1901–1973), SS-Oberführer and an architect of Generalplan Ost for the Germanization of Eastern Europe. Later served as a professor of agriculture and regional planning at the University of Hanover
 Oskar Negt (born 1934), social philosopher
 Eduard Pestel (1914–1988), engineer and politician
 Ludwig Prandtl (1875–1953), physicist and engineer in fluid- and aerodynamics, professor.
 Friedrich Schwerd (1872–1953), professor for machinery and operations research, inventor of the WW I. German army Stahlhelm
 Fritz Sennheiser, (1912–2010), electronics engineer, entrepreneur: Honorary professorship.
 Klaus Töpfer (born 1938), German politician (Christian Democratic Union)

Alumni
 Carl F. W. Borgward (1890–1963), entrepreneur, car manufacturer, engineer, non-graduate guest auditor.
 Walter Bruch (1908–1990), electronics and television engineer, honorary doctorate.
 Alfred Bucherer (1863–1927), physicist
 Wilhelm Busch (1832–1908), poet and artist
 Rento Hofstede Crull (1863–1938), electrical pioneer
 Gustav Doetsch (1892–1977), German mathematician gained his Habilitation here
 Luise Druke (born 1948), German scholar and United Nations practitioner
 Irmgard Flügge-Lotz (1903–1974), German-American mathematician and engineer
 Henrich Focke (1890–1979), German aviation pioneer
 Erich Gutenberg (1897–1984), German economist.
 Maximilian Emil Hehl (1861–1916), German Architect who emigrated to Brazil and designed the Neo-Gothic São Paulo Cathedral
 Pascual Jordan (1902–1980), theoretical and mathematical physicist, politician (CDU)
 Wolfgang Jüttner (born 1948), German politician (SPD)
 Carola Lentz (born 1954), German social anthropologist
 David McAllister (born 1971), German politician (CDU)
 Christian Otto Mohr (1835–1918), civil and structural engineer
 Carl Adam Petri (1926–2010), mathematician, logician and computer scientist
 Frank Pohlmann (born 1959), American politician and businessman
 Reinhold Rudenberg (1883–1961), Head of the Department of Electrical Engineering at the Harvard Graduate School of Engineering, inventor of i.e. carrier current communications

Panorama

See also
 German National Library of Science and Technology
 List of universities in Germany
 List of colleges and universities

Notes

References

External links

 Leibniz Alliance Hannover (LEAH)

Universities and colleges in Lower Saxony
Technical universities and colleges in Germany
Educational institutions established in 1831
Buildings and structures in Hanover
1831 establishments in the Kingdom of Hanover
Tourist attractions in Hanover
1831 establishments in Germany

Leibniz University Hannover


Antoine, Louis și Mathieu Le Nain sunt trei frați, pictori francezi de la începutul secolului al XVII-lea.

Biografii
Născuți în regiunea Laon, provincia Picardia, Franța între 1593 și 1607, Antoine, Louis și Mathieu Le Nain sunt fiii unui sergent regal în Picardia, Isaac Le Nain, a cărui căsătorie cu Jeanne Prévost — a dat cinci copii. Datele de naștere sunt incerte, registrele parohiale au fost distruse de războaie: se avansează, de obicei, (Champfleury) 1593 pentru Antoine, 1603 pentru Louis și 1607 pentru Mathieu, dar fără nicio certitudine.

Casa lor natală, amplasată în actualul "Square des Frères Le Nain ", a fost distrusă de un bombardament în 23 iunie 1944, dar o fotografie există în arhivele departementale din Aisne.

De asemenea, nu se cunosc condițiile în care au învățat. Claude Leleu, un canonic de la catedrala din Laon, doctor de Sorbona, indică, într-o poveste manuscrisă a orașului său, redactată între 1711 și 1723, că cei trei frați au învățat meserie " la un pictor estranger (= străin) ", probabil flamand, având în vedere afinitatea lor cu stilul urmașilor lui Pieter Bruegel cel Bătrân, frații Teniers, de exemplu.

Îi regăsim la Paris, în anul 1630, locuind împreună în rue Princesse. Antoine,  admis în anul anterior ca "meșter zugrav" în Saint-Germain-des-Prés, a deschis un atelier cu Louis și Mathieu ca "tovarăși" în dependințele abației, care adăpostește o colonie de pictori flamanzi. Acesta este începutul unei producții de mai mult de 2000 de pânze, din care nu se mai știu astăzi mai mult de 75, atribuite în mod oficial.

La 20 ianuarie 1648 a fost înființată Academia regală de pictură și sculptură din Paris, la care cei trei frați au devenit membri în luna martie. Dar și Louis și Antoine mor pe 23 și pe 25 mai ale aceluiași an, probabil victime ale unei epidemii.

Mathieu a trăit până în 1677, bucurându-se de o mare reputație, fiind declarat oficial "pictor al Orașului Paris" încă din 1633, a fost decorat cu Ordinul Saint Michel în 1662 și menționat drept "cavaler" în unele documente ; el se numește " Sieur de Jumelle ", după numele uneia dintre proprietățile sale în Laonnois. A pictat portretele lui Mazarin, al reginei Anna de Austria și al lui Cinq-Mars.

Misterele Le Nain
Dincolo de incertitudinea cu privire la datele lor de naștere și de condițiile de formare a acestora, lucrările fraților Le Nain  prezintă particularitatea de a nu fi fost semnate, sau – atunci când acestea au fost, din 1641 – de a purta numai numele de familie (Le Nain fecit): opere la mai multe mâini ? Întrebarea persistă încă din secolul 17 asupra acestei foarte delicate probleme de atribuire.

Canonicul Leleu distinge în manuscrisul său dispozițiile artistice ale celor trei frați:

(" Caracterele lor erau deosebite ... Antoine era meșter în miniaturi și portrete în raccourci, Louis, cel mijlociu, reușea în portrete până la talie și în formă de bust; Mathieu, care era cel mai mic, prefera tablourile mari, precum acelea zugrăvind mistere, martiriul sfinților, bătălii și alte asemenea.")
Mariette (1694-1774), mare cunoscator al secolului 18, afirma că Antoine și Louis lucrau în comun și că era imposibil să se facă distincția pe o pânză cât aparține fiecăruia. Paul Jamot i-a atribuit lui Antoine lucrările mai primitive, în culori vii și mai dense, cum ar fi cele două mici tablouri de la Luvru, Reuniune de familie, din 1642, și Portret într-un interior, din 1647. Lui Mathieu, el îi atribuie diverse lucrări care reflectă "spiritul său marțial", de pildă celebra Corp de Gardă (1643) sau Întâlnirea de amatori  (Luvru). El l-a scos în evidență pe Louis, poetul, autorul de pure elegii domestice. Dar ce putem spune despre picturile lor religioase și mitologice descoperite mai târziu ?

În catalogul scris pentru marea expoziție dedicată Fraților Le Nain, din octombrie 1978 până în ianuarie 1979, la Grand Palais din Paris, Jacques Thuillier consideră că distingerea între diferitele mâini este foarte delicată, în stadiul actual al cunoștințelor noastre, și refuză să se pronunțe: ("Nu a venit încă ziua în care să putem defini cu exactitate geneza unui tablou precum Familie de țărani. Un studiu atent, ajutat de mijloace științifice, va separa, fără îndoială, cele trei mâini: și noi sperăm că expoziția actuală va grăbi foarte mult acest rezultat. Chiar și atunci, tot ne va rămâne să distingem inspirațiile: adică esențialul. Și dacă, așa cum e firesc să credem, cei trei frați au fost pe cât de diferiți în caracter, pe atât de legați între ei, pe cât de sârguincioși în a-și contopi munca, pe atât de dornici să-și exprime personalitatea, atunci cheia acestei creșteri triple ne poate scăpa odată pentru totdeauna ").Noua expoziție care se desfășoară de la 22 martie la 26 iunie 2017, la Luvru-Lens este de excepție: acesta reunește 55 din cele 75 de tablouri cunoscute ale fraților Le Nain sub titlul " Misterul Le Nain "; N. Milovanovic, curator al expoziției și șef curator la Luvru a luat hotărârea de a grupa stilistic tablourile("... în funcție de elementele pe care le propunem să le atribuim lui Louis, Antoine și Mathieu. Dar este încă arbitrar astăzi să se dea un nume unei picturi a Fraților Le Nain, un "Louis" care se poate dovedi a fi "Antoine" și invers. Aceste grupări, totuși, circumscriu personalități artistice pe care expoziția propune să le supună ochilor și judecății publicului "și face o distincție între lucrări între cele trei "mâini" în mai multe secțiuni tematice: ("Louis, un geniu necunoscut? Antoine: portretist și miniaturist ? sau Mathieu: un ambițios ". Cu cât trece mai mult timp, cu atât diferențele de sensibilitate, de geniu artistic, apar mai vizibil între cei trei. Dar nu ne putem închipui nici că au pictat fiecare în colțul lui: în unele picturi, există în mod clar două mâini și etape diferite de creație") precizează curatorul expoziției.

O secțiune finală prezintă tablouri atribuite în mod eronat fraților Le Nainc și altor maeștri olandezi de inspirație și stil comparabile, care sunt o dovadă a reputației și a succesului lor la mijlocul secolului 17.

O celebritate de care Mathieu a beneficiat, urmând o carieră strălucită după moartea celor doi frați mai mari, ocupându-se atât de scene de gen (Tutungeria pe care o termină, Corpul de gardă ), precum și scene religioase pentru biserici din Paris.

Posteritatea
Triumful clasicismului cu Poussin, și influența "Rubéniștilor" la Academie în a doua jumătate a secolului 17, avea să umbrească repede faima fraților Le Nain. Registrele Academiei nu păstrează nici o urmă a lui Mathieu după 1649.

Încă din 1688, în " Discuții cu privire la viața și faptele celor mai excelenți pictori vechi și moderni ", André Félibien, arhitect și istoriograf francez, un mare admirator al lui Poussin, dedică fraților Le Nain un scurt pasaj : ("Frații Le Nain făceau portrete și povestiri, dar într-un mod care nu era nobil, adesea reprezentând subiecte simple și neatractive "(IV: 215).)
Posteritatea picturii lor reflectă schimbări în gustul artistic în cursul secolelor următoare. Înscrise în registrele de Academiei Regale ca "pictori de bambochades" (este vorba de scenele de gen popularizate de un pictor din Harlem, Olanda, și anume Peter Van Laere, zis  Bamboche, care locuia la Roma între 1626 și 1639), fapt confirmat de către criticul de artă Mariette în al său Abecedario: ("Antoine și Louis Le Nain au pictat bambocurile în stilul francez. Ei au fost de acord atât de perfect în lucrarea lor încât era aproape imposibil să distingem ceea ce fiecare a făcut în aceeași imagine; pentru că au lucrat în comun și în studioul lor nu exista nici o pictura în care nici unul dintre ei nu și-a pus mâna.)
Luate, în secolul 18, drept creații olandeze, lucrările lor au fost tot mai puțin căutate.
Abia Champfleury, un critic literar și scriitor aproapiat lui Balzac, care va scoate, prin cercetări minuțioase, din uitare pe cei trei frați, laudându-le atașamentul față de ținutul lor natal din care este și el originar, regiunea Laonois. Sainte-Beuve se bazează pe studiile lui Champfleury pentru a-i evoca pe Le Nain  într-una din "Noile discuții de Luni", în 1875, subliniind filiația lor cu Chardin, dar considerând că " aceștia îi sunt superiori, de o morală mai pronunțată, de o bonomie mai veche". Dar reticența rămâne: Ernest Chesneau, un critic dintre cei mai influenți și Inspector la Beaux-Arts, în epoca Second Empire, găsește că Champfleury se lasă dus de entuziasm, și vede în frații Le Nain ("niște oameni cumsecade care au pictat solid, apăsat, dar pe care nicio flacără interioară, precum și nicio anxietate privind frumusețea plastică, nicio preocupare pentru procedeele tehnice nu i-au mișcat vreodată.")Acest filon realist va încuraja totuși un interes reînnoit în picturile lor: Courbet se inspiră din picturile lor, Corot amintește atmosfera elegiacă a lui Louis, și redescoperă prin ei lumina moale a satelor din Île-de-France. Se spune chiar că Cézanne a rămas mult timppe gânduri în fața Jucătorilor de cărți, și recentele descoperiri a unor picturi religioase sau mitologice ale Frațolor Le Nain a atras atenția criticii și a publicului, în același timp repunând în discuție atribuirile făcute fiecăruia.

Lucrări
În stadiul actual de cunoaștere a lucrărilor fraților Le Nain, la o producție estimată de către J. Thuillier la mai mult de 2 000 de picturi, dintre care 200 figurau încă în inventarul atelierului lui Antoine la moartea sa, în 1677, doar 75  sunt în prezent recunoscute ca atare. Fără a aduce atingere competențelor respective (a se vedea distincțiile făcute de expoziția de la Luvru-Lens), se pot distinge printre subiectele acoperite: scene de gen (" bambochades " în stil francez, printre care scenele din viața țăranilor sunt cele mai frecvente), portrete și scene religioase sau mitologice.

Scene de gen
Capodopera este, potrivit lui J. Thuillier, "Familie de țărani" de la Luvru, pictură reapărută abia în 1914, la Hotel Drouot, achiziționate de Muzeul Luvru în 1915, grație unor fonduri oferite de o moștenire. " Le Nain, dincolo de toate excepțiile și toate prestigiile, înscrie aici poemul esențial al pământului și al timpului ".

Se pare că revin în vogă aceste tablouri de gen la Paris, sub influența picturii flamande (Teniers), a lui Van Laer (le Bamboche), a lui Sébastien Bourdon, cel care îi împinge pe Le Nain să apeleze la aceste subiecte: s-au familiarizat cu oamenii și peisajele din Laonnois. Ei au o serie de proprietăți pe care le închiriază și au păstrat crama de la Bourguignon-sous-Montbavin unde locuiesc uneori și un teren  "La Jumelle" de la care Mathieu își va lua numele.

"Ei cunosc perfect condițiile de viață, mentalitatea, arhitectura și mediul acestui pământ răvășit de războaiele religioase, și apoi de episoadele din Războiul de Treizeci de Ani : martori sunt " pereții fermei  pe jumătate cazuți din Șareta, capela ferestrele înfundate din Peisaj din Hartford, iar hainele cârpite la toate capetele pe care le vedem în jumătate dintre picturi ". " Chipurile de fermieri locali sunt familiare, încât găsim în tablouri diferite: personajul așezat la dreapta în Fierăria lui Vulcan este la fel cu cel care stă la dreapta în Prânz de țărani, țăranca bătrână așezată la stânga, pe aceeași pânză amintește de Călugăriță din Avignon. Forja și crama din Mons-en-Laonnois , cu siguranță, au servit ca model pentru cele două tablouri, Forja sau Țărani în fața casei lor de la muzeul din San Francisco.

Pictura lor transcende stilul convenit la scenele de gen și gustul pentru pitoresc : ea se străduiește să exprime, dincolo grija pentru realitate, un sentiment de demnitate și de viață interioară a personajelor prin grija acordată notării atitudinilor și privirilor, care stabilesc o relație între pictură și privitor.

Caracteristicile care dezvăluie influența lui Caravaggio și vocația de portretist a Fraților Le Nain, ajunge la maturitate deplină : "Numai lucrările de maturitate îi arată pe Le Nain capabili de a aborda tema cea mai banală și de a o regândi din interior, uitând toate tradițiile anterioare, capabili de a regăsi esența umană imediată. "

Aceste caracteristici se regăsesc în mai multe scene de gen, uneori colorate cu anecdote, din următoarele tablouri, ale căror reproduceri sunt, în cea mai mare parte, accesibile de pe Wikimedia Commons :

Atribuite lui Louis Le Nain

 Jucătorii de cărți, circa 1635-1638, Londra, Royal Collection Trust, Majestatea sa Regina Elisabeta a II-a.
 Vizita la bunica, în 1640, muzeul Ermitaj, Sankt Petersburg.
 Loc câmpenesc, c. 1640, Galeria Națională de Artă, Washington
 Jucătorii de Table, c. 1640, musée du Louvre.
 Șareta sau Revenirea Cositului (1641), ulei pe pânză, 56 x 72 , Musée du Louvre, Paris
 Familie de țărani într-un interior, din 1642, ulei pe pânză, 113 x 159 cm, Musée du Louvre, Paris
 Familia fericită sau Întoarcerea la botez, 1642, muzeul Luvru.
 Interiorul țărănesc cu bătrân cântând din fluier, la 1642, la Muzeul de Arta Kimbell, Fort Worth, Texas.
 Popas călărețului în 1640, la Victoria and Albert Museum, Londra.
 Familia lăptăresei (1641), ulei pe pânză, 51 × 49 , Saint-Petersburg, Muzeul Ermitaj
 Prânz țărănesc (1642), ulei pe pânză, 97 × 122 , Musée du Louvre
 Forja (1642-1643), ulei pe pânză, 69 × 57 , Musée du Louvre, Paris
 Tutungerie (1643), ulei pe panza, 117 x 137 cm, Paris, Musée du Louvre (completat de către Mathieu)
 Interior țărănesc, (sau Mathieu?) în jurul 1645, National Gallery of Art, Washington.

Atribuite lui Antoine Le Nain

 Întâlnire muzicală, de asemenea, cunoscut ca Reuniune de familie, 1642, ulei pe cupru, Muzeul Louvre
 Înainte de lecția de dans, Staatliche Kunsthalle, Karlsruhe, Germania
 Muzicantul satului,  1642, ulei pe cupru, Detroit Institute of Arts.
 Micii jucători de cărți, 1640-1645, ulei pe cupru, Clark Institutul de Artă, Williamstown, Massachusetts, (Statele Unite ale Americii)

Atribuite lui Mathieu Le Nain

 Țărani într-o '"creutte" (carieră de calcar), Petworth Casa, Petworth, Anglia.
 Interior țărănesc, (sau Louis ?) 1640-1645, National Gallery of Art, Washington.
 Cearta, 1640, Muzeul Național din Țara Galilor.
 Jucătorii, Rijksmuseum, Amsterdam, Olanda.
 Concertul , Muzeul de Artă și Arheologie din Laon.
 Muzicieni, Dulwich Picture Gallery.
 Trișorii, Musée des Beaux-Arts din Reims.
 Renegarea Sfântului Petru, Muzeul Luvru.

Atribuite celor trei frați

 Venus în fierăria lui Vulcan (1641), ulei pe pânză, 150 × 117 , Muzeul de arte frumoase din Reims
 Patru figuri la o masă (circa 1643), ulei pe pânză, 45 × 55 , National gallery, Londra
 Isus copil îngenunchind în fața instrumentelor Pasiunii, 1642-1648, 77 × 59

Portrete, scene religioase sau mitologice

Scenele religioase sau mitologice răspund la comenzi ale bisericilor din Paris sau ale unor amatori bogați într-un moment când Frații Le Nain  sunt pictorii cei mai apreciați.

Compozițiile religioase predomină la Mathieu, după cum confirmă inventarul după moarte, în 1677.

 Bacchus descoperi nd-o pe Ariadna la Naxos, în anul 1635, ulei pe pânză, 102 x 152 , musée des beaux-arts d ' orléans, (atribuite la Louis).
 Saint Jérôme, 1643, Paris, coll. privată. (atribuită lui Louis)
 Magdalena penitentă, 1643, al. partaja. (atribuite la Louis)
 Portret al unui cavaler al ordinului Saint-Michel, Musée des Beaux-Arts de Lyon (atribuit lui Louis)
 Două fete tinere, Muzeul Boijmans Van Beuningen, Rotterdam (atribuit lui Louis)
 Triplu Portret, 1646-1648 ulei pe panza, 54,1 × 64,5 , Londra, National Gallery. (atribuite la Louis)
 Trei tineri muzicieni, în 1630, muzeul de artă din Los Angeles (atribuit lui Antoine)
 Portretul lui Henri de Lorraine, duce de Harcourt, pe la 1638-1640, Paris, colecție privată (atribuit lui Antoine)
 Portretul unui tânăr, de muzeu, Vechi Maeștri, Bruxelles (atribuită Mathieu)
 Portretul lui Jules Mazarin, castelul  Versailles. (atribuită lui Mathieu)
 Buna Vestire, Muzeul Rolin, Autun, Franța. (atribuit lui Mathieu)
 Pelerinii din Emaus (în apropiere de 1645), ulei pe pânză, 75 x 92 , Paris, Musée du Louvre (atribuit lui Louis)
 Hristos cu Maria și Marta, ulei pe pânză, muzeul de arte frumoase din Rennes. (atribuit lui Mathieu).
 Alegoria Victoriei (atribuit lui Mathieu pe la 1635), ulei pe panza, 151 x 115 , Musée du Louvre
 Adorația magilor (atribuit lui Mathieu 1648), ulei pe panza, 117 × 88 , Meaux, Muzeul Bossuet

Descoperit în anul 2000 într-un pod în Lunéville, Renegarea Sfântului Petru, a fost oferit în anul 2010  Muzeului Luvru de către compania de asigurări AXA.

În interiorul bisericii din Saint-Denis-de-Pile este expusă pictura Vizită, oferită parohiei de către ducele Decazes în 1818.

Note

Frați celebri
Pictori francezi din secolul al XVII-lea

Frații Le Nain


نادية الجندي ممثلة مصرية. بدأت مشوارها الفني بفيلم جميلة عام 1958 بدور المجاهدة علياء، تجاوزت سنوات عملها السينمائي 64 عاماً.

عن حياتها

نشأت نادية الجندي في عائلة من الطبقة المتوسطة، لأب يعمل في المقاولة وإنشاء المباني، وكان أبوها عبد السلام الجندي أحد أعلام حزب الوفد قبل ثورة 1952م. وتلقت تعليمها الأولي في مدرسة نبوية موسى، وفي السنة الأخيرة من التوجيهية شاركت في مسابقة ملكة جمال الإسكندرية ربيع سنة 1958، كما نالت كأس المناطق المصرية في التمثيل في نفس العام 1958، وهو ما أهّلها أن تكون في دور المجاهدة عليا في فيلم جميلة مع ماجدة ورشدي أباظة وأحمد مظهر، ومن إخراج يوسف شاهين، وتم عرضه في 9 ديسمبر 1958، وفي ذلك قالت الجندي: . ثم جسدت العديد من الأدوار الصغيرة في سيتنات القرن العشرين، وعملت خلالها في السينما اللبنانية وكان آخر أعمالها في لبنان فيلم عالم الشهرة سنة 1971. ولها فيلمين في قائمة أفضل 100 فيلم في تاريخ السينما المصرية حسب استفتاء النقاد، هما: فيلم جميلة سنة 1958، وفيلم ميرامار سنة 1966. وفيلم ميرامار وصفته الجندي بأنه قمة أعمالها السينمائية.

عادت الجندي إلى مصر كي تقوم بالبطولة، ونجحت أفلامها التي انتجتها، وذاع صيتها بعد مسلسل الدوامة سنة 1973 مع محمود ياسين. وفي العام التالي 1974 عرض فيلم بمبة كشر، والذي حقق لها شهرة واسعة، وبلغت تكاليف إنتاج الفيلم 55 ألف جنيه، وحقق إيرادات بلغت 52442 جنيها في 16 إسبوع عرض بسينما ريفولي بالقاهرة.

شاركت بعدها في عدة أفلام حتى عام 1980 الذي قامت فيه ببطولة فيلم الباطنية والذي جعلها إحدى أهم نجمات حقبة الثمانينات، وبيعت الأفلام باسمها ولقبها (نجمة الجماهير)، ومن أهم أفلامها في تلك الفترة (وكالة البلح، خمسة باب، جبروت امرأة، شهد الملكة، الضائعة، الإرهاب). قدمت أيضًا خلال فترة التسعينات مزيدًا من الأفلام التي حققت إيرادات كبيرة أثناء عرضها بدور العرض، مثل (مهمة في تل أبيب، الجاسوسة، امرأة هزت عرش مصر، اغتيال، 48 ساعة في إسرائيل)، وكان آخر أفلامها الرغبة. ومع ظهور أفلام الكوميديا الجديدة في السينما اتجهت إلى العمل في التلفزيون، فقدمت مسلسلات عديدة منها (مشوار امرأة، من أطلق الرصاص على هند علام، ملكة في المنفى، أسرار، سكر زيادة).

حياتها الأسرية
تزوجت مرتين، وكان زواجها الأول من الفنان عماد حمدي عام 1962، وأنجبت إبنها الوحيد «هشام» وعاشت معهُ حتى عام 1974، والثانية من المنتج السينمائي محمد مختار عام 1978 إلا أنها انفصلت عنهُ عام 1995.

أعمالها

المسلسلات

الأفلام

المراجع

روابط خارجية

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الإسكندرية
ممثلات أفلام مصريات
ممثلات تلفزيون مصريات
ممثلات مصريات في القرن 20
ممثلات مصريات في القرن 21
ممثلات من الإسكندرية

نادية الجندي


نظام الإطلاق العامودي  هو نظام لإطلاق الصواريخ من الغواصات والسفن الحربية. تم تطوير هذا النظام من أنظمة الإطلاق التي كانت تستخدم في الغواصات من أجل إطلاق الصواريخ البالستية، وهو أصغر ويمكنه إطلاق الصوايخ الجوالة وصواريخ أرض-جو.

هناك نوعان من الإطلاق في هذا النظام، الساخن والبارد. في الإطلاق الساخن ترتب الصواريخ في شبكة ولكل صاروخ غطاء، وعند الإطلاق يعمل محرك الصاروخ في الخلية، ويستخدم هذا النظام في الغرب. أما النظام البارد فيتم قذف الصاروخ من الخلية قبل أن يبدأ المحرك، ويستخدم هذا النظام من قبل روسيا والصين.

انظر أيضا
 صندوق إطلاق مدرع

مصادر

أسلحة بحرية
اختراعات روسية
اختراعات سوفيتية
صواريخ موجهة
صواريخ وقذائف
قذائف موجهة

نظام إطلاق عامودي


Benalmádena er en by i Andalusien i det sydlige Spanien. Byen har  indbyggere og ligger 12 kilometer vest for Málaga på Costa del Sol mellem Torremolinos og Fuengirola. Den gæstes af et stort antal turister. Benalmadena-området er er kendt for sine strande, turistattraktioner som Colomares Slot og "Benalmadena Marina" og er hjemsted for den 33 meter høje buddhistiske "Benalmádena Stupa".

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Andalusien

Benalmádena


The Torrey pine (Pinus torreyana) is a rare pine species in California, United States. It is a critically endangered species growing only in coastal San Diego County, and on Santa Rosa Island, offshore from Santa Barbara in Santa Barbara County. The Torrey pine is endemic to the California coastal sage and chaparral ecoregion.

Taxonomy
The species epithet torreyana is named for John Torrey, an American botanist, after whom the coniferous genus Torreya is also named.

Description
Pinus torreyana is a broad, open-crowned pine tree growing to  tall in the wild, with  long leaves ('needles') in groups of five. The cones are stout and heavy, typically  long and broad, and contain large, hard-shelled, but edible, pine nuts. Like all pines, its needles are clustered into 'fascicles' that have a particular number of needles for each pine species; in the Torrey pine there are five needles in each fascicle. Like all pines, it has strobili, structures that function as a flower but look like a small cone, which for the Torrey pine look like a yellow bud in a male strobilus and like a small red cone in a female.

Torrey pines are sometimes afflicted with witch's broom (or "gorilla's nest"), an unusually dense cluster of needles that looks somewhat like a bird's nest, caused by disease or other causes.

There are two subspecies or varieties. These are said to be distinguished by the following characteristics, as well as possibly differing in the terpenoid (beta-phellandrene, limonene, cineole, etc.) profile.

Distribution
The extant population of Pinus torreyana is restricted to trees growing in a narrow strip along the Southern California coast in San Diego. There is also a population of the variety Pinus torreyana var. insularis in two groves on Santa Rosa Island, a California Channel Island off the coast of Santa Barbara. The presence of Torrey pines along the semi-arid coast of San Diego and Santa Rosa Island (rainfall less than 15 inches per year) is probably a relict population of a much more extensive Ice Age distribution. Coastal fog during spring and summer along the San Diego and Santa Rosa Island coast provides just enough moisture to supplement the fairly low winter rainfall, allowing for survival of the species in the wild habitat zone.

Ecology
The native habitat of Pinus torreyana is coastal sage scrub, a plant community, growing slowly in dry, sandy soil. The root system is extensive. A tiny seedling may quickly send a taproot down  seeking moisture and nutrients. A mature tree may have roots extending . Exposed trees battered by coastal winds are often twisted into beautiful sculptural shapes resembling large bonsai, and rarely exceed  tall.

The seeds are eaten by birds and rodents. Like most pine tree species, the seeds have a wing attached to them, but in this species it is papery, breaks off easily, and is entirely non-functional, so this tree is entirely reliant upon animals to disperse its seeds. The scrub jay (Aphelocoma californica) is the most important species when it comes to dispersal of the seeds (on the mainland). Scrub jays and perhaps also squirrels are thought to be spreading the species into adjacent parklands from gardens around San Diego.

The caterpillars of the moth Gloveria arizonensis have been confirmed to feed on this tree in the wild.

Stratification, which is the process of subjecting seeds to (moist) cold, encourages germination in Torrey pine seeds

Uses

Food
The pine nuts were once eaten by the Kumeyaay tribe of Native American people.

Cultivation
Although considered endangered in the wild, Torrey pine is often planted as an ornamental tree around San Diego, coastal and inland southern California, and even the Central Valley. A single tree planted in a suburb of San Diego in the 1940s or 1950s has grown tall and straight, and to a large size, . Shipley Nature Center states it can grow to  in height in cultivation. It is sold by at least ten different plant nurseries in California as of 2020.

Forestry
Pinus torreyana has been considered as a plantation tree for forestry use in Australia, New Zealand and Kenya.

Culture
In San Diego County it is considered a local icon, where it lends its name to Torrey Pines State Reserve, Torrey Pines State Beach, Torrey Pines Golf Course, Torrey Pines High School, and Torrey Pines Gliderport, as well as numerous local roads and businesses (e.g., Torrey Pines Bank, Torrey Pines Property Management Company, Torrey Pines Landscape Company, and Torrey Pines Law Group.)

Conservation
There is some disagreement about the total population of Pinus torreyana. In general, only the populations in Torrey Pines State Reserve (TPSR) and on Santa Rosa Island are deemed to count as the wild population, not the trees planted around San Diego and wider California. In the 1970s it was estimated that the population in the TPSR and on Santa Rosa Island was about 9,000 individuals, but many of these trees have since died due to forest fires, drought and a series of infestations of a bark beetle, as well as being stressed by air pollution. There were only a hundred trees surviving in the early 20th century. As of 2016 it is thought by the California Native Plant Society that the population of this species is some 3,000 individuals. In 2011, Aljos Farjon, assessing the conservation status of this species for the IUCN, estimated that the total population of P. torreyana was now 4,500 individuals. He states that there is a slow decline of the numbers, especially of the trees not found within the TPSR on the mainland.

The Torrey pine is protected by a city tree ordinance in Del Mar, near the native habitat, and construction projects and citizens require a permit for its removal.

Gallery

References

External links

 USDA PLANTS entry
 USDA Plants Profile: Pinus torreyana
 Torrey Pines State Reserve
 Calscape, California Native Plant Society: Torrey Pine (Pinus torreyana)
 Jepson Manual Treatment: Pinus torreyana
  Pinus torreyana Photo gallery

Pinus
Pinus taxa by common names
Endemic flora of California
Trees of the Southwestern United States
Natural history of the California chaparral and woodlands
Natural history of the Channel Islands of California
Natural history of San Diego County, California
Taxa named by Charles Christopher Parry
Taxa named by Élie-Abel Carrière
Edible nuts and seeds
Trees of Mediterranean climate

Torrey pine


Igor Wladimirowitsch Borissow (; * 1979) ist ein ehemaliger russischer Bogenbiathlet.

Igor Borissow gewann bei den Weltmeisterschaften 2003 in Krün mit Silber hinter Andrei Markow und vor Daniele Conte im Verfolgungsrennen seine erste internationale Medaille. Ein Jahr später konnte er in Pokljuka zwar keine Einzelmedaille gewinnen – im Sprintrennen wurde er gar disqualifiziert –, gehörte aber mit Iwan Maslennikow, Igor Samoilow und Markow zur siegreichen russischen Staffel und gewann damit seinen ersten Weltmeistertitel. Die folgende Saison stand ganz im Zeichen eines alles überragenden Igor Borissow. Er gewann nicht nur die Gesamtwertung des Weltcups, sondern auch die Wertungen im Sprint, der Verfolgung und dem Massenstart. Auch bei den Weltmeisterschaften in Forni Avoltri gewann der Russe mit Sprintrennen, dem Verfolger und dem Massenstartrennen alle möglichen Einzelrennen. In der siegreichen Staffel kam Borissow nicht zum Einsatz.

Weblinks

Biathlet (Russland)
Weltmeister (Bogenbiathlon)
Russe
Geboren 1979
Mann

Igor Wladimirowitsch Borissow


Walter Tölke (* 22. Januar 1883 in Rengersdorf; † 22. August 1966 in Neumünster) war ein deutscher Richter.

Leben
Tölke studierte Rechtswissenschaft an der Universität Jena und wurde 1902 im Corps Franconia Jena aktiv. Die Preußische Universität zu Greifswald promovierte ihn 1910 zum Dr. iur.
Im Ersten Weltkrieg diente er von 1914 bis 1918 als Leutnant der Reserve, ausgezeichnet mit dem Eisernen Kreuz II. Klasse. In der Weimarer Republik war er Landgerichtsdirektor in Berlin. In dieser Eigenschaft verurteilte er als Vorsitzender des Schöffengerichts Charlottenburg am 10. Dezember 1928 George Grosz unter anderem wegen der Karikatur "Christus mit der Gasmaske" mit der Unterschrift "Maul halten und weiterdienen" in 1. Instanz zu jeweils 2000 Mark Geldstrafe, ersatzweise zwei Monate Gefängnis. 1937 kam er an das Reichsgericht. Er war bis 1945 im I. Zivilsenat des Reichsgerichts tätig. 1945/46 wurde er Richter und Senatspräsident am Oberlandesgericht Gera. Er schied Ende 1951 aus. Walter Toelke galt dem DDR-Justizministerium als Richter "alter Schule, der nicht gewillt ist, sich umzustellen". Am 9. August 1954 zog er von Erfurt nach Nortorf.

Mitgliedschaften
 1918–1933 Mitglied der DNVP
 nach 1945 LDPD

Schriften
 mit Reinhard von Godin und Hans von Godin: Ehegesetz vom 20 Februar 1946: Mit Abdruck der noch in Kraft befindlichen Bestimmungen der Durchführungsverordnungen zum Ehegesetz vom 6. Juli 1938, 2 Auflagen Berlin 1947, 1950.

Weblinks
 Eintrag in "Gerhard Köbler: Wer ist wer im deutschen Recht"

Einzelnachweise

Richter (Reichsgericht)
Corpsstudent (20. Jahrhundert)
DNVP-Mitglied
LDPD-Mitglied
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Träger des Eisernen Kreuzes II. Klasse
Leutnant (Preußen)
Deutscher
Geboren 1883
Gestorben 1966
Mann

Walter Tölke


Mahatma, Sanskritçe "Büyük Ruh" (महात्मा mahātmā: महा mahā (büyük) + आत्मं veya आत्मन ātman (ruh)). Bu yakıştırma Gandhi gibi topluma mal olmuş kişilere yapılmaktadır. Kaynaklarda Mahatma yakıştırmasının Gandhi'ye kim tarafından verildiği değişmektedir. Bazı kaynaklar Rabindranath Tagore'nin bu yakıştırmayı ilk kez uygun bulduğunu yazmaktadır. Diğer taratfan "Mahatma" unvanı Gandhi'ye ilk kez 21 Ocak 1915'te Nautamlal Bhagavanji Mehta at Kamribai okulunda, Jetpur, Hindistan'da verilmiştir.

Bu terim yetenekli, özgür ruhlu ve profesyonel olanlara verilir.

İlk kez Madam Blavatsky'nin 19. yüzyılda Teosofiksel literatüründe popüler hale gelmiştir. Madam Blavatsky'nin açıklamasına göre kitabın içindekiler kendisine Mahatmalar tarafından bildirilmiştir.

Mistisizm

Mahatma


La Plymouth Explorer concept est une voiture de sport concept car GT de 1954, du constructeur automobile américain Plymouth (Chrysler).

Historique
Ce concept car est conçu par le chef-designer Virgil Exner de Chrysler, en collaboration durant les années 1950 avec le designer italien  de Ghia à Turin.

Elle est motorisée avec un moteur 6 cylindres en ligne de 3,6 L de cylindrée de 110 ch pour 185 km/h de vitesse de pointe

Ce concept car de 1954 est en concurrence entre autres avec des Chevrolet Corvette C1, Ford Thunderbird, Kaiser Darrin, Pontiac Bonneville Special, Volkswagen Karmann Ghia, ou Mercedes-Benz 300 SL...

Voiture de collection
Ce modèle unique, entièrement restauré avec sa couleur verte d'origine, est acquis depuis les années 1990 par le Petersen Automotive Museum de Los Angeles en Californie.

Notes et références

Voir aussi

 Automobile de collection
 Construction automobile aux États-Unis

Liens externes

Explorer
Véhicule conceptuel
Coupé GT
Automobile des années 1950

Plymouth Explorer


L'expression « mosquée-cathédrale » peut faire référence à :
 la mosquée-cathédrale de Cordoue ;
 la  ;

L'expression « mosquée-cathédrale » est la traduction littérale de l'expression russe «  », qui signifie en français  (la grande « mosquée du vendredi »), de l'arabe . L'expression est utilisée dans le monde russophone pour désigner :
 la  ;
 la  ;
 la mosquée-cathédrale de Kharkiv ;
 la  ;
 la mosquée-cathédrale de Moscou ;
 la  ;
 la  ;
 la  ;
 la mosquée Kebir-Jami, à Simferopol, parfois qualifiée de « mosquée-cathédrale » ;
 la nouvelle  ;
 la .

Voir aussi

 la cathédrale d'Ani, temporairement une mosquée ;
 la cathédrale de l'Incarnation de Grenade, érigée sur une ancienne mosquée ;
 la cathédrale de Kars, actuellement la mosquée Kümbet ;
 la cathédrale Notre-Dame du Siège de Séville, érigée sur une ancienne mosquée ;
 la cathédrale du Sacré-Cœur-de-Jésus de Tripoli, actuellement la Grande Mosquée Gamal Abdel Nasser ;
 la cathédrale Sainte-Marie de Tolède, érigée sur une ancienne mosquée ;
 la cathédrale Sainte-Marie de Valence, érigée sur une ancienne mosquée ;
 la cathédrale Sainte-Sophie de Nicosie, actuellement la mosquée Selimiye ;
 la cathédrale de Silves, anciennement une mosquée ;
 la Grande Mosquée des Omeyyades, érigée sur une ancienne cathédrale ;
 la mosquée Ketchaoua, temporairement la cathédrale Saint-Philippe ;
 la mosquée Lala-Mustapha-Pacha, anciennement la cathédrale Saint-Nicolas ;
 la  ;
 la .

Mosquée-cathédrale


هليفاخا (Глеваха) هي بلدة من النمط المدني في محافظة كييف في أوكرانيا.

مراجع

مدن أوكرانيا

هليفاخا


X Direct er en film instrueret af Jesper Maintz Andersen, Karsten Bartholin, Bo Dalum, Nikolaj B. Feifer, Lasse Hoile, Daniel Horowitz, Silja Espolin Johnson, Lars Pedersen, Martin Weinreich og Mikael Woelke.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2001

Eksperimentalfilm fra Danmark

X Direct


Til en lille pige er en efterladt digtsamling, skrevet af Tove Ditlevsen og udgivet i 1978 efter hendes død.

Litteratur
 Ditlevsen, Tove:Til en lille pige (1978), Gyldendal -

Bøger af Tove Ditlevsen
Litteratur i 1978
Bøger udgivet posthumt

Til en lille pige


Vjetroelektrana Jasenice je vjetroelektrana u općini Jasenice, pored zaseoka Bobija. Sastoji se od 2 dijela, oba imaju po 5 vjetroagregata tvrtke Enercon, koji su prilagođeni ekstremnim udarima bure prisutnima na tom području, dakle ukupno 10 vjetroagregata. Prvi dio, Jasenice I je otvoren 18. siječnja 2020., na Dan općine Jasenice. Drugi dio se još gradi. Snaga vjetroparka je 20 MW, oba dijela vjetroparka po 10 MW. a projekt je vrijedan 15 milijuna eura. Predviđena godišnja proizvodnja (Jasenice I) jest 22 GWh, što je dovoljno za 6000 kućanstava.

Nalazi se odmah pokraj bivše tvornice glinice u Obrovcu.

Vidi još
• Vjetroelektrana Bruška

• Vjetroelektrana Zadar 4

• Vjetroelektrana Ravne 1

• Vjetroelektrana Korlat

Izvori

Jasenice
Zadarska županija

Vjetroelektrana Jasenice