Esta lista cita os acidentes e incidentes aéreos ocorridos em 2021 no qual o primeiro ocorreu no dia 9 de janeiro de 2021 e o último relatado até o presente momento ocorreu no dia 8 de dezembro de 2021, do mais letal, acabou ceifando ao menos 62 pessoas. No total este ano até agora houve 19 incidentes aéreos que envolveram 769 pessoas entre passageiros e tripulantes, deixando 63 feridos e 213 mortos.

Entre as vítimas notórias em estes acidentes aéreos estão:

 Jogadores de futebol do time de Palmas vitimados no acidente ocorrido no dia 24 de janeiro de 2021;
 Olivier Dassault, político e bilionário francês, vítima no acidente ocorrido no dia 7 de março de 2021;
 Ibrahim Attahiru, Chefe do Estado-Maior do Exército Nigeriano, vítima no acidente ocorrido no dia 21 de maio de 2021;
 Marília Mendonça, cantora Brasileira, vítima no acidente ocorrido no dia 5 de novembro de 2021.
Bipin Rawat, Chefe do Estado-Maior da Defesa da Índia, vítima no acidente ocorrido no dia  8 de dezembro de 2021

Lista

Estatísticas

Vítimas

Missões

Ver também

 Acidentes e incidentes aéreos de 2020
 Acidentes e incidentes aéreos de 2019
 Acidentes e incidentes aéreos de 2015

!Artigos novos
Acidentes e incidentes aéreos

Acidentes e incidentes aéreos de 2021


Vernon Dalhart (6 de abril de 1883 – 14 de septiembre de 1948),  de nombre original Marion Try Slaughter, fue un cantante y compositor estadounidense muy popular en las primeras décadas del  y una gran influencia en el campo de la música country.

Biografía
Dalhart nació en Jefferson (Texas) y tomó su nombre artístico de dos localidades del mismo estado: Vernon y Dalhart entre las cuales se crio en la década de 1890. Su padre, Robert Marion Slaughter murió en una pelea con su cuñado cuando Vernon tenía 10 años.

Cuando cumplió 12 o 13 años, la familia se mudó de Jefferson a Dallas, donde Dalhart, que ya tocaba el arpa de boca y la armónica, recibió clases de canto en el conservatorio.

Se casó con Sadie Lee Moore-Livingston en 1901 y tuvieron dos hijos, niño y niña. Hacia 1910 la familia se mudó a Nueva York, donde encontró trabajo tocando el piano en un almacén donde en ocasiones cantaba. Uno de sus primeros papeles fue en la ópera de Giacomo Puccini La fanciulla del West tras la cual actuaría en HMS Pinafore y Madame Butterfly.

Referencias

Véase también
Bristol sessions

Enlaces externos
Vernon Dalhart, Victor Library

 Vernon Dalhart cylinder recordings
 Discografía parcial
Dalhart en el Country Music Hall of Fame
 Country Music Records: A Discography, 1921-1942
 Vídeo Dalhart cantando  "The Runaway Train"

Cantantes de country
Personas de Texas

Vernon Dalhart


Peter Roos (født 28. marts 1941 i København) er en dansk filmfotograf og søn af Jørgen Roos.

Filmografi
Støvsugerbanden (1963) - Fotograf assistent
Kys til højre og venstre (1969) - Fotograf
Ang.: Lone (1970) - Fotograf
Er I bange? (1971) - Fotograf assistent
Christa (1972) - 2nd-unit fotograf
I din fars lomme (1973) - Fotograf
Hærværk (1977) - Fotograf
92 minutter af i går (1978) - Fotografisk assistance
Vil du se min smukke navle? (1978) - Fotograf
Krigernes børn (1979) - Teknisk Instruktion, Fotograf
Attentat (1980) - 2nd-unit fotograf
Undskyld vi er her (1980) - Fotograf
Langturschauffør (1981) - Fotograf
Ulvetid (1981) - 2nd-unit fotograf
Forræderne (1983) - Fotograf
Suzanne og Leonard (1984) - Fotograf
Walter og Carlo - op på fars hat (1985) - Fotograf
Ofelia kommer til byen (1985) - 2nd-unit fotograf, Regissør
Elvis Hansen - en samfundshjælper (1988) - Fotograf
Kærlighed uden stop (1989) - Fotograf
Den røde tråd (1989) - Fotograf
Dagens Donna (1990) - 2nd-unit fotograf
Manden der ville være skyldig (1990) - Fotograf
Krummerne (1991) - Fotograf
Krummerne 2 - Stakkels Krumme (1992) - Fotograf
Krummerne 3 - Fars gode idé (1994) - Fotograf
Sidste time (1995) - Fotograf
Mørkeleg (1996) - Fotograf
Skat - det er din tur (1997) - Fotograf assistent
Sunes familie (1997) - Fotograf
Surferne kommer (1998) - Fotograf
Bertram og Co. (2002) - Fotograf
Askepop - the movie (2003) - Fotograf

Eksterne Henvisninger

Filmfotografer fra Danmark

Peter Roos


El término Yaxché, toponímico en lengua maya, puede hacer referencia a:

 San Isidro Yaxché, una población localizada en el Tekax, Yucatán, México;
 Santa María Yaxché, una población localizada en el municipio de Mérida, Yucatán, México;
 Santa María Yaxché, una población localizada en el municipio de Tahmek, Yucatán, México;
 Yaxché, una población localizada en el municipio de Dzitás, Yucatán, México;
 Yaxché, una población localizada en el municipio de Kaua, Yucatán, México;
 Yaxché, una población localizada en el municipio de Tunkás, Yucatán, México;
 Yaxché Casares, una población localizada en el municipio de Mérida, Yucatán, México;
 Yaxché de Peón, una población localizada en el municipio de Ucú, Yucatán, México;
 Yaxché (sitio arqueológico), un yacimiento de la cultura maya en la zona Puuc del estado de Campeche; o
 San Antonio Yaxché, una hacienda en el municipio de Hopelchén, Campeche, México.

Botánica
 Yaxché es el vocablo en lengua maya que denomina el árbol de la ceiba o ceibo (Ceiba pentandra).

Yaxché


Puissance (französisch 'Stärke', 'Macht') ist ein schwedisches Martial-Industrial-/Neoklassik-Musikprojekt, das 1993 gegründet wurde. Es besteht aus Henry Möller und Fredrik Söderlund.

Stil
Aufgrund ästhetischer Aspekte wie der Gestaltung ihres Schriftzuges und der Mitarbeit Söderlunds an verschiedenen Metal-Bands wird Puissance bisweilen mit Black Metal assoziiert. Die Musiker nutzen jedoch keinerlei analoge Instrumente, sondern beschränken sich auf den genretypischen Einsatz von Samplern und computergenerierten Klängen. Stilistisch bewegt sich Puissance zwischen minimalistischen, sehr militanten Klängen (Totalitarian Hearts, Evolution (Early Version)) und "sakral anmutende[n] Klänge[n] mit einem beinahe als schüchtern zu bezeichnenden, sanften Sprechgesang" (In Shining Armor, Whirlpool of Flames). Auf dem jüngsten Album, Grace of God, weisen die Lieder eine deutlich höherwertige Produktion und sanftere Komposition auf; teilweise erinnert der Klang an Popmusik-Elemente à la Dernière Volonté (Walls of Freedom, In Death).

Textlich steht Puissance "unter dem Leitstern einer fundamentalen Misanthropie" – ein weiteres Bindeglied zur Black-Metal-Szene. Beinahe alle Stücke befassen sich mit misanthropischen Themen; von der gewaltsamen Unterwerfung der Menschheit (Command and Conquer) bis hin zu ihrer vollständigen Ausrottung durch einen Vernichtungsfeldzug aus Langeweile (Totalitarian Hearts), Atomwaffen (Hail the Mushroom Cloud) oder den evolutionären Drang zur Selbstauslöschung (Evolution). Abgesehen von der ersten Demokassette Krig von 1995 sind sämtliche Liedtexte in englischer Sprache abgefasst. Zum Track Conspiracy vom Album Grace of God wurde 2015 ein Musikvideo gedreht, das das Leitmotiv Verschwörungstheorien in einer albtraumhaften Collage um Sänger Söderlund herum visualisiert.

Diskografie
 1995: Krig (Demokassette; Infortunium Records)
 1995: Obey, Hate, Die (Demokassette; OCT Recordings)
 1996: Let Us Lead (Cold Meat Industry)
 1996: The Hearts of Shadow Gods (Split-Album mit Arcana, Aphrael und Penitent; Cold Meat Industry)
 1997: Totalitarian Hearts (EP; Cold Meat Industry)
 1998: Back in Control (Cold Meat Industry)
 1999: Hail the Mushroom Cloud (EP; Fluttering Dragon)
 1999: War On (Kompilation; Fluttering Dragon)
 1999: Mother of Disease (Fluttering Dragon)
 2000: A Call to Arms (Single; Selfless Recordings)
 2000: Genocidal (Single; L. S. D. Organisation)
 2001: Total Cleansing (Blooddawn Productions)
 2002: To Give Death by the Sword of Christ! (Split-Single mit Sorhin; Svartvintras Productions)
 2004: State Collapse (Regain Records)
 2007: Grace of God (Equilibrium Music)
 2014: Pylons of the Adversary (Split-Album mit Acherontas, Arditi und Shibalba; W.T.C. Productions)

Samplerbeiträge
 1997: War On auf Quid sit futurum cras, fuge quaerere (III) (Secula Delenda)
 2000: Untitled auf Temple of Kilowatts (Fluttering Dragon)
 2004: A Call to Arms (Instrumental) und Speak My Voice (Instrumental) auf Estigmas: The Soundtrack (Selfless Recordings)
 2006: Intro auf Tormenting Legends Part II (Blut & Eisen Productions, W.T.C. Productions)

Kompositionen für andere Bands
 1995: Cum trist issimo dolore auf Parnassus · In doloriam gloria (Secula Delenda)
 1997: I Bid You Farewell auf Parnassus · Let the Stars Fall and the Kingdom Come (Secula Delenda)
 1999: Stained auf …And Oceans · The Symmetry of I the Circle of O (Mystic Production, Season of Mist)
 1999: An Incarnations Dream auf Heidenreich · Trance of an Unholy Union (Napalm Records)
 2000: Inmarsch und Utmarsch – Den nya messias auf Sorhin · Apokalypsens ängel (Svartvintras Productions, Shadow Records)
 2002: Intros auf Judas Iscariot · Moonlight Butchery (No Colours Records)
 2007: Symbol (Puissance Remix) und Democracy (Puissance Remix) auf Greifenkeil · Symbol (Grentzwert)
 2008: Intro – Der fünfzehnjärige Krieg auf Absurd · Der fünfzehnjärige Krieg (Darker Than Black Records, Nebelfee Klangwerke)

Weblinks

Einzelnachweise

Martial-Industrial-Projekt
Schwedische Band
Dark-Wave-Band

Puissance


Wilder See steht für:

 Wilder See (Südtirol) (italienisch Lago Selvaggio) im Valler Tal
 Wilder See, anderer Name des Wildsee (Ruhestein) im Schwarzwald

Siehe auch:
 Wildensee
 Wildsee

Wilder See


Andreas Feininger (27 de dezembro de 1906 - 18 de fevereiro de 1999) foi um fotógrafo norte-americano de origem alemão, que foi aluno e professor da prestigiosa Escola da Bauhaus da Alemanha de entreguerras (República de Weimar). Seu pai era Lyonel Feininger, um dos professores de dita escola e pintor vanguardista relacionado com o expresionismo.

Biografia
Criado e educado em Europa, onde estudou na Bauhaus de Weimar e na escola de arquitetura de Zerbst, começou a trabalhar como arquiteto dantes de dedicar à fotografia. Em 1930 fez suas primeiras publicações fotográficas e em 1932 transladou-se a Paris onde esteve a trabalhar com o arquiteto suíço Le Corbusier. Depois iniciou um negócio de fotografia industrial e de arquitetura em Estocolmo, mas com a ascensão de Hitler ao poder e a extensão da guerra por Europa emigrou a Estados Unidos em 1939, onde trabalhou para a revista Life publicando fisiogramas e fotografia do urbanismo da cidade: produziu suas primeiras imagens exitosas, nesse momento centradas na vida de Nova York.

Prêmios
No ano 1998, um ano antes de sua morte aos noventa e dois anos, recebeu o Prêmio de cultura da associação alemã de fotografia, um dos mais importantes de Alemanha e que têm recebido outros fotógrafos internacionais como Man Ray ou Henri Cartier-Bresson.

Referências

Ligações externas

 Andreas Feininger en la página del Bauhaus Archiv (en alemán)

Naturais de Paris
Fotógrafos dos Estados Unidos
Bauhaus

Andreas Feininger


Francisco de Quiñones y Araya (* um 1540 in Mayorga, Kastilien, Spanien; † zwischen 1603 und 1605 in Spanien) war ein spanischer Offizier, der 1599/1600 vorübergehend als Gouverneur von Chile amtierte.

Leben

Karriere in Europa
Quiñones entstammte einer Familie des niedrigen Landadels (Hidalgo) aus León. Er wählte früh die Militärlaufbahn und kämpfte in Diensten des spanischen Vizekönigs von Neapel. 1560 unternahmen die Spanier eine Expedition nach Djerba, von wo aus Piraten das Mittelmeer und die Küste des spanischen Nordafrika unsicher machten. Die spanischen Truppen gerieten in einen Hinterhalt der Türken und wurden vernichtend geschlagen. Zu den 5000 Gefangenen, die als Kriegsgefangene in die Sklaverei kamen, zählte auch Quiñones, der allerdings nach Zahlung eines beachtlichen Lösegelds wieder freigelassen wurde.

Karriere in Amerika
Quiñones heiratete Grimanesa de Mogrovejo, die Schwester, des Inquisitors von Granada, der später als St. Toribio heiliggesprochen wurde. Als Mogrovejo zum Erzbischof von Lima ernannt wurde, folgte ihm Quiñones 1580 in die Neue Welt. Er amtierte als Maestre de Campo, also als stellvertretender militärischer Befehlshaber und als Kavalleriegeneral. 1582 begleitete er die mit Gold und Silber beladene spanische Flotte von Peru nach Panama und wurde bald darauf zum Corregidor von Lima ernannt.

Mit dem Tod des Gouverneurs Martín García Óñez de Loyola ernannte der Vizekönig Luis de Velasco Quiñones zum Nachfolger. Er hatte sich im Kriegsrat in Lima zu diesem gefährlichen Auftrag bereit erklärt.

Amtszeit in Chile
Die militärische Lage in Chile war ernst, im Arauco-Krieg hatten die aufständischen Mapuche die geringen spanischen Truppen in die Defensive gedrängt. Am 12. Mai 1599 segelte er mit Hilfstruppen in Callao los und gelangte durch stürmische See am 28. Mai 1599 in Concepción an Land.

Er musste bald feststellen, dass die mitgebrachte Verstärkung bei weitem nicht ausreichen würde, den Krieg zugunsten der Spanier zu wenden. Zumindest die Umgebung von Concepción konnte er unter spanischer Kontrolle halten.

Ende September 1599 erreichte Chile die Nachricht vom Tode König Philipps II.

Quiñones' Amtszeit war zum einen geprägt von fortdauernden Niederlagen im Kampf gegen die Indianer, so fiel etwa die Festung Valdivia wieder in die Hände der Mapuche. Auch die Angriffe holländischer Freibeuter machten den Küstenstädten zu schaffen. Trotz Verstärkung durch frische Truppen, die im Januar 1600 eintrafen, blieb die Lage prekär. Osorno wurde angegriffen und in Brand gesteckt, wenn auch nicht erobert.

Angesichts dieser schweren Lage bat Quiñones in einem Brief an den Vizekönig vom März 1600 um die Entsendung weiterer Verstärkung und die Ablösung durch einen jüngeren und tatkräftigeren Gouverneur. Bei der Verfolgung von Aufständischen, die auf die andere Seite des Río Bío Bío geflohen waren, wurde Quiñones vom Wasser überrascht und erlitt eine Lähmung, die ihn über Monate ans Bett fesselte. Im Juli 1600 wurde er vom Alonso García de Ramón abgelöst.

1602 reiste er über Lima nach Spanien zurück zu seinem ältesten Sohn. 1606 erhielt seine Frau in Lima die Nachricht, er sei dort bald darauf gestorben.

Literatur

Gouverneur (Chile)
Spanier
Geboren im 16. Jahrhundert
Gestorben im 17. Jahrhundert
Mann

Francisco de Quiñones (Militär)


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 25. kolovoza  Hans Adolf Krebs, njemačko-britanski liječnik i biokemičar († )

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Medicina u 1900.


Le cent unième kilomètre (, sto pervy kilometr) est une expression familière pour désigner les restrictions pesant sur la liberté de circulation en Union soviétique.

Étymologie

L'expression « cent unième kilomètre » est utilisée pour la première fois après les jeux olympiques d'été de 1980, qui se sont tenus en Union soviétique, pour désigner la limite orientale de l'oblast de Moscou, située à 101 kilomètres de la ville de Moscou. Les autorités soviétiques ont expulsé de force tous les « éléments indésirables » présents à Moscou, comme les vagabonds, les  et les alcooliques hors du périmètre afin d'améliorer l'image de la ville aux yeux des visiteurs venus pour les jeux de 1980.

Pratiques

« Le cent unième kilomètre » est devenu une expression familière pour désigner les restrictions sur la liberté de circulation dans le cadre de la Propiska, système soviétique de contrôle sur les . Sous la majeure partie du régime soviétique, les délinquants, criminels et autres « indésirables », y compris les prisonniers politiques théoriquement « remis dans le droit chemin » à l'issue de leur séjour au goulag, subissaient des restrictions concernant leur installation dans de grands centres urbains comme Moscou. Les lois sur la propiska visaient en partie à éloigner les « indésirables » du regard des étrangers, qui en général ne pouvaient circuler que dans un périmètre de 25 kilomètres autour des centres urbains, à l'instar des jeux de 1980. Quand un détenu sortait de prison, ses droits en termes de circulation dans le pays étaient limités pour une longue durée. Au lieu des documents administratifs habituels, les anciens prisonniers ne recevaient qu'un permis temporaire, un «  » () qui les reléguait dans un exil à l'intérieur des frontières et leur interdisait de s'installer à moins de 100 kilomètres des grands centres urbains, où leur titre de séjour serait refusé conformément au système de propiska.

En Russie moderne, la restriction des 100 kilomètres est abolie, même si  perdurent ; l'expression a pris un sens similaire à celui de .

Notes et références

Articles connexes

 Système des passeports en Union soviétique

Droit en Union soviétique
1980 en Union soviétique
Droits de l'homme en Union soviétique
Politique migratoire
Atteinte aux droits de l'homme
Criminalité en Union soviétique

Cent unième kilomètre


Zgrada II zasjedanja ZAVNOBIH-a nalazila se u užem središtu Sanskog Mosta, Bosna i Hercegovina. Od 30. lipnja do 2. srpnja 1944. godine u zgradi je održano Drugo zasjedanje ZAVNOBiH-a. Proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine, a povjerenstvo je donijelo odluku od 26. do 28. ožujka 2012. u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay, Martin Cherry, Amra Hadžimuhamedović (predsjedavajuća), Dubravko Lovrenović i Ljiljana Ševo.

Izvori

Vanjske poveznice
 ZAPISNIK DRUGOG ZASJEDANJA ZAVNOBiH-a
 Gdje je zasjedao ZAVNOBiH
Sanski Most

Zgrada II. zasjedanja ZAVNOBIH-a


Los pistosauroideos (Pistosauroidea) son un grupo de reptiles marinos comprendidos dentro del superorden Sauropterygia que aparecieron inicialmente en la última parte del Triásico Inferior y fueron ancestros de los plesiosaurios. Los pistosauroides son raros en los yacimientos marinos del Triásico, y están representadospor apenas unos cuantos fósiles de Europa central, Estados Unidos y China. Análisis filogenéticos recientes consideran a los pistosauroides triásicos como un grupo parafilético, lo que significa que no forman un clado verdadero. Plesiosauria es ahora situada dentro de Pistosauroidea, mientras que los pistosauroides tradicionales son sauropterigios sucesivamente más basales, o primitivos.

Abajo se encuentra un cladograma de las relaciones de los pistosauroides según Cheng et al. (2006):

A continuación, el cladograma de la filogenia de los pistosauroides según Ketchum & Benson, 2011:

Referencias

Sauropterygia

Pistosauroidea


Ovo je popis likova Resident Evil, koji uključuje igrane i ponavljajuće se likove koji su predstavljeni u Resident Evilu, seriji horor videoigara za preživljavanje.

 Pojave

 P - Lik koji se može igrati (campaign/unlockable-mini campaign)
P* - Lik koji se može igrat (minigame/DLC)

 Protagonisti
 Chris Redfield

Igrački lik koji se ponavlja prvi put je predstavljen u Resident Evil-u kao član S.T.A.R.S. Alpha Team, Chris Redfield, suosnivač je BSAA, organizacije za borbu protiv terorizma posvećene borbi protiv prijetnje bio-organskog oružja (B.O.W) koje su oslobodili kriminalni ili teroristički elementi na globalnoj razini.

 Jill Valentine

Igrački lik koji se ponavlja prvi put je predstavljen u Resident Evil-u kao član S.T.A.R.S. Alpha Team, Jill Valentine, suosnivač je BSAA, organizacije za borbu protiv terorizma posvećene borbi protiv prijetnje bio-organskog oružja (B.O.W) koje su oslobodili kriminalni ili teroristički elementi na globalnoj razini.

 Albert Wesker

Albert Wesker predstavljen je u Resident Evil-u kao trostruki agent koji se predstavlja kao vođa S.T.A.R.S. tima i u sljedećim nastavcima kao visoko rangirani krovni znanstvenik koji podriva farmaceutsku organizaciju u ime suparničke tvrtke. Ponavljajući antagonist u ranim igrama franšize, Wesker je pripovjedač i protagonist videoigre Resident Evil: The Umbrella Chronicles iz 2007. godine.

 Rebecca Chambers

Predstavljena u Resident Evil-u kao sporedni lik koji služi kao terenski medicinar ekipe S.T.A.R.S, Rebecca Chambers pojavljuje se kao suprotagonistica Resident Evil-a 0 zajedno s Billyjem Coenom.

 Leon Scott Kennedy

Predstavljen u Resident Evil 2 kao jedan od dva glavna lika u igri, Leon S. Kennedy početnički je policajac u policijskoj upravi Raccoon City koji pobježe iz Raccoon Cityja nakon izbijanja zombija. Otkriven je u Resident Evil-u 4 da ga je regrutirala američka savezna vlada i obučio za elitnog agenta koji podnosi izvještaje izravno predsjedniku Sjedinjenih Država.

 Claire Redfield

Predstavljena u Resident Evil 2 kao jedan od dva glavna lika, Claire Redfield mlađa je sestra Chrisa Redfielda. U narednim nastavcima prikazana je kao radnica organizacije za ljudska prava nazvana Terra Save koja pruža pomoć i pomoć žrtvama bioterorizma.

 Ada Wong

Predstavljena u Resident Evil 2, Ada Wong terenska je agentica koja radi za misterioznu organizaciju poznatu samo pod nazivom "Agencija". Ada je povremeno predstavljena kao glavni lik odabranih scenarija ili kampanja u videoigrama franšize.

 Billy Coen
Billy Coen suprotagonist je Resident Evil 0 zajedno s Rebeccom Chambers. Prvi se put spominje u policijskom izvješću podnesenom od strane Chambersa koje se može naći u Nintendo 64 verziji Resident Evil 2, nagovještavajući događaje iz predbilježbe. Bivši potporučnik izviđača Snaga morskog korpusa, Billy je vojni sud osudio na smrt zbog masakra nad 23 osobe [5] u mutnim okolnostima tijekom misije u Africi. Billyjeve povratne informacije impliciraju da je nevin i žrtva zataškavanja. Bježi na putu do pogubljenja i utočište traži u Ecliptic Expressu, nasukanom vlaku, gdje upoznaje Rebeccu Chambers. Njih dvoje čine savez kako bi preživjeli, koristeći svoje talente kako bi otkrili tajne korporacije Umbrella. Oba lika nadgleda hibrid kraljice pijavice-Jamesa Marcusa, koji šalje razna bića da ih pokori. Nakon što je otkrio detalje svoje smrti, hibridni Marcus u potpunosti mutira u Queen Leech. U posljednjem slijedu bitke, Billy i Rebecca uništavaju kraljicu pijavicu iskorištavajući njezinu ranjivost na sunčevu svjetlost. Rebecca dopušta Billyju da pobjegne, vjerujući u njegove tvrdnje da je nevin i vlastima govoreći da je nakon toga stradao u planinama Arklay nakon njihova susreta. Billy se također pojavljuje u The Umbrella Chronicles.

 Jake Muller
Jake Muller pojavljuje se kao jedan od tri glavna protagonista u Resident Evil 6. Izvanbračni je sin Alberta Weskera; vjeruje se da Wesker nije bio svjestan postojanja svog sina, jer je Jakeova majka otišla nedugo nakon što je od njega oplođen. Jake, kasnije radi kao slobodni plaćenik kako bi uzdržavao majku koja umre od nepoznate kronične bolesti nedugo nakon što Jake primi novac za njezino liječenje. Jake je uhvaćen u činu bioterorizma dok je djelovao u antivladinim operacijama u izmišljenoj istočnoeuropskoj republici Edoniji. Njegovi drugovi plaćenici zaraženi su C-virusom, ali Jakeova specijalizirana krv odolijeva infekciji. Ubrzo nakon toga upoznaje agenticu američke vlade Sherry Birkin - čiji je otac William Birkin slučajno bio Albertov istraživački partner. Sherry i Jake sudjeluju u naknadnoj bitci između Saveza za procjenu sigurnosti bioterorizma i mutiranih plaćenika. Sa svojom krvlju otpornom na negativne učinke mutagenih virusa poput svog oca, Jake je naslijedio i nekoliko očevih sposobnosti poput povećane snage, brzine, zacjeljivanja i naprednih borbenih vještina. Zahtijeva veliku svotu novca od BSAA, kako bi uzeo pola litre krvi koja će se sintetizirati za cijepljenje za borbu protiv C-virusa. Njega i Sherry zarobila je Carla Radames, dvojnica Ade Wong, i zatočena u Lanshiangu u Kini. Bježe tijekom izbijanja virusa C u gradu šest mjeseci kasnije. Tijekom priče o RE6, Jake se pomiri sa znanjem o očevim postupcima i njegovom smrću od Chrisa Redfielda tri godine ranije. Nakon muke, Jake započinje novi život boreći se s NAMA u nerazvijenoj zemlji sa svojim stvarnim identitetom zataškanim od BSAA.

 Ethan Winters

Glavni lik Resident Evil 7: Biohazard i Resident Evil Village, Ethan je predstavljen kao civil koji putuje na oronulo obiteljsko imanje Bakersa u Dulveyu u državi Louisiana u potrazi za nestalom suprugom Mijom, a kasnije je preseljen na neotkriveno mjesto u Istočnoj Europa nakon događaja Resident Evil 7.

 Glavne organizacije i članovi
 Umbrella Corporation
Umbrella Corporation je međunarodna farmaceutska tvrtka sa sjedištem u Britaniji Resident Evil svijetu. Osnovali su ga 1968. godine istaknuti britanski kraljevski potomci Oswell E. Spencer i Edward Ashford, zajedno s dr. Jamesom Marcusom, u seriji je prikazan kao glavni međunarodni igrač u farmaceutskoj robi i medicinskoj opremi, zajedno s još tajnijim operacijama koje koriste genetski inženjering. Njihov legitimni status samo je paravan za njihovo tajno istraživanje "bio-organskog oružja" (B.O.W.s), razvijeno korištenjem jedinstvenog mutagenog virusa koji su otkrili osnivači tvrtke poznati pod nazivom Progenitor Virus. Tvrtka je također predstavljena kao javno lice, proizvodi kozmetiku, potrošačke proizvode i hranu. Umbrella je osnovao više tajnih istraživačkih objekata kako bi pomogao u razvoju različitih bio-oružja. Njegov najistaknutiji istraživački objekt nalazi se u planinama Arklay, odmah izvan Raccoon Cityja, koji je uspio razviti "T-virus", snažni mutagen koji bi mogao dramatično promijeniti žive i nedavno mrtve organizme. Virus je procurio i kontaminirao većinu Arklay Facility-a i okolice, postavljajući temelje za prvu igru Resident Evil. Nakon uništenja Raccoon Cityja, američka je vlada zamrznula svu imovinu Umbrelle s ukidanjem prava trgovanja, čime je učinkovito prekinula svoje poslovanje. Međutim, to nije zaustavilo uspon nekoliko bioterorističkih organizacija širom svijeta, neke od njih koriste se njezinim istraživanjima, što je dovelo do osnutka BSAA. U Resident Evil 7: Biohazard otkriva da je američka podružnica Umbrelle revitalizirana pod nadimkom "Plavi Umbrella", služeći kao podrška tvrtki za legalne anti-B.O.W. organizacije. Resident Evil Village'' otkriva da su Umbrellino podrijetlo neizravno povezano s majkom Mirandom.

Likovi iz filmova
List indicator(s)
 Ova tablica pokazuje glavne likove koji su bili prikazani u filmovima, sortirani te uključuje i one koji su preuzeti iz videoigri.
 Tamno siva čelija govori da se lik nije pojavio u filmu.
 A  govori da je lik adaptiran iz videoigara.
 An  govori da je originalni lik koji je kasnije adaptiran u videoigrama.
 A  govori o ulozi kao mlađa verzija lika.
 A  govori o nepriznatoj ulozi.
 A  govori o malom pojavljivanju lika.
 A  govori o pojavu lika samo preko glasa (npr. snimka u kojoj se čuje glas lika)
 An  govori o pojavi kroz snimki iz arhive ili snimki, postera, fotografija i sl.

Izvori

Resident Evil

Popis likova iz Resident Evil-a


"Danse i måneskin" er en dansk popsang, der var med til Dansk Melodi Grand Prix 1987, hvor den endte på en tredjeplads. Sangen blev fremført af Trine Dyrholm & Moonlighters og er skrevet af Frans Bak og Per Jr. Nielsen. Sangen er udsendt på et album med samme navn.

"Danse i måneskin" er en af de 12 evergreens, der kom med i kulturkanonen.

Historien om sangen
"Danse i måneskin" blev udvalgt som en af de ti sange, der skulle fremføres til det danske grandprix i 1987, og den blev sunget af den dengang blot 14-årige Trine Dyrholm, der blev bakket op af orkesteret Moonlighters anført af komponisten til sangen, Frans Bak. Sangen blev stemt videre til den afgørende runde blandt de fem bedste sange. Finalen blev vundet i overlegen stil af Anne Herdorf med "En lille melodi", der fik de maksimale otte point fra alle fem landsdelsjuryer, mens Birthe Kjær tog andenpladsen med "Hva' du ude på?" med 22 point, lige foran "Danse i måneskin" med 20 point. "En lille melodi" gik dermed videre til Eurovision Song Contest 1987, hvor den i øvrigt opnåede en femteplads.

Efterfølgende gik "Danse i måneskin" hen og blev den af sangene fra dette grandprix, der blev mest populær, og den er kopieret flere gange siden.

Sangteksten
Sangen består af to vers på hver to gange fire linjer efterfulgt af et ligeledes firelinjers omkvæd. I versene rimer linjerne parvis (1-2 og 3-4), mens alle fire linjer rimer i omkvædet.

Indholdsmæssigt beskriver sangen den unge usikre forelskelse med fx "et pigehjerte banker" og "jeg husker så kejtet du var", mens omkvædet dydigt forsikrer, at de to danser tæt i måneskinnet.

Melodi
Melodien går i en frisk firedelt taktart, der går i en klassisk tonika-dominant-subdominant-rundgang i dur, idet der indimellem lægges parallel-mol ind. For skabe afveksling sker det flere gange, at der transponeres til andre tonearter.

Fremførelse
Sangen indledes med et lille forspil med tenorsaxofon i spidsen, inden Dyrholm synger det første vers og omkvædet. Senere spilles et lille mellemspil, igen med saxofonen. Mod slutningen af sangen gentages omkvædet nogle gange i forskellige tonearter, inden den afsluttes med en klassisk grandprixsangs-afslutning med tre markante gentagelser af grundtonen.

Andre versioner
"Danse i måneskin" er indspillet af andre kunstnere, blandt andet af Souvenirs og Sweethearts på deres album Grand Cru (2004) Der refereres til sangen i en sang, som Allan Olsen har spillet til nogle koncerter, men som aldrig er udgivet på plade.

Referencer

Sange fra Dansk Melodi Grand Prix
Sange fra 1987
Kulturkanonen
Dansk Melodi Grand Prix 1987

Danse i måneskin


Vi er Danmark er en dokumentarfilm fra 1996 instrueret af João Penaguião og Jacob Jørgensen efter deres eget manuskript.

Handling
En Danmarksfilm, der præsenterer landet, dets kultur og befolkning, traditioner og holdninger, med lethed og humor. Landet, hvor Dronningen har en plads i demokratiet, hvor der skal remoulade på en fiskefilet, hvor kvinder kan gifte sig med kvinder, og en mand kan blive jordemor. Og selvfølgelig: Vejret. Hvordan ser vi os selv? Hvordan ser "de andre" os? Findes også i engelsk version med titlen »This is Denmark«.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1996

Vi er Danmark


Afrotrewia, monotipski biljni rod iz porodice mlječikovki. Jedina je vrsta A. kamerunica iz jugozapadnog Kameruna i Gabona.

I rod i vrsta opisani su 1914.

Izvori

Acalyphoideae

Afrotrewia


Ouvrages généraux
 Aurélien Dubuisson, Hugo Melchior, Paolo Stuppia, L'extrême gauche en France. De l'entre-deux-guerres à nos jours, Clermont-Ferrand, PUBP, 2019.

 Michel Winock, La Gauche en France, Éditions Perrin, Paris, 2006.
 Henri Weber, La Gauche expliquée à mes filles, Éditions du Seuil, Paris, 2000.
 Nicolas Sauger, « Le clivage gauche-droite : quelles réalités ? », Cahiers français numéro 350, La Documentation française, 2009.
 Hélène Hatzfeld (dir.), Dictionnaire de la gauche, Paris, Larousse, « À présent », 2007.
 Mathias Bernard et Éric Bonhomme, Les Gauches en France depuis 1945, coll. Histoire de Notre Temps, CRDP d'Aquitaine, 2011.
 Jean Maitron (dir.), Dictionnaire biographique du mouvement ouvrier français, Éditions de l'Atelier, cédérom, 1997
 Jacques Julliard, Les Gauches françaises. 1762-2012 : Histoire, politique et imaginaire, Flammarion, 2012
 Christine Pina, L'extrême gauche. Définition(s) et diversité des positionnements politiques, Grande Europe , janvier 2010, La Documentation française, texte intégral.
 .

Socialisme

Communisme

Anticapitalisme
 Comment peut-on être anticapitaliste ?, Revue du MAUSS, 1997.
 Karl Marx, Le Capital, 1867.
 Benoît Frachon, Le grand capitalisme provocateur de crise, de désordre et de misère, Paris, Édition de la C.G.T.U, 1935
 Collectif, Le Livre noir du capitalisme, Pantin, Le Temps des Cerises, 2002
 O. Hubert, R. van Breugel, L'anticapitalisme démocratique. Essai pour un monde sans exploitation rentière, Bénévent, 2009, 350p., ,
 Ludwig von Mises, La mentalité anti-capitaliste,
 Michel Vakaloulis, Jean-Marie Vincent et Pierre Zarka, Vers un nouvel anticapitalisme. Pour une politique d'émancipation, Éditions du Félin, coll. « Questions d'époque », 2003, 192 p.
 Paul Fabra, L'Anticapitalisme. Essai de réhabilitation de l'économie politique, Arthaud, 1992, 431 p.

Anarchisme

Histoire de l'anarchisme
 Alain Sergent, Les anarchistes, Amiot-Dumont,  « Visages », 1951
 Daniel Guérin, Ni Dieu, Ni Maître - Anthologie de l'anarchisme, 1965 (Éditions Maspero, puis La Découverte),
 Arthur Lehning, De Buonarroti à Bakounine, éditions Champ libre, 1977
 Claude Harmel, Histoire de l'anarchie, des origines à 1880, illustrations, éditions Champ libre, 1984
 Alexandre Skirda, Autonomie individuelle et force collective, Les anarchistes et l'organisation de Proudhon à nos jours, Alexandre Skirda, 1987
 Michel Ragon, La Mémoire des vaincus, Albin Michel, 1989
 Gaetano Manfredonia (Dir.), Les anarchistes et la révolution française, Paris,  du ML, 1990, 314
 Jean Maitron, Le mouvement anarchiste en France, Gallimard,  « Tel », 1992
 Jean Maitron, Le Mouvement anarchiste en France, tome 2 : de 1914 à nos jours, Gallimard,  « Tel », 1992
 Jean Maitron, Ravachol et les anarchistes, Gallimard,  « Folio-Histoire », 1992
 Gaetano Manfredonia, La Chanson anarchiste en France des origines à 1914 : dansons la Ravachole !, Paris; Montréal, L'Harmattan, 1997, 445
 Jean-Victor Verlinde, L'Ordre mon cul ! La liberté m'habite. , L'esprit frappeur (89), 2000
 Gaetano Manfredonia, L'anarchisme en Europe, Paris, PUF, 2001 (Que sais-je 3613), 127
 Daniel Colson, Petit lexique anarchiste de Proudhon à Deleuze, Le Livre de poche,  « Le Livre de poche », 2001
 Claude Faber, L'anarchie, une histoire de révoltes, Milan,  « Les essentiels Milan », 2002
 Pierre Miquel, Les @narchistes, Albin Michel, 2003
 Sylvain Boulouque, Les anarchistes français face aux guerres coloniales (1945 - 1962), 2003, 120
 Normand Baillargeon, L'ordre moins le pouvoir : histoire et actualité de l'anarchisme, Agone,  « Mémoires Sociales », 2004
 Collectif, Et pourtant ils existent ! : 1954-2004, Le Monde libertaire a 50 ans, Le cherche midi,  « Documents », 2004
 Jean Préposiet, Histoire de l'anarchisme, Tallandier,  « APPROCHES », 2005
 Martin Breaugh, L'expérience plébéienne. Une histoire discontinue de la liberté politique, Paris, Éditions Payot-Rivages, 2007
 Gaetano Manfredonia, Anarchisme et changement social: insurectionnalisme, syndicalisme, éducationnisme-réalisateur, Lyon, Atelier de création libertaire, 2007, 347
 Victor Basch, L'Individualisme anarchiste, reed. Archives Kareline, 2008
 René Schérer, Nourritures anarchistes. L'anarchisme explosé, Hermann, 2009
 , .
 Édouard Jourdain, L'anarchisme, Paris, La Découverte, coll. Repères, 2013, 125 pages, présentation en ligne.

Littérature anarchiste

Textes anciens
 James Guillaume, L'Internationale, documents et souvenirs, présentation par Marc Vuilleumier. Premier volume: 1864-1872. Second volume: 1872-1878. Paris, éditions Gérard Lebovici, 1985
 Michel Bakounine, Œuvres complètes, présentées et annotées par Arthur Lehning, huit volumes reliés, Champ libre, 1973-1982.
 Élisée Reclus, L'anarchie, Paris, Les Temps nouveaux, 1896
 Errico Malatesta, Entre paysans, Paris, Les Temps nouveaux, 1897
 Georges Etiévant, Déclarations / de G. Etievant, Paris, Les Temps nouveaux, 1898
 Élisée Reclus, À mon frère le paysan, Paris, Les Temps nouveaux, 1899
 Joseph Déjacque, L'humanisphère, Paris, Les Temps nouveaux, 1899
 Ferdinand Domela Nieuwenhuis, L'éducation libertaire: conférence, Paris, Les Temps nouveaux, 1900
 Ferdinand Domela Nieuwenhuis, Le militarisme et l'attitude des anarchistes et socialistes révolutionnaires devant la guerre, Paris, Les Temps nouveaux, 1901
 Léonard, Le tréteau électoral: farce politique et sociale contre tous les candidats, Paris, Les Temps nouveaux, 1902
 Pierre Kropotkine, Communisme et anarchie, Paris, Les Temps nouveaux, 1903
 René Chaughi, Les trois complices, Paris, Les Temps nouveaux, 1912
 Pierre Kropotkine, Le principe anarchiste, Paris, Les Temps nouveaux, 1913
 Pierre Kropotkine, La loi et l'autorité, Paris, Les Temps nouveaux, 1913

Textes contemporains
 Joseph Déjacque, À bas les chefs !, textes établis et annotés par Valentin Pelosse, éditions Champ libre, 1971).
 David Friedman, The Machinery of Freedom, 1971, traduit en français en 1992 par Françoise Liégeois, sous le titre Vers une société sans État, éditions des Belles Lettres.
 Jacques Cellard, Sous les plis du drapeau noir. Libertad, ce signe de contradiction, Le Monde, 2 juillet 1976.
 Protestation devant les libertaires du présent et du futur sur les capitulations de 1937 par un « Incontrôlé » de la Colonne de fer, traduit de l'espagnol par Guy Debord et Alice Becker-Ho, édition bilingue, Champ Libre, 1979.
 Murray Rothbard, , 1982, traduit en français en 1991 aux éditions des Belles Lettres sous le titre L'éthique de la liberté.
 René Laplanche, Le mouvement libertaire dans l'Allier au début du siècle (XX°), Le monde libertaire, 489, 1983.
 Jacques Ellul, Anarchie et christianisme, Atelier de création libertaire 1988 , La Table ronde, 2001
 Theodore Kaczynski, (dit Unabomber), La Société industrielle et son avenir, éditions de l'Encyclopédie des Nuisances, 1998
 Éloge de l'anarchie par deux excentriques chinois. Polémiques du troisième siècle, traduit et présenté par Jean Levi, éditions de l'Encyclopédie des Nuisances, 2004.
 Albert Libertad, Le Culte de la charogne. Anarchisme, un état de révolution permanente (1897-1908), Éditions Agone, 2006.  (voir la page consacrée au livre sur le site de l'éditeur). La préface d'Alain Accardo La colère du juste ainsi que deux textes de Libertad issus du volume, Le criminel et Le bétail électoral, sont consultables en ligne.
 Miguel Amoros, Durruti dans le labyrinthe, traduit de l'espagnol par Jaime Semprun, éditions de l'Éditions de l'Encyclopédie des Nuisances, 2007.
 Nestor Makhno, Mémoires et écrits, Paris, éditions Ivrea, 2009.
 « A cerclé, histoire véridique d'un symbole » - Éditions alternatives, 128 pages.
 Miguel Amoros, Les Situationnistes et l'Anarchie, Éditions de la Roue, 2012.

Sources historiques
 Increvables anarchistes: histoire(s) de l'anarchisme des anarchistes, et de leurs foutues idées au fil de 150 ans du « Libertaire » et du « Monde Libertaire », Éditions Alternative libertaire, Groupe Louise Michel et la Fédération anarchiste, 10 brochures.
 L'œuvre des auteurs suivants : Mikhaïl Bakounine, Pierre Kropotkine, Emile Pouget, Sébastien Faure, Élisée Reclus, Errico Malatesta, Joseph Déjacque, etc.

Notes et références

Extreme gauche
Extrême gauche

Bibliographie sur l'extrême gauche


نغمة الرنين، أو رنّة، هي الصوت الذي يصدره الهاتف الخلوي معبراً عن صدور مكالمة آتية. وهي برنامج يشير باختلاف واسع في الصوت لتنبيه حامل الهاتف بورود مكالمة، أو تحذيراً ما، كرسالة نصية.

نغمة الرنين هي برنامج مخزن على رقاقة المايكروبروسيسور الخاص بالهاتف كل مهمته في الحياة إخبار السماعة الصوت الذي تصدره للدلالة على ورود مكالمة هاتفية ، اعتماداً على الإشارات التي يتلقاها الخلوي من الشبكة التي تخبره بورود مكالمة هاتفية.

الأنواع

من الممكن أن يكون تنسيق النغمة مونوفونيك، بوليفونيك كتنسيق ميدي، قطعة من أغنية، أو حتى أغنية فعلية، في تنسيقات مختلفة مثل : إم بي 3 (فقط عندما يدعم الهاتف ذلك).

المصادر

 هي نغمة الرنين؟

وصلات خارجية
 كيف تعمل نغمة الرنين

استحداثات متعلقة بالاتصالات عن بعد في 1996
إشارات الهاتف
بدأت في 1996
ثقافة الهاتف المحمول

نغمة رنين


Florânia es un municipio en el estado de Rio Grande do Norte (Brasil), localizado en la microrregión de la Sierra de Santana. De acuerdo con el IBGE (Instituto Brasileño de Geografía y Estadística), en el año 2010 su población era de 9 672 habitantes. Área territorial de 504 km².

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Río Grande del Norte

Florânia


Akvarium er en dansk kortfilm fra 2012 instrueret af Lars Drost Hundebøll.

Handling
Filmen er opstået ud fra den opfattelse, at ældre mennesker ofte melder sig ud af samfundet når de går på pension. De vælger ikke længere at tage stilling til eller være en aktiv del af samfundet. De har brug for et skub engang imellem for igen at komme i gang med livet. Denne ret generaliserende tanke om alderdommen afspejles, I filmen, igennem Sten og hans fisk.

Medvirkende

 Ejnar Gensøe, Sten
 Morten Rose, Frederik
 Søren Lundvall Danielsen, Postbud

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Filmskolefilm fra Danmark
Danske film fra 2012
Film om alderdom

Akvarium (film)


Day of Infamy é um jogo eletrônico multijogador de tiro em primeira pessoa tático desenvolvido e publicado pela New World Interactive e ambientado durante os eventos do Teatro Europeu da Segunda Guerra Mundial. É um spinoff do título anterior da New World Interactive, Insurgency, do qual adquire a maior parte de seus elementos de jogabilidade. Day of Infamy usa o motor Source da Valve.

O jogo foi lançado para Microsoft Windows, macOS e Linux em 23 de março de 2017. A atualização final do jogo foi lançada em 21 de dezembro de 2017, após o que o suporte oficial e os esforços de modding da comunidade diminuíram. Insurgency: Sandstorm, lançado em 2018 pela New World Interactive como uma sequência de Insurgency, contém muitos dos recursos introduzidos em Day of Infamy e pode ser considerado seu sucessor espiritual.

Jogos eletrônicos de 2017
Jogos para Linux
Jogos para macOS
Jogos para Windows
Jogos eletrônicos com Source
Jogos eletrônicos desenvolvidos nos Estados Unidos
Jogos eletrônicos ambientados na Áustria
Jogos eletrônicos ambientados na Bélgica
Jogos eletrônicos ambientados na França
Jogos eletrônicos ambientados na Alemanha
Jogos eletrônicos ambientados na Grécia
Jogos eletrônicos ambientados na Itália
Jogos eletrônicos ambientados na Sicília
Jogos eletrônicos ambientados na Segunda Guerra Mundial
Jogos de tiro em primeira pessoa
Jogos de tiro tático

Day of Infamy


Mads Brügger (* 24. Juni 1972) ist ein dänischer investigativer Filmemacher und Fernsehjournalist sowie Drehbuchautor. Seit November 2011 ist er Programmchef des Hörfunksenders Radio24syv.

Leben und Wirken
Für seinen Film The Red Chapel (2009) reiste er, indem er sich als Manager einer Comedy-Gruppe ausgab, nach Nordkorea. In seinem satirischen Dokumentarfilm The Ambassador (2011), gibt sich Brügger als Diplomat "Mr. Cortzens" aus, der mit seinem Diplomatenpass und als liberianischer Honorarkonsul in den Handel mit Blutdiamanten in der Zentralafrikanischen Republik einsteigen will. Der Film erhielt einen dänischen Filmpreis Robert.

Für das Filmprojekt Cold Case Hammarskjöld (2019) recherchierten Brügger und Andreas Rocksen zum mysteriösen Tod des Generalsekretär der Vereinten Nationen Dag Hammarskjöld 1961. Auf dem Sundance Filmfestival 2019 erhielt es den Preis für die beste Regie in der Kategorie "World Cinema Documentary". Dabei stoßen sie auf Informationen zu der klandestinen Söldnermiliz South African Institute for Marine Research (SAIMR). Der britische Guardian berichtete in drei Artikeln darüber. Das Filmfest München widmet Brügger 2019 eine Retrospektive.

Filmografie

 2001: Kleinrocks kabinet (Fernsehserie, Drehbuch)
 2004: Tal med Gud (Fernsehserie, Drehbuch)
 2004: Danes for Bush (Fernseh-Dokumentarreihe, Regie und Drehbuch)
 2004: Jul med Gud (Fernsehserie, Drehbuch)
 2006: Det røde kapel (Fernseh-Dokumentation, Regie und Drehbuch)
 2007: Den 11. time (Fernsehserie, Drehbuch)
 2007: Yallahrup Færgeby (Fernsehserie, Drehbuch)
 2011: The Ambassador (Dokumentation, Regie und Drehbuch)
 2017: The Great European Cigarette Mystery (Dokumentation, Drehbuch)
 2019: Cold Case Hammarskjöld (Dokumentation, Regie und Drehbuch)
 2020: Der Maulwurf: Undercover in Nordkorea (Muldvarpen – Undercover i Nordkorea, Dokumentation, Regie und Drehbuch)

Auszeichnungen
 2010: Preis der Jury beim Sundance Film Festival für Det røde kapel (Bester ausländischer Dokumentarfilm)
 2012: Robert für The Ambassador (Bester Dokumentarfilm)
 2019: Beste Regie für einen ausländischen Dokumentarfilm beim Sundance Film Festival für Cold Case Hammarskjöld

Weblinks

 Wie man für 135.000 Dollar zu einem Diplomatenpass kommt, Interview mit Brügger zu seinem Film The Ambassador im Standard vom 17. März 2014

Einzelnachweise

Journalist (Dänemark)
Investigativjournalist
Fernsehjournalist
Hörfunkjournalist
Filmproduzent
Drehbuchautor
Dokumentarfilmer
Däne
Geboren 1972
Mann

Mads Brügger


Villa Minozzo ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Reggio Emilia in der Emilia-Romagna. Die Gemeinde liegt etwa 39 Kilometer südsüdwestlich von Reggio nell'Emilia im Apennin. Villa Minozzo grenzt unmittelbar an die Provinzen Modena und Lucca. Die nördliche Gemeindegrenze bildet die Secchia, die östliche der Dolo.

Geschichte
Die Gemeinde birgt eine größere römische Nekropole. Während der Fels und der Hof von Melocium (rocca di Melocia) im ausgehenden 10. Jahrhundert als Besitztum Ottos I. und Ottos II. gekennzeichnet wurde, wird der Ort Minozzo erstmals 1070 urkundlich erwähnt.

Persönlichkeiten
 Adolphe Deledda (1919–2003), französischer Radrennfahrer

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in der Emilia-Romagna

Villa Minozzo


جامع المرادية من مساجد بغداد القديمة، ويقع في منطقة باب المعظم على جانب الرصافة من مدينة بغداد، مجاور مبنى المكتبة الوطنية، ويبعد عن جامع الأزبك مسافة مائة وثلاثون متر تقريباً، ولقد شيد في زمن والي بغداد مراد باشا، وفي عهد السلطان العثماني سليم الثاني عام 978 هـ/1570م.

ولقد صدر الأمر السلطاني من الدولة العثمانية بتجديد عمارته وإعادة بنيانه عام 1319 هـ/1901م، وهو على نمط هندسي غاية في الأتقان حيث تعلو الجامع قبة نصف كروية وزينت من الخارج بزخارف من الكاشان وإلى جانبيها ستة قباب صغيرة مفلطحة، وكان إلى جوار الجامع خان المرادية الكبير.

يمتاز مبنى المسجد بسقفه القديم وفيه منارة مئذنة مرتفعة، وحرم المسجد واسع المصلى ويتسع لأكثر من 400 مصل تقريباً، وتبلغ مساحة الجامع الكلية حوالي 2000م2، ولقد أجريت عليه أعمال الصيانة والتعمير عدة مرات كان آخرها في عام 1430هـ/2009م، من قبل ديوان الوقف السني في العراق.

المصادر

آثار العراق
آثار بغداد
آثار ونصب تذكارية عراقية
مساجد بغداد
مساجد تاريخية

جامع المرادية


Friedrich August von Hayek (8 Mayıs 1899, Viyana - 23 Mart 1992, Freiburg), Avusturya ekolüne bağlı ekonomist ve siyaset bilimcidir. Serbest piyasa ekonomisini 20. yüzyıl ortasında yükselen sosyalist dalgaya karşı savunmasıyla tanındı. Hukuk ve epistemolojiye önemli katkılar yaptı. 1974'te Nobel Ekonomi Ödülü'nü düşünsel rakibi Gunnar Myrdal ile paylaştı.

Hayatı
Hayek'in babası August von Hayek  tıp doktorudur; aynı zamanda Viyana Üniversitesi'nde yarı-zamanlı botanik dersleri vermiştir. Doğal bilimcilerin ağırlıkta olduğu bir aile ortamında yetişmesine rağmen topçu subayı olarak görev yaptığı I. Dünya Savaşı'ndan sonra sosyal bilimlere yönelmiştir. Viyana Üniversitesi'nden 1921'de hukuk, 1923 yılında ise siyaset bilimi üzerine 2 sene ara ile 2 doktora almış olan Hayek, 1924'te ABD dönüşünde sosyalizm fikirlerini benimsemek üzereyken Ludwig von Mises'in Sosyalizm kitabından etkilenmiş ve düşüncesini değiştirmiştir. Hayatının bundan sonraki kısmında liberal felsefeyi ekonomi, siyaset felsefesi gibi birçok alanda başarılı bir şekilde savunmuştur.

Hayek serbest piyasa düzeninin felsefi savunucularındandır. Avusturya Okulu'nun 20. yüzyıldaki en önemli temsilcilerinden biridir. 1974'te Nobel Ekonomi ödülünü almıştır. Merkezi ekonomik planlamanın insanların özgürlüklerini ve ihtiyaçlarını kısıtlayacağı tezini vurgulamış, çoğulculuğu ve ekonomik sübjektivizmi savunmuştur.

Hayek'e göre iktisadi karar verme hakki, bireylerden, onların değerlerinden ve amaçlarından bağımsız değildir (ekonomik öznellik, Avusturya ekolü), karar verme hakları enformasyona sahip olan bireylerde olmalıdır. Rekabetçi bir piyasada fiyatlar, insanların farklı mal ve servislere biçtikleri görece değerleri belirlemekte, bireyler de bunlara bakıp istek ve ihtiyaçlarını en iyi şekilde nasıl karşılayacaklarına ve hatta o istek ve ihtiyaçların neler olduklarına karar vermektedirler.

Hayek iktisat dışında bilişim (enformasyon) teorisi, hukuk, politika teorisi, bilim felsefesi ve bilişsel psikoloji (cognitive psychology) gibi alanlarda da yeni fikirler üretmiştir.

Zengin ve muhafazakâr bir ailenin kızı olan annesi  Felicitas Hayek ünlü felsefeci Ludwig Wittgenstein 'ın akrabası olması nedeniyle Hayek, Wittgenstein'ın ikinci kuzenidir. Wittgenstein ile birkaç kez bir araya gelmesine rağmen Hayek, Wittgenstein'ın düşüncesi ve analiz metodunun kendi hayatı ve düşüncelerini derin bir şekilde etkilediğini belirtmiştir.

Hayek üç erkek kardeşten en büyüğü olmasına rağmen diğer iki kardeşinden daha uzun yaşamıştır. Kardeşleri Heinrich 1969 yılında 69 yaşında, Erich 1986 yılında 82 yaşında ölmüştür. Hayek ise 1992 yılında yaklaşık 93 yaşında ölmüştür.

Eserleri
The Road to Serfdom - Serfliğe Giden Yol (1944) Bu Eser, Hayek'in özgürlük savunusuna adadığı uzun entelektüel hayatının en çarpıcı ürünlerindendir. Serfliğe Giden Yol, son derece önemli bazı siyasal soruların cevaplarını aramaktadır. Özgürlük nedir? Sosyalizm, faşizm ve diğer totaliter sistemler neden özgürlükle uzlaşmaz bir çelişki içindedirler? Birbirine karşıt görünen özgürlük aleyhtarı anlayışlar yoksa aynı kökten mi türemişlerdir? Söz gelimi "Nazizmin Sosyalist kökleri" nelerdir? Özgürlük, geçici bir güvenlik uğruna feda edilebilir mi? Kollektivist ekonomi altında demokrasinin ve azınlık haklarının yaşama şansı var mıdır?

 The Use of Knowledge in Society (1945) (Bilginin Toplumda Kullanımı)
 The Sensory Order (1952) (Duyumsal Düzen)
 The Constitution of Liberty (1960) - Özgürlüğün Anayasası (2013)
 Law, Legislation and Liberty (1979) - Hukuk, Yasama ve Özgürlük (2012)

Düşünür hakkında ilginç bilgiler
Hayek 1974 yılında zıt fikirleri savunmalarına rağmen Guannard Myrdall ile paylaşmak zorunda kaldığı Nobel ödülünü almıştır.
Ölmeden 2 sene önce hafıza kaybına uğramıştır.

Ayrıca bakınız
 Nobel Ekonomi Ödülü sahipleri listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

 http://www.mises.org/hayekbio.asp
 http://www.kritize.net/kafekritize-kultur-sanat/portre/234-friedrich-august-von-hayek

1899 doğumlular
Viyana doğumlu bilim insanları
1992 yılında ölenler
20. yüzyıl Avusturyalı yazarları
20. yüzyıl filozofları
Avusturyalı filozoflar
Avusturyalı ekonomistler
Avusturyalı antikomünistler
Avusturyalı liberteryenler
Britanyalı ekonomistler
Britanyalı liberteryenler
Britanyalı Nobel Ödülü sahipleri
Birleşik Krallık vatandaşlığına kabul edilenler
New York Üniversitesi öğretim üyeleri
Chicago Üniversitesi öğretim üyeleri
Londra Ekonomi Okulu öğretim üyeleri
Viyana Üniversitesinde öğrenim görenler
Nobel Ekonomi Ödülü sahipleri
Hukuk filozofları
Klasik liberaller
Liberteryen ekonomistler
Agnostikler
Avusturya Okulu
Almanya'daki Avusturyalı gurbetçiler
Mises Enstitüsü

Friedrich August von Hayek


La Casa de Santa Teresa es un edificio ecléctico del municipio de Villanueva y Geltrú (Garraf) protegido como bien cultural de interés local.

Descripción
Es un edificio aislado situado junto a la Biblioteca Museo Víctor Balaguer y rodeado por un amplio jardín. Es de planta rectangular y consta de sótano, planta baja, elevada en relación con tierra, un piso y azotea donde sale la caja de escalera. La composición de las fachadas es casi simétrica, con ventanas rectangulares y de arco muy rebajado, ojos de buey y tribunas. Una moldura perimetral separa decorativamente la planta del primer piso. El edificio es coronado con una cornisa y barandilla de balaustres planos y presenta una decoración de franjas horizontales que simulan ladrillos. En una de las fachadas hay un busto de Santa Teresa de Jesús del artista Francisco Pagés Serratosa, erigido en memoria de la madre de Víctor Balaguer, Teresa Cirera.

Historia
Fue proyectado por el arquitecto municipal Bonaventura Pollés y Vivó y su construcción finalizó en 1889. En un principio el edificio se había construido junto al de la Biblioteca-Museo Víctor Balaguer para hospedar a Víctor Balaguer en sus estancias en Villanueva. Posteriormente, al hacerse insuficiente el espacio de la Biblioteca-Museo, se utilizó como dependencia de esta institución. En 1915 el Estado dispuso que la biblioteca se separara del museo.

Actualmente contiene algunas piezas de interés, fundamentalmente muebles del .

Referencias

Biblioteca Museo Víctor Balaguer

Casa de Santa Teresa


Liste des équipements de l'armée philippine en service ou en commande en 2022.

Inventaire en 2022

Véhicules blindés

Génie de combat et véhicules de soutien

Artillerie

Aviation

Notes et références

Forces armées des Philippines
Liste en rapport avec les Philippines


كلابية الذنب المتلوية  هي الدودة الأسطوانية المسببة لداء كلابية الذنب. يعتبر هذا الداء ثاني أكبر مسبب للعمى على مستوى العالم بعد مرض التراخوما.

صُنِّف هذا الداء أيضاً من قبل منظمة الصحة العالمية كواحدٍ من أكثر الأمراض (المدارية) المهملة، مع احتمال القضاء عليه تماماً في بعض الدول بحلول العام 2020.

توجد الكلابية في مناطق جنوب الصحراء الكبرى، والانسان هو المضيف النهائي الوحيد المعروف. تنتقل من شخص لأخر عن طريق الذبابة السوداء من فصيلة

مراجع
1) داء كلابية الذنب

2) Onchocerca volvulus

حجناوات
حيوانات وصفت في 1982
ديدان أسطوانية
طفيليات البشر
ديدان أسطوانية وصفت في 1982

كلابية الذنب المتلوية


The year 2002 in architecture involved some significant architectural events and new buildings.

Events
Office Kersten Geers David Van Severen established in Brussels.

Buildings and structures

Buildings opened

May 21 – Portico and extensions to the Queen's Gallery at Buckingham Palace, London, designed by John Simpson, are opened by Queen Elizabeth II of the United Kingdom as part of her Golden Jubilee.
May 24 – The Falkirk Wheel, a rotating boat lift, connecting the Forth and Clyde Canal with the Union Canal, near Falkirk, Scotland, is opened by Queen Elizabeth II of the United Kingdom as part of her Golden Jubilee.
July – London City Hall on the south bank of the River Thames, designed by Norman Foster.
July 5 – The Imperial War Museum North in Manchester, UK, designed by Daniel Libeskind.
July 13 – Baltic Centre for Contemporary Art, converted from the Baltic Flour Mill at Gateshead in North East England, UK.
September 2 – Cathedral of Our Lady of the Angels, designed by José Rafael Moneo, is consecrated in Los Angeles, California, USA.
September 22 - Vassenden Church, Sogn og Fjordane county, Norway, designed by Per W. Skarstein, is consecrated.
October 16 – Bibliotheca Alexandrina inaugurated in Alexandria, Egypt, from the competition winning entry by Snøhetta.
October 26 – Federation Square in Melbourne, Australia.,
December 14 – Modern Art Museum of Fort Worth in Texas, USA, designed by Tadao Ando.
date unknown
383 Madison Avenue opens in New York City, USA, designed by David Childs and used as the Bear Stearns office building.
Laban dance centre, designed by Herzog & de Meuron (Stirling Prize 2003), in Deptford, London, UK.
The Deep aquarium, designed by Sir Terry Farrell, in Hull, UK.

Buildings completed

 specific date not listed:
Kingdom Centre in Riyadh, Saudi Arabia, designed by Ellerbe Becket and Omrania and Associates.
Peter B. Lewis Building, designed by Frank Gehry for Weatherhead School of Management, Case Western Reserve University, Cleveland, Ohio.
Beddington Zero Energy Development (BedZED), designed by Bill Dunster, in Beddington, London, UK.
"Dirty House", designed by David Adjaye, in the London Borough of Hackney, UK.
Hampden Gurney Church of England Primary School, designed by Building Design Partnership, in Marylebone, London, UK.
Weald and Downland Gridshell, designed by Edward Cullinan Architects, in Southern England, UK.
Extension to Horniman Museum, London, designed by Allies and Morrison.
Metropolitan Cathedral of the Immaculate Conception, Zamboanga, designed by designed by Abarro and Associates, in the Philippines.
Restoration and extension of Church of the Good Shepherd, Pakila, designed by Juha Leiviskä and Vilhelm Helander, in Helsinki, Finland.

Awards
American Academy of Arts and Letters Gold Medal – Frank Gehry
AIA Gold Medal – Tadao Ando.
Architecture Firm Award – Thompson, Ventulett, Stainback & Associates.
Emporis Skyscraper Award – Kingdom Centre.
Grand Prix de l'urbanisme – Bruno Fortier.
Praemium Imperiale Architecture Laureate – Norman Foster.
Pritzker Prize – Glenn Murcutt.
Prix de l'Équerre d'Argent – Pierre du Besset and Dominique Lyon for Troyes Library.
RIAS Award for Architecture – Malcolm Fraser Architects for Dance Base, Edinburgh.
RAIA Gold Medal – Brit Andresen.
RIBA Royal Gold Medal – Archigram.
Stirling Prize – Wilkinson Eyre Architects, Gateshead Millennium Bridge.
Thomas Jefferson Medal in Architecture – James Turrell.
Twenty-five Year Award – Fundació Joan Miró
UIA Gold Medal – Renzo Piano.
Vincent Scully Prize – Robert Venturi and Denise Scott-Brown.

Deaths
August 21 – Benjamin C. Thompson, US architect (born 1918)
September 13 – Richard Foster, US Modernist architect
October 27 – Valve Pormeister, Estonian architect (born 1922)

See also
Timeline of architecture

References

21st-century architecture

2002 in architecture


L'Été nucléaire est un thriller dramatique français réalisé par Gaël Lépingle et sorti en 2020.

Synopsis

Fiche technique
 Titre original : L'Été nucléaire
 Réalisation : Gaël Lépingle
 Scénario : Gaël Lépingle, Pierre Chosson et Agnès Feuvre
 Musique : Thibaut Vuillermet
 Décors : Anna Le Mouel
 Costumes :
 Photographie : Simon Beaufils
 Montage : Benoît Quinon et Mohamed Megdoul
 Producteur :
 Sociétés de production : Bathysphère
 Société de distribution : Le Pacte
 Pays :
 Langue originale : français
 Format : couleur — 2,35:1
 Genre : Thriller dramatique
 Durée : 85 minutes
 Dates de sortie :
 Chine :  (Pingyao)
 France :
  (La Rochelle)
  (en salles)

Distribution
 Shaïn Boumedine : Victor
 Carmen Kassovitz : Djamila
 Théo Augier : Louis
 Constantin Vidal : Cédric
 Manon Valentin : Tiffany
 Alexia Chardard : Charlotte
 Jean-Marc Lombard : le responsable EDF
 Dominique Thomas : le cambrioleur
 Jean-René Lidy : Le fils du cambrioleur

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film français sorti en 2020
Film dramatique français
Thriller (film) français

L'Été nucléaire


Prince je drugi studijski album američkog glazbenika Princea. Objavila ga je diskografska kuća Warner Bros. Records na dan 19. listopada 1979. Album je bio kritički i komercijalno uspješniji u odnosu na njegov prijašnji album, For You. Značajni singlovi s ovog albuma su "I Wanna Be Your Lover" i "Why You Wanna Treat Me So Bad?".

Popis pjesama

Albumi iz 1979.
Američki glazbeni albumi

Prince (album)


Andrzej Mieczysław Perka  (nacido el 16 de febrero de 1941 en Varsovia, Polonia) es un exjugador polaco de baloncesto. Consiguió la medalla de bronce en el Eurobasket 1965 de la Unión Soviética con Polonia.

Enlaces externos
Perfil en sports reference

Baloncestistas de la selección de Polonia
Baloncestistas de Polonia
Nacidos en Varsovia

Andrzej Perka


(  « Enfant responsable ») est un téléfilm britannique co-produit et réalisé par Nick Holt, diffusé en 2019.

Il s'agit d'une histoire vraie sur l'affaire de Jerome Ellis, , et son frère, Joshua, , qui, en 2013, ont assassiné leur beau-père de plusieurs coups de couteau, alors qu'il dormait sur le canapé familial, à Guildford, dans le Surrey.

Synopsis
Ray (Billy Barratt), , et son frère, Nathan (James Tarpey), , sont arrêtés pour avoir poignardé le petit ami de leur mère. Quelles que soient les circonstances qui ont conduit un enfant à tuer ? La loi est claire : la responsabilité pénale des mineurs, en Angleterre et au Pays de Galles, est de , et Ray doit être jugé par un tribunal pour adultes.

Fiche technique

 Titre original :
 Réalisation : Nick Holt
 Scénario : Sean Buckley
 Musique : Adrian Johnston
 Direction artistique : Heather Mort et Boadicea Shouls
 Décors : Tom Bowyer
 Costumes : Charlie Jones
 Photographie : Nick Cooke
 Montage : Matthew Gray
 Production : Elinor Day
 Production déléguée : Ayela Butt, Nick Holt, Katie McAleese, Mark Raphael, Lucy Richer et Karen Wilson
 Coproduction : Alex Streeter
 Sociétés de production : Kudos ; 72 Films (coproduction)
 Société de distribution : British Broadcasting Corporation
 Pays de production :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur
 Genre : drame
 Durée :
 Date de première diffusion : Royaume-Uni :  sur BBC Two

Distribution

Production
En fin , on apprend que la chaîne BBC Two a commandé le téléfilm , adapté d'un fait réel, que le scénario est écrit par Sean Buckley et que Billy Barratt, Michelle Fairley, Tom Burke, Stephen Campbell Moore, Owen McDonnell, Shaun Dingwall, Debbie Honeywood, Angela Wynter et James Tarpey y participent en tant qu'acteurs principaux.

Distinctions

Récompenses
 International Emmy Awards 2020 :
 Meilleur acteur pour Billy Barratt
 Meilleur téléfilm

Nominations
 BAFTA Awards 2020 : meilleur drame unique
 Broadcast Awards 2021 : meilleur drame unique
 National Film Awards 2020 : meilleur acteur débutant pour Billy Barratt

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 .

Liens externes

Téléfilm britannique des années 2010
Téléfilm dramatique
Téléfilm diffusé en 2019
Téléfilm se déroulant dans les années 2010
Film britannique inspiré de faits réels
Téléfilm récompensé par un prix
Téléfilm de la BBC
Téléfilm en anglais

Responsible Child


Zischendorf ist ein Gemeindeteil der Stadt Feuchtwangen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Dorf liegt am linken Ufer der Wörnitz in einer flachhügeligen Ebene bestehend aus Grünland und Ackerflächen. Das Gebiet westlich des Ortes heißt Bräuningsfeld, das Gebiet im Nordosten Bräuningsfeld. 0,5 km südöstlich befindet sich der Schloßberg (), der eine Erhebung der Sulzachrandhöhen ist, einem Abschnitt der Frankenhöhe. Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Ratzendorf (0,9 km nördlich) bzw. nach Waldhausen zur Kreisstraße AN 4 (1,2 km nordwestlich), weitere führen nach Zumhaus (0,9 km südlich) und Breitenau (1,2 km südlich) jeweils zur AN 36.

Geschichte
Zischendorf lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Feuchtwangen. Im Jahr 1732 bestand der Ort aus 7 Anwesen und 1 Gemeindehirtenhaus. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft hatte das Klosterverwalteramt Sulz. Grundherren waren das Klosterverwalteramt Sulz (2 Höfe, 1 Drittelshof mit Wirtschaftsrecht, 2 Drittelshöfe), die Reichsstadt Dinkelsbühl (1 Gütlein) und die Reichsstadt Rothenburg (1 Gütlein). Von 1797 bis 1808 gehörte der Ort zum Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen. Die Zahl der Anwesen blieb unverändert.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Zischendorf dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Breitenau zugeordnet. Im Zuge der Gebietsreform wurde Zischendorf am 1. Januar 1972 nach Feuchtwangen eingemeindet.

Bau- und Bodendenkmäler
 Burgstall Zischendorf
 Haus Nr. 7: erdgeschossiges Wohnstallhaus in Fachwerk; drei zu drei Achsen, zweigeschossiger Giebel; am Eckpfosten eingekerbt "S[imon] T[reu] 1848"

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Stephan (Breitenau) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Ulrich und Afra (Feuchtwangen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ort im Landkreis Ansbach
Geographie (Feuchtwangen)
Dorf
Ort an der Wörnitz

Zischendorf


Georgina McKee is an English actress. She won the 1997 BAFTA TV Award for Best Actress for Our Friends in the North (1996), and earned subsequent nominations for  The Lost Prince (2003) and The Street (2007). She also starred on television in The Forsyte Saga (2002) and as Caterina Sforza in The Borgias (2011). Her film appearances include Notting Hill (1999),  Phantom Thread (2017), and My Policeman (2022).

Early life
McKee was born in Peterlee, County Durham, in 1964, the daughter of a coal miner, and grew up there and in nearby Easington and Sunderland. Her first experience of acting occurred in her final year at primary school where her teacher finished the school week off with improvisations. Seeing a poster in a shoe-shop window for a new youth drama group, McKee and her friends decided to attend, initially not seriously but later becoming enthusiastic. It led to McKee's first professional appearance, working on Tyne Tees children's series, Quest of Eagles.

From the age of 15, McKee spent three summers in London with the National Youth Theatre. After completing her A-Levels at East Durham College, she decided, with her parents' blessing, to apply to drama schools rather than art colleges. However, she was rejected by Bristol Old Vic Theatre School, London Academy of Music and Dramatic Art and the Central School of Speech and Drama.

Career
McKee began her career in TV with several background roles including a part on The Lenny Henry Show. She made her film debut in 1988 when she had a small role in The Lair of the White Worm. In 1996, she played Mary in the BBC drama Our Friends in the North, a role for which she won three Best Actress awards in 1997: the British Academy Television Award, the Royal Television Society Award and the Broadcasting Press Guild Award. McKee appeared in several episodes of the Chris Morris spoof current affairs show, Brass Eye (1997, 2001), as reporter Libby Shuss.

McKee's theatre credits include Harold Pinter's The Lover and The Collection at the Comedy Theatre in London. In 2008, she appeared in the BBC drama Fiona's Story and a West End revival of Chekhov's Ivanov. In 2010, she appeared as Goneril in the Donmar Warehouse revival of King Lear, directed by Michael Grandage and starring Derek Jacobi. She received an Olivier Award nomination for Best Supporting Actress for her performance.

She played the mother of a deaf teenager in BBC TV's thriller, The Silence, opposite Genevieve Barr. In 2018, she appeared in the highly successful BBC/Netflix drama series Bodyguard as Commander Anne Sampson.

Personal life
McKee has been married to Kez Cary since 1989; they live in East Sussex, England. She has been a vegetarian since 1982.

In 2002, McKee received an Honorary Doctorate of Arts from the University of Sunderland.

Filmography

Film

Television

Theatre
King Lear ... Goneril; Donmar Warehouse, London (director: Michael Grandage)
Ivanov ... Anna Petrovna; Donmar Warehouse, London (director: Michael Grandage)
The Lover and the Collection ... Comedy Theatre, London (director: Jamie Lloyd)
The Exonerated ... Sunny Jacobs; Riverside Studios, London (director: Bob Balaban)
Aristocrats ... Judith; National Theatre, London (director: Tom Cairns)
Old TImes ... Kate; Donmar Warehouse, London (director: Roger Michell)
Five Kinds of Silence ... Lyric Hammersmith, London (director: Ian Brown)
Uganda ... National Theatre (Studio), London (director: Polly Teale )
Hammett's Apprentice ... Royal Court Theatre (Upstairs), London (director: James McDonald)
Fighting for the Dunghill ... Warehouse Theatre, Croydon (director: Richard Osborne)
Separate Tables ... Chichester Festival Theatre, Chichester (director: Philip Franks)
Boudicca ... Shakespeare's Globe, London
Dear England ... National Theatre (Olivier), London (director: Rupert Goold)

References

External links

Gina McKee Biography FilmReference.com

Best Actress BAFTA Award (television) winners
English film actresses
English television actresses
English stage actresses
English radio actresses
Living people
People from Peterlee
Actors from Sunderland
Actresses from Tyne and Wear
People from Crouch End
National Youth Theatre members
Actresses from County Durham
20th-century English actresses
21st-century English actresses
English child actresses
1964 births

Gina McKee


Un echipaj pentru Singapore este un film românesc din 1982 regizat de Nicu Stan. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Gheorghe Cozorici, Florin Zamfirescu și Mariana Mihuț.

Sinopsia

Un comandant de vapor își pierde nava și aproape tot echipajul într-un naufragiu în insulele Caraibe. Reîntors în țară, are mustrări de conștiință și coșmaruri pentru ce s-a întâmplat, ceea ce îl îndepărtează de soție. Obține comanda unui nou vas comercial cu destinația Singapore datorită accidentării comandantului acestuia cu puțin timp înaintea plecării. Pe noul vas este tratat cu neîncredere și ostilitate de căpitan, care speră să fie promovat comandant, precum și de echipajul obișnuit cu o disciplină laxă. Este nevoit să împună respectarea regulamentului, ceea ce îl îndepărtează și mai mult de oameni. În urma recepționării unui apel SOS de la o navă avariată în furtună intră în conflict deschis cu căpitanul, care refuză să ofere ajutor învocând furtuna și timpul pierdut. În timp ce comandantul dirijează nava prin furtună, își dă seama că, prin neglijența căpitanului, încărcătura nu a fost imobilizată și, prin impact repetat în cală, riscă sa distrugă vasul. Este nevoit să securizeze încărcătura ajutat doar de doi oameni, operație terminată cu succes însă în cursul căreia este accidentat. A doua zi salvează supraviețuitorii care lansaseră semnalul SOS după care ajunge la destinație. Aici comandantul îl informează pe căpitan că acesta va fi numit comandant, iar el va părăsi nava pentru o intervenție chirurgicală. În final, comandantul se deplasează cu mașina către aeroprt și admiră orașul amintindu-și întâmplările din zilele ce au precedat sosirea la Singapore.

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Gheorghe Cozorici — cpt. Victor Ionescu, comandantul cargoului Omega
 Florin Zamfirescu — cpt. Nicolae Mărgineanu, secundul cargoului Omega
 Mariana Mihuț — Anca Ionescu, soția lui Victor
 Victor Rebengiuc — Grigore Olteanu, comandantul NAVROM
 Gheorghe Visu — marinarul Vasile Georgescu, fost timonier pe nava Alfa
 Ștefan Sileanu — radiotelegrafistul Radu, secretarul de partid al navei
 Radu Panamarenco — timonierul șef Mihali
 Jean Constantin — marinarul Cucu
 Ion Besoiu — cpt. Iliescu din conducerea NAVROM
 Dumitru Palade — nostromul Ion
 Radu Gheorghe — ofițerul III Vișan
 Lucian Iancu — marinarul "Rânjitul"
 George Paul Avram — ofițer II Neluțu
 Emil Bârlădeanu
 Nicolae Praida — marinarul Ilie
 Virgil Andriescu — marinarul Petre (Petrică) Iordan
 Ioana Manolescu
 Emilia Dobrin
 Vasile Cojocaru — Ion, fiul cpt. Șerban, inginer constructor la Șantierul Naval Constanța
 Jean Ionescu — cpt. Șerban, fostul comandant al cargoului Omega
 Duțu Constantin
 Ioan Marcu
 Sorin Jinga
 Martinov Sava
 Marius Seceleanu
 Sandu Constantin
 Roșca Atanasie
 Alexandru Croitoru
 Gheorghe Boroiu
 Petre Mihai
 Vasile Văleanu
 Nicolae Ioniță
 Sebastian Tașcă
 Ion Ilie
 Vasile Marcel

Primire
Filmul a fost vizionat de 2.097.776 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1982 în film

Filme din 1982
Filme regizate de Nicu Stan
Filme românești
Filme în limba română
Filme de acțiune

Un echipaj pentru Singapore


قرحا (أو قرحة) هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء بعلبك في محافظة بعلبك الهرمل.
تسكنها عشيرة ال الموسوي وعدد سكانها 1300 نسمة

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء بعلبك
أماكن مأهولة في محافظة بعلبك الهرمل
قضاء بعلبك

قرحا (بعلبك)


25089 Sanabria-Rivera este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
25089 Sanabria-Rivera este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Socorro, New Mexico, în cadrul proiectului LINEAR. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 3,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 25001-26000
 Centura de asteroizi

Note

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

25089 Sanabria-Rivera


Centrul de detenție de la Guantanamo este o închisoare de înaltă securitate din cadrul Bazei Navale Americane din golful Guantanamo, bază situată pe insula Cuba. Golful este proprietate a Statelor Unite ale Americii. Din 2002, autoritățile americane l-au folosit ca centru de detenție pentru deținuți acuzați de terorism, majoritatea acestor deținuți fiind reținuți în Afganistan , în timpul invaziei din această țară care a urmat atacurilor de la 11 septembrie 2001.

Guantanamo este doar o parte a sistemului de lagăre de detenție pe care le menține Statele Unite ale Americii în exterior, incluzând acest sistem și alte lagăre în Irak și Afganistan. Zeci de deținuți au fost aduși la Guantanamo din alte centre secrete de detenție ale CIA.

Istoria

Baza militară

Baza a fost instalată în insula Cuba în timpul ocupației sale militare de către Statele Unite, ocupație care a urmat războiului hispano-american de la 1898. După ce Cuba și-a obținut independența față de Statele Unite în 1902, baza a rămas în continuare proprietate americană, fiind protejată de către Amendamentul Platt. La 1 iulie din anul 1904 a intrat în vigoare acordul prin care Cuba închiria baza, de forma perpetuă, Statelor Unite. Cuba respinge în prezent acest acord, susținând că acesta a fost semnat sub amenințarea unei noi  invazii din partea SUA.

Închisoarea
Baza navală a fost amenajată ca închisoare după incursiunea SUA în Afganistan, de la sfârșitul anului 2001. Două zile după atacurile de la 11 septembrie 2001, Congresul SUA a adoptat o rezoluție care a acordat președintelui George W. Bush o autorizație fără precedent pentru utilizarea forței împotriva "națiunilor, organizațiilor și persoanelor fizice", care, potrivit criteriului său, au fost legate în vreun fel cu acele atentate sau cu viitoare acte de terorism internațional.

În acel 17 septembrie, președintele Bush a semnat un memorandum prin care autoriza CIA pentru a instala centre de detenție în afara teritoriului Statelor Unite. Este acesta un document de caracter secret.

În noiembrie 2001, George W. Bush a semnat un ordin executiv în materie militară, pe probleme de "Detenție, tratament și judecare a unor persoane străine în războiul împotriva terorismului", ordin care a autorizat Pentagonul să dețină în custodie  cetățeni non-SUA, pe termen nelimitat, în afara oricărei responsabilități juridice. Primii 20 de prizonieri au sosit aici pe 11 ianuarie 2002.

Un sistem de blocare
Fostul președinte însuși, George W. Bush, și-a exprimat în diverse ocazii pe parcursul anului 2008, "dorința sa de a închide Guantanamo", în același timp în care a expus motive "de ordin juridic și practic" ce nu ii permit încă sa o facă, incluzând aici și procesele juridice care nu își găsiseră încă rezolvarea sau care erau pe rol, după cum și refuzul multor țări de a accepta reîntoarcerea propriilor cetățeni deținuți.

Pe timpul alegerilor prezidențiale din SUA 2008, principalii doi candidați, democratul Barack Obama și republicanul John McCain, au promis să închidă lagărul de concentrare dacă ajung la putere.

În cadrul ceremoniei de învestire în funcția de Președinte al Statelor Unite, la 20 ianuarie a anului 2009, Obama a făcut cunoscut ordinul de închidere  temporară a activităților acestui Lagăr de Concentrare, ordin care a intrat în vigoare chiar în ziua următoare prin instrucțiuni date procurorilor ca, să paralizeze activitatea tribunalelor de război pe timp de 120 de zile, interval în care administrația americană sa revizuiască procesul. La 22 ianuarie, a decretat închiderea centrului de detenție în termen de un an, deodată cu două ordine executive de punere a ordinii în revizuirea proceselor juridice ale persoanelor acuzate de delicte teroriste și interzicerea expresă a acelor metode de interogare ce sunt echivalente cu tortura.

Cu toate acestea, în două rânduri, în 2009 și 2010, Congresul Statelor Unite a interzis utilizarea de fonduri publice pentru transferul de deținuți de la Guantanamo, în orice alt teritoriu al țării, mai ales după alegerile parțiale în urma cărora republicanii au devenit majoritate în Congres, ceea ce a făcut neviabilă intenția de închidere a centrului. De asemenea, s-a încercat judecarea în cadrul teritoriului SUA a câte unuia dintre deținuți, cum a fost cazul lui Ahmed Ghailiani, dar a fost achitat pentru 284 din cele 285 de acuzații de care procuratura l-a acuzat, fiind exonerat de principalele infracțiuni de terorism ce i se imputau. Acest caz, primul și singurul proces civil al vreunui prizonier de la Guantanamo, a paralizat orice altă încercare de acest fel. După veto-ul  pentru a doua oară al Congresului în ce privește transferul de prizonieri, Procurorul General al SUA, Eric Holder, partizan în favoarea unui proces civil pentru cinci deținuți de la Guantanamo, printre care Khalid Sheikh Mohammed (sau Khálid Sheikh Mohammed), acuzat de a fi unul dintre organizatorii atentatelor de la 11 septembrie 2001, a trebuit să renunțe la modelul propus pentru judecarea acestuia și a stabilit responsabilitatea acestei judecăți unei comisii militare, in cadrul bazei Guantanamo.

În același timp, o parte dintre prizonieri au fost transferați unor șaisprezece țări care i-au adoptat după un acord cu Statele Unite, dar numărul lor a fost mic, în jur de 67, și adoptarea nu a fost lipsită de complicații, deoarece mai multe țări au refuzat să-și reprimească proprii lor cetățeni reținuți, altele, cum ar fi Kuwait a cerut sa fie "eliberați", în una din zonele de conflict din Afganistan, unde să fie expuși astfel, pericolului de moarte, sau au cerut bani (Yemen, Kiribati), fie au cerut implantarea unui cip, pentru a putea fi monitorizați, cum se procedează cu "caii sau cu șoimii" (Arabia Saudită).

Descriere fizică

Lagărul este înconjurat cu un gard de sârmă ghimpată, electrificată, de trei metri înălțime, situat lângă golful Guantanamo, la 920 de kilometri sud-est de Havana, are 117,6 kilometri pătrați, din care doar 49,4 sunt pe pe teren solid, cu o linie de coastă de 17,5 km. Este supravegheat permanent de 435 pușcași marini care trăiesc alături de alți militari și civili americani. Populația totală a lagărului este estimată la aproximativ 8500 de persoane.

Prizonierii sunt distribuiți în patru sectoare, înconjurate cu sârmă ghimpată și cu plasă metalică, unde își petrec 24 de ore pe zi. Fiecare sector are un total de 48 de celule. Beneficiază de intimitate și le este permis efectuarea plimbării cu o durată de 30 minute pe zi (unora doar trei zile pe săptămână) pe un teren de sport care măsoară aproximativ 7,6 pe 9,1 metri pătrați.

Prizonierii primesc vizite de la Crucea Roșie, organizație care își asumă, de asemenea,responsabilitatea de a le aduce scrisori de la familiile lor. Oficialii americani verifică atent conținutul întregii corespondente. Prizonierii nu pot primi vizite de la rudele lor și nici nu li s-a permis, până în ultima lună de martie (2008), să vorbească cu rudele lor prin telefon, în mod regulat. Luminile de pe coridoare și dependințe sunt aprinse zi și noapte.

Amnesty International estimează că 80% dintre deținuți sunt ținuți în regim de izolare, în Tabăra 5, în Tabăra de 6 sau Tabăra numită "Eco". Tabără 6 a fost construită pentru a găzdui 178 deținuți. Este o instalație în cadrul căreia condițiile sunt deosebit de severe. Deținuții stau închiși pentru un minim de 22 de ore pe zi în celule individuale din oțel, fără ferestre spre exterior.

Deținuții

Situația juridică
Statele Unite ii consideră (pe deținuți) drept "combatanți inamici ilegali" -majoritatea fiind acuzați de apartenență la talibanism sau la Al-Qaeda, și nu prizonieri de război, cu asta însemnând că nu trebuie să li se aplice normativele Convenției de la Geneva și, prin urmare, pot fi menținuți pe termen nelimitat, fără proces juridic și fără dreptul de a fi reprezentați de către un avocat, lucru ce a fost criticat de către alte guverne și de către organizațiile dedicate drepturile omului din întreaga lume.

Posterior, Statele Unite a admis că, cu excepția membrilor Al-Qaeda, restul prizonierilor trebuie sa se afle sub cupola reglementărilor convențiilor internaționale. Unii juriști consideră că situația se află în plin mediu "vid legislativ".

Poziția justiției SUA
Prima decizie judiciară a fost luată pe data de 31 iulie a anului 2002. Judecătorul federal de  Columbia, Colleen Kollar-Kotelly a decis că sistemului juridic al SUA, nu are o corespunzătoare acoperire juridică asupra persoanelor deținute în centrul special din Guantanamo. Această hotărâre a fost ratificată în luna martie 2003 de către un alt judecător federal.

În iunie 2004, Curtea Supremă a Statelor Unite, a decis că "instanțele de judecată din Statele Unite ale Americii au competența necesară pentru a disputa legalitatea detenției cetățenilor străini capturați în străinătate pentru activități ostile SUA și încarcerate în centrul din golful din Guantanamo," și a decis că trei prizonieri care au invocat dreptul lor de a avea o judecată instituțională își pot prezenta cazurile lor în fața instanțelor civile.

Cu toate acestea, majoritatea judecătorilor federali, în a cărei mâini stă cum să se aplice doctrina marcată de către Curtea Supremă de Justiție, a dat sprijin tezei emise de Administrație, de deținere a "combatanților străini" pe termen nelimitat, fără a prezenta plângeri penale împotriva lor sau fără a-i supune procesului juridic.

În 2006, Curtea Supremă de Justiție a reînceput să atace strategia Pentagonului, semnalând că a organiza tribunale militare pentru prizonierii de război străini, "violează Codul de Justiție Militară și Convenția de la Geneva", și că, mai mult decât atât, nu se regăsește în vreo legala normativă. Congresul, de majoritate republicană în acel moment, a reacționat prin adoptarea unei legi care a dat acoperire în mod expres acestor instanțe militare.

Caracteristicile deținuților
Până la 2008 au trecut prin acest special Centru, în jur de 800 de prizonieri din 42 de țări, marea majoritate fiind afgani și pakistanezi. Acest număr a fost în ușoară și treptată descreștere începând din 2003, pe considerentul returnării a aproape 500 de prizonieri către țările lor de origine, mai ales în Afganistan și Pakistan, dar și în multe țări europene (Spania, Franța, Marea Britanie, Rusia, Suedia, Turcia și Belgia) și altele, cum ar fi Arabia Saudită, Australia, Bahrain, Bangladesh, Egipt, Irak, Iran, Iordania, Kuweit, Libia, Maldive, Maroc, Mauritania, Sudan, Tadjikistan, Uganda și Yemen. În septembrie 2008, rămâneau aproximativ 250 de prizonieri.

Potrivit Amnesty International, aproximativ 17 dintre deținuții în acest centru special, erau sub vârsta de persoană de vârstă majoră atunci când au fost plasate în arest, sub custodia acestui centru, ani mai târziu Statele Unite a admis că au fost reținute 12 persoane de vârstă minoră, una dintre aceste persoane sinucigându-se. Un studiu al aceleași organizații, efectuat pe aproape 500 de deținuți, indică faptul că doar 5% dintre prizonieri au fost capturați inițial de către forțele americane. 86% au fost arestați de către forțele pakistaneze, sau de către combatanți în Afganistan, și în mod frecvent livrați Statelor Unite, în schimbul unor recompense.

Din 2003 până în 2011 au murit șapte prizonieri în lagărul din Guantanamo, trei dintre ei s-au sinucis în luna iunie 2006 spânzurându-se cu cearceafuri ale paturilor lor, alte două s-au sinucis în 2007 și 2009, unul a murit de cancer, iar ultimul a murit subit în luna februarie a anului 2011. Dar, în ciuda faptului că se aflau în custodie, nu li s-a efectuat legitima autopsie.

Condiții
Statele Unite ale Americii susține că deținuții primesc un "tratament uman". Cu toate acestea, prin faptul că deținuții nu se găsesc pe pământ american -autoritățile nu considera baza din Guantanamo, ca parte a SUA - nu se bucură de drepturile acordate deținuților de către Constituția Statelor Unite, intre aceste drepturi prezumția de nevinovăție sau dreptul la un proces juridic cu jurati.

Cu privire la condițiile din Centrul de Detenție, Administrația SUA a negat că aici s-ar practica tortura, insistând asupra faptului că este "o instalație model", și reamintește că a fost vizitată de mai mult de 2.000 de jurnaliști aparținând a peste 400 entități mass-media din întreaga lume.

Rapoarte ale Organizației Națiunilor Unite semnalează că există dovezi că unii deținuți au fost torturați și unii deținuți denunță hrănirea forțată a deținuților aflați în greva foamei - zeci dintre ei au protestat în acest mod, în 2006 - și denunță interogatoriile instrumentate după izolare solitară prelungită sau în condiții extreme de temperatură, de lumină și de zgomot. Alte tratamente crude, jignitoare, au fost denunțate de către organizații precum Amnesty International.

La sfârșitul anului 2004, un raport al Crucii Roșii Internaționale și scurgerea de note de la FBI  recunoșteau utilizarea în aceasta bază, de tactici de constrângere psihologică și fizică, echivalentă cu tortura, fapte care au fost recunoscute într-o anchetă militară, iar în iunie 2005 au fost recunoscute de către Departamentul de Apărare.

Potrivit Amnesty International, 14 deținuți au fost transferați la Guantanamo, în septembrie 2006, după ce au fost ținuti la izolare, sub custodia secretă a CIA, pe perioade de până la 4 ani și jumătate.

Organizarea judecătorească

Procesele judiciare ale prizonierilor de la Guantanamo sunt puse în practică de către instanțele militare create în baza în sine, sub cupola acordării de puteri speciale, din 2006. Ele sunt formate de între cinci și doisprezece ofițeri ai forțelor armate SUA. Un judecător militar calificat prezidează ședința. Pentru a obține o condamnare, cel puțin două treimi dintre membri trebuie să fie în favoarea acelei condamnări, dar dacă este vorba despre o condamnare la moarte - care poate fi propusă dacă se ajunge la a se proba că cineva a murit din vina inculpatului în discuție-, decizia trebuie să fie unanimă și ratificată în ultimă instanță, de către Președintele Statelor Unite.

Procesele juridice efectuate de aceste instanțe militare au început în iunie 2008 cu procesul lui Khalid Sheik Mohammed, acuzat de a fi creierul din spatele atacurilor de la 11 septembrie 2001, căruia, împreună cu alți patru inculpați, i se impută  2,973 acuzații de crimă - câte una pentru fiecare  persoană care a murit în acele atentate.

Raportorul special al ONU privind Execuțiile Arbitrare, Sumare și Extra-Judiciare, Philip Alston, a cerut Statelor Unite să suspende procesele militare de la Guantanamo, menționând că aceste procese "nu sunt în conformitate cu standardele internaționale".

Din cei aproximativ 250 de deținuți care continua sa existe în Guantanamo, între 60 și 80 sunt deferiți unor instanțele militare speciale, și în jur de 60 sunt în proces de a fi returnați în țările lor. Viitorul celorlalți 115 este incert, pentru că nu există suficiente dovezi pentru a-i acuza, dar sunt considerați mult prea periculoși de către Statele Unite pentru a fi redați libertății.

Statele Unite Ale Americii
A absolvit pe cetățeanul tanzanian, Ahmed Jalfan Ghailani, printr-o instanță civilă de terorism, deși a fost considerat responsabil pentru conspirarea in vederea distrugerii de proprietăți aparținând SUA, prin intermediul uzului de explozibili.

Marea Britanie
În noiembrie 2010 de Guvernul Britanic condus de David Cameron este de acord să despăgubească persoanele suspecte de terorism care au amenințat ca vor denunța Serviciile Secrete de Securitate Britanice pentru posibile torturi. Așa se încearcă să se evite un proces care ar putea scoate la lumină informații secrete care ar demonstra exercitarea de tortură de către membri ai armatei Statelor Unite ale Americii și/sau ai Marii Britanii.

Referințe

Legături externe

 "PARLAMENTUL european cere țărilor UE "sa fie dispuse să accepte" deținuți de la Guantanamo " Articolul pe site-ul Parlamentului European(03/02/09)
 Guantanamo Descoperit. Raportul NatGeo (Spaniolă).
 Cinco presos de Guantánamo llegarán a Uruguay a pedido de Obama  20/03/2014

Lupta împotriva terorismului
Penitenciare din Statele Unite ale Americii

Centrul de detenție de la Guantanamo


دومباروفسكيي  هي قاعدة طائرات اعتراضية في مقاطعة أورينبرغ أوبلاست في روسيا. وهي تبعد 6 كم شمال غرب قرية دومباروفسكي التي تقع قرب ياسني

مراجع

برنامج روسيا الفضائي
قوات الصواريخ الاستراتيجية
قواعد الدفاع الجوي السوفياتي
قواعد القوات الجوية السوفيتية
قواعد إطلاق فضائي
قواعد سلاح الجو الروسي
مدن وبلدات في مقاطعة أورنبرغ
مواقع البرنامجين الفضائيين السوفيتي والروسي

دومباروفسكي