La peinture décorative de Petrykivka (en ) est un style original de peinture décorative en Ukraine reconnu comme patrimoine culturel immatériel par l'UNESCO le .

La peinture folklorique ukrainienne de Petrykivka est riche en symbolisme et dénote d'une observation attentive de la flore et de la faune locales. Le style de peinture porte le nom de la ville ukrainienne de Petrykivka, située au nord-ouest de Dnipro.

Caractéristiques
La peinture de Petrykivka est caractérisé d'une part par ses motifs de végétaux et floraux, et la création de nouvelles formes de fleurs, basées sur l'observation de la flore locale, d'autre part. Les "oignons" et les "boucles" doivent être mentionnés comme des formes spéciales.
 Le "Kalyna" - un bouquet ou une grappe de baies rouges est probablement le motif le plus connu de cet art populaire. Les baies sont peintes ou tamponnées avec le doigt. Les pinceaux normalement utilisés pour la peinture sont généralement inadaptés à la peinture Petrykivka car ils ne sont pas assez fins.
 Les pinceaux spéciaux, appelés kochatchka sont pour la plupart fabriqués par les peintres eux-mêmes, en utilisant les poils qui poussent entre les pattes des chats. C'est la seule façon d'appliquer les motifs délicats aux plus petits objets, comme par exemple les perles en bois pour les bijoux féminins.

Liens externes
Peinture de Petrykivka : qu'est-ce qui rend cette technique si spéciale ?

Notes et références

Oblast de Dnipropetrovsk
Mouvement artistique
Patrimoine culturel immatériel de l'humanité en Ukraine

Peinture décorative de Petrykivka


An Oryzopsis purpurascens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Hackel ngan Ove Wilhelm Paulsen. An Oryzopsis purpurascens in nahilalakip ha genus nga Oryzopsis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oryzopsis

Oryzopsis purpurascens


මෑන්හන්ට් ඉන්ටර්නැෂනල් (Manhunt International) යනු 1993 වසරේ පටන් වාර්ෂිකව පවත්වනු ලබන, එක් එක් වසර වෙනුවෙන් කඩවසම් තරුණයෙකු තෝරාගනු ලබන තරඟයකි. තරඟයේ මෙහෙයවීම් කටයුතු සිදුකරනු ලබන්නේ මෙට්‍රොමීඩියා සිංගප්පෝර් (Metromedia Singapore) සහ ප්‍රොකොන් ලෙෂර් ඉන්ටර්නැෂනල් (Procon Leisure International) යන ආයතන විසිනි.

ඉතිහාසය
කාන්තාවන් වෙනුවෙන් වෙන්වූ රූප රාජිනී තරඟ බොහොමයක් පැවතියද, පිරිමින් වෙනුවෙන්ම වෙන්වූ තරඟ වල අඩුවක් දක්නට ලැබෙන බව දුටු  මෑන්හන්ට් තරඟ අධ්‍යක්ෂක Alex Liu, 1987 වර්ෂයේදී ප්‍රථම වතාවට මෑන්හන්ට් තරඟයක් සිංගප්පූරුවේදී පැවැත්වීමට පියවර ගන්නා ලදී.

පසුව එහි නාමය 1993 වසරේදී මෑන්හන්ට් ඉන්ටර්නැෂනල් නමින් වෙනස් කොට, එය ජාත්‍යන්තර තරඟකරුවන්ටද විවෘත වූ තරඟයක් ලෙස හඳුන්වාදීමට ඔහු කටයුතු කල අතර, එහි පළමු තරඟය 1993 දී ඔස්ට්‍රේලියාවේ ගොල්ඩ් කෝස්ට් (Gold Coast) හීදී පවත්වනු ලැබිණි.

ඇතුල්වීමේ සුදුසුකම්

තරඟය
තරඟය අදියර දෙකකින් පවත්වනු ලබන අතර, මූලික වටය සහ අවසන් වටය එම අදියර ද්විත්වය වේ. පළමු වටයේදී තරඟකරුවන් විසින් ඉදිරිපත් කරනු ලබන, දේශීය විලාසිතාව, නාන ඇඳුම, සැඳෑ ඇඳුම, සහ නවීන විලාසිතාව යන අංගයන් සඳහා ලකුණු ලබා දීම සිදු කෙරේ. ඉන් වැඩිම ලකුණු හිමිකරගන්නා තරඟකරුවන් අවසන් වටය සඳහා සුදුසුකම් ලබයි.

ප්‍රධාන මෑන්හන්ට් ඉන්ටර්නැෂනල් තනතුරට අමතරව, වෙනත් අතිරේක කුසලතාවයන් වෙනුවෙන්ද තරඟකරුවන්ට මෙහිදී සම්මාන පිරිනැමීම සිදුවෙයි. හොඳම දේශීය විලාසිතාව, හොඳම නිරූපණය, හොඳම ඡායාකාන්ත තරුණයා (Mister Photogenic), සුහදශීලීම තරුණයා, හොඳම පෞර්ෂත්වය හිමි තරුණයා, විශිෂ්ඨතම දේහය සහිත තරුණයා, සහ ජනප්‍රියම තරුණයා (අන්තර්ජාලය හරහා වැඩිම මනාප හිමිකරගන්නා තරුණයා), යන අංශ සඳහා මෙලෙස සම්මාන පිරිනැමීම සිදුකරනු ලබයි. මීට අමතරව 2005 මෑන්හන්ට් ඉන්ටර්නැෂනල් තරඟයේදී, එක් එක් මහද්වීපයෙන් ඉදිරිපත් වූ හොඳම තරඟකරුවන් සඳහා වෙනමම සම්මාන පිරිනැමීමක් සිදුවිණි. එසේම 2007 මෑන්හන්ට් ඉන්ටර්නැෂනල් තරඟයේ පටන්, ජනප්‍රියම තරුණයා සම්මානය හිමිකර ගන්නා තරඟකරුවාට, නිතරඟයෙන් අවසන් වටයට පිවිසීමේ හැකියාව ලබා දුනි.

ජයග්‍රාහකයින්
1996, 2003, 2004, 2009, 2013 සහ 2014 යන වසර වලදී තරඟය නොපැවැත්විණි.

එක් එක් රටවල ජයග්‍රාහකයින් සංඛ්‍යාව

හොඳම තරඟකාරී රටවල්

එක් එක් කලාපීය ජයග්‍රාහකයින් සංඛ්‍යාව

මේවාද බලන්න
 මිස්ටර් ඉන්ටර්නැෂනල්
 මෙන් යුනිවර්ස් මොඩ්ල්
 මිස්ටර් වර්ල්ඩ්

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
 නිල වෙබ් අඩවිය
 Pageantopolis' මෑන්හන්ට් ඉන්ටර්නැෂනල් පේජ්

රූප සෞන්දර්යය හෝ කඩවසම් බව හෝ තේරීමේ ජාත්‍යන්තර තරඟ

මෑන්හන්ට් ඉන්ටර්නැෂනල්


Korunma durumu, biyolojide bir canlı türünün günümüzde ya da gelecekte varlığını sürdürmeye devam etme olasılığının bir göstergesidir. Bu gösterge, türe ait kalan birey sayısı kadar, zaman içindeki nüfus artış ya da azalışları, başarılı üreme oranları, bilinen tehditler gibi çeşitli etmenler göz önünde bulundurularak belirlenir.

Dünya çapında en çok bilinen korunma durumu listeleme ve derecelendirme sistemi, Dünya Korunma Birliği (The World Conservation Union, IUCN) Kırmızı Liste'sidir. Bunun yanında, Doğa Koruma Örgütü (The Nature Conservancy) tarafından hazırlanan korunma durumu derecelendirme sistemi ve Nesli Tehlike Altında Olan Yabani Hayvan ve Bitki Türlerinin Uluslararası Ticaretine İlişkin Sözleşme (Convention on the International Trade in Endangered Species of Wild Flora and Fauna, CITES) gibi daha özelleşmiş liste ve sistemler de bulunmaktadır.

Korunma durumu


Dugi marš je naziv za strateško povlačenje koje je izvršila kineska Crvena armija, kako bi izbjegla ofanzivu nadirućih vojnih snaga Kuomintanga tijekom Kineskoga građanskoga rata.

Ovo je zapravo uopćeni naziv za više marševa, koje je izvršilo nekoliko komunističkih gerilskih armija na jugu tijekom povlačenja na sjever i zapad Kine. Najpoznatiji od tih marševa bio je onaj iz provincije Jiangxi, započet u listopadu 1934. godine. Tamo je Prva frontalna armija Kineske Sovjetske Republike bila pod teškim udarom snažnije vojske Čang Kaj Šeka. Kako bi izbjegla potpuno uništenje, armija je pod komandom Mao Ce-tunga i Ču En-laja izvršila veliko polukružno povlačenje prema sjeveru Kine u ukupnoj dužini od 12,500 km i u trajanju preko 370 dana. Maršruta je išla preko jednih od najneprohodnijih regija zapadne Kine, da bi poslije toga išla sjeverno sve do provincije Shanxi, a duž njega su probijene četvorostruke blokade Čang Kaj Šekovog Kuomintanga.

Dugi marš je u kineskoj povijesti ostao upamćen kao jedan legendarnih podviga kineskih komunističkih gerilaca. U maršu je sudjelovalo 130 000 boraca, od kojih je preživelo samo 10 % njih. Preživjeli su smatrani herojima, te je velik dio njih činio vladajuću garnituru nakon 1949. godine. Ostatak je stradao od iscrpljenosti, bolesti, te stalnih sukoba s lokalnim gospodarima rata. Maovo vođenje armije tijekom Dugog marša osiguralo mu je veliku popularnost unutar Komunističke partije Kine.

Iako je bilo mnogo gubitaka, Dugi marš dao je Komunističkoj partiji Kine potrebnu izolaciju, dopuštajući vojsci da se oporavi i obnovi na sjeveru Kine. Također je od vitalnog značaja pozitivan ugled među seljacima zbog odlučnosti i predanosti preživjelih sudionika Dugog marša. Osim toga, politika koju je Mao naredio svim vojnicima da slijede nazvana osam točaka pozornosti, pomogla je vojsci da izbjegne štetu ili nepoštivanje seljaka unatoč očajnoj potrebi za hranom i priborom. Ta je politika osvojila potporu komunistima među ruralnim seljacima.

Osam točaka pozornosti bile su:
Budite pristojni kad govorite.
Budite pošteni pri kupnji i prodaji.
Vratite sve posuđene predmete.
Platite naknadu za sve oštećene.
Nemojte udarati ili psovati druge.
Nemojte oštetiti usjeve.
Nemojte uznemiravati žene.
Nemojte zlostavljati zatvorenike.

Izvori

Povijest Kine
Vojni transport

Dugi marš


Ephrata Cloister var et kommunitetet, der blev grundlagt af Conrad Beissel i 1732. Beissel var medlem af de radikalpietistisk-døberiske Schwarzenau Brethren, der var emigreret fra Tyskland til Pennsylvania i 1720erne. Under ledelse af Beissel separerede sig 1728 en gruppe ved navn Siebentägner-Tunker (engelsk Seventh Day Dunkers, dansk Syvende-dags-tunkere). Navnet forklares ved at de fejrede lørdagen som helligdag (sabbat). I 1732 grundlagde gruppen ved bredden af Cocalico-bækken i Pennsylvania et selvstændigt klostersamfund. Klosterets navn stammer fra Bibelen, hvor Jerusalem også blev omtalt som Ephrata. Klosterorden blev også betegnet som De ensommes orden.

På højdepunktet i midten af 1700-tallet levede der omtrent 80 kvinder og mænd. Dertil kom omtrent 200 familier, der levende i omegnen. Kommunitetets indbyggere bar en enkel, hvid hættekappe og levede for største del cølibatært og vegetarisk. En stor rolle spillede kormusikken. Beissel komponerede flere sange. Af betydning var også kommunitetets trykkeri, hvor der blev trykt flere sangbøger, bibler og det mennonitiske martyrspejl (Märtyerspiegel).

Efter Beissels død i 1768 opgav mange indbyggere den monastiske livsstil. I 1814 tilsluttede den resterende menighed som sig som German Seventh Day Baptists syvende-dags-baptisterne. I dag er hele komplekset et statsejet museum .

Billeder

Litteratur
 Rudolf Cronau: Die Tunker und das Kloster Ephrata, i: Rudolf Cronau: Drei Jahrhunderte deutschen Lebens in Amerika, sider 75 f.

Eksterne henvisninger

 Museum Ephrata Cloister

Noter

Anabaptister

Ephrata Cloister


Playa de Diani (en inglés: Diani Beach) es un gran resort de playa en la costa del Océano Índico de Kenia, 30 km al sur de Mombasa, en el condado de Kwale.

La playa tiene a unos 25 km de largo y llega hasta donde se une con la pequeña localidad de Ukunda que tiene una pequeña pista de aterrizaje. La zona es conocida por sus arrecifes de coral, la cercana Reserva nacional colinas de Shimba y sus monos colobos de colores negro y blanco (Colobus). Cuenta con restaurantes de primera categoría, hoteles y dos centros comerciales.

La playa de Diani es también un lugar popular para la práctica de kitesurf.

Véase también
Geografía de Kenia
Geografía de África

Referencias

Enlaces externos
Video sobre la playa

Playas de Kenia
Condado de Kwale

Playa de Diani


Desdemona, op. 101, est une œuvre de la compositrice Mel Bonis, datant de 1913.

Composition
Mel Bonis compose Desdemona pour piano en 1913. L'œuvre, dédiée à Paul Locard, est publiée la même année aux éditions Alphonse Leduc et rééditée en 2004 chez Furore.

Analyse
Desdemona fait partie d'un corpus d'œuvres que la compositrice a composé en se basant sur de grandes héroïne mythologiques. Ces pièces offrent des figures archétypales pour penser la place des femmes et le sort que les hommes leur réservent. Ce sont des  et des œuvres à clefs. Cette pièce fait partie d'un cycle posthume : , qui comprend aussi Mélisande, Ophélie, Viviane, Phœbe, Salomé et Omphale.

Cette pièce fait aussi partie de ces œuvres demandant une certaine exigence technique. On y trouve un balancement régulier de l'accompagnement et une mélodie à la main droite qui projette distinctement la mesure à  indiquée au début de l'œuvre. La pièce se divise en trois sections clairement délimitées : ABA'. La section centrale est deux fois plus importante que les deux autres sections. La section terminale reprend de façon quasi-littérale la section initiale.

En épigraphe de la partition, la compositrice donne les deux premiers vers de la traduction de la  par Maurice Bouchor. Cette chanson est celle que Desdémone chante dans Othello ou le Maure de Venise de William Shakespeare. Pour François de Médicis, cela suggère que la simplicité de la carrure remplit un rôle poétique, celui de la triste cantilène de caractère folklorique. Dans la pièce shakespearienne, Desdémone, soupçonnée d'adultère, attend l'arrivée de son mari jaloux qui a pour objectif de l'assassiner. La ligne mélodique de la pièce imite le chant de Desdémone, tandis que l'accompagnement imite les murmures du cours d'eau dont font mention les paroles de la chanson. L'œuvre semble dépeindre l'épisode où Desdémone, interrompue au milieu de son chant, demande à sa suivante Émilia qui frappe à la porte, tandis que cette dernière lui répond que ce n'est que le bruit du vent. Les mesures 83-84 puis 85 à 87 présentent ainsi une harmonie instable, tandis que le grand trait de doubles croches qui part du haut du clavier déferle vers les graves avant de remonter dans les aigus.

Réception

Discographie
 Mel Bonis, pièces pour piano, par Lioubov Timofeïeva, Voice of Lyrics C341, 1998
 L'ange gardien, par Laurent Martin (piano), Ligia Digital LIDI 01033181-07, 2007
 Femmes de légende, par Maria Stembolskaia (piano), Ligia Digital LIDI 0103214-10, 2010,
 En dehors, Kyra Steckeweh (piano), 2015

Références

Sources

Liens externes

Œuvre de Mel Bonis
Œuvre pour piano
Œuvre réalisée en 1913

Desdemona de Bonis


An Piptochaetium setosum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni José Arechavaleta. An Piptochaetium setosum in nahilalakip ha genus nga Piptochaetium, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Piptochaetium

Piptochaetium setosum


Stienta ist eine nordostitalienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Rovigo in Venetien. Die Gemeinde liegt etwa 24 Kilometer südwestlich von Rovigo am nördlichen Ufer des Po und grenzt unmittelbar an die Provinz und Stadt Ferrara (11 Kilometer südsüdöstlich).

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Venetien
Ort am Po (Fluss)

Stienta


Goeppertia sciuroides é uma espécie de  planta do gênero Goeppertia e da família Marantaceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 2012 por Stella Suárez e Finn Borchsenius. O seguinte sinônimo já foi catalogado:
 Calathea sciuroides  Petersen

Forma de vida
É uma espécie terrícola e herbácea.

Descrição
Ervas de 0,3-0,4 m de altura. Lâmina foliar ornamentada, face adaxial verde-escura com máculas longitudinais argênteas acompanhando as nervuras secundárias, face abaxial verde ou vinácea. Brácteas verdes ou vináceas com centro esverdeado, cálice e corola amarelos ou cinza.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é endêmica do Brasil e encontrada nos estados brasileiros de Bahia, Espírito Santo e Rio de Janeiro. A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Saka, M.N. 2020. Goeppertia  in Flora do Brasil 2020.

Ligações externas
 Goeppertia sciuroides no projeto Flora e Funga do Brasil

Goeppertia
Plantas descritas em 2012
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Goeppertia sciuroides


Ivo Perović (Arbanasi, 1882. − 1958.), hrvatski političar.

Životopis
Ivo Perović rodio se u selu Arbanasima kod Zadra 1882. godine. U Zadru je završio osnovnu i srednju školu. Još kao učenik isticao se kao djelatnik na nacionalnom području, osobito u Zadru i okolici, gde je organizirao sokolska i ostala prosvjetna društva. Pravni studij odslušao je u Zadru, Pragu i Beču.

Dr. Perović bio je mason. Obnašao je dužnost velikog župana splitske oblasti, pomoćnika ministra unutarnjih poslova. Od 1931. godine do 1935. godine bio je ban Savske banovine. Kraljevski namjesnik maloljetnog kralja Petra II. Karađorđevića od 11. listopada 1934. do 27. ožujka 1941. godine. Na dužnost imenovan nakon marseilleskog atentata na kralja Aleksandra Karađorđevića. U tročlanom namjesništvu bio je zajedno s knezom Pavlom Karađorđevićem i Radenkom Stankovićem. Vlast je u biti pripala Pavlu Karađorđeviću, jer su druga dvojica namjesnika svedena na "nazočne građane".
Knez Pavle je ostao na mjestu namjesnika sve do vojnog udara 27. ožujka 1941. godine, nakon čega je otišao u izbjeglištvo.

Poslije Drugoga svjetskog rata sudilo mu se. Okružni sud u Beogradu osudio je kraljevske namjesnike Ivu Perovića i Radenka Stankovića 16. kolovoza 1949. godine zbog pristupanja Kraljevine Jugoslavije Trojnom paktu. Ivo Perović osuđen je na 11 godina zatvora, gubitak svih građanskih prava i konfiskaciju cjelokupne imovine.

Izvori

Literatura
 Tomasevich, Jozo (1975.). War and Revolution in Yugoslavia, 1941–1945: The Chetniks. Stanford: Stanford University Press. .
 Petranović, Branko (1988.). Istorija Jugoslavije 1918-1988: Kraljevina Jugoslavija 1918-1941. Beograd: Nolit.
 Dimić, Ljubodrag (2001.). Istorija srpske državnosti. 3. Novi Sad: Ogranak SANU.

Hrvatski političari u Kraljevini Jugoslaviji
Hrvatski masoni do 1940.

Ivo Perović


Nicolás Cámara Vales (Mérida, Yucatán, 25 de abril de 1875 - Ciudad de México, 14 de octubre de 1956) fue un médico pediatra, político maderista y diplomático mexicano que fue gobernador de Yucatán en dos ocasiones: en 1911 como interino y más tarde, entre 1912 y 1913, como gobernador constitucional. Uno de los logros más destacados de su administración fue la fundación de la Comisión Reguladora del Mercado del Henequén con el objetivo de regular la industria henequenera en Yucatán, la cual estaba dominada por el monopolio encabezado por Olegario Molina y los grandes capitales extranjeros. Más adelante, llegó a ser presidente de dicha comisión. Cámara Vales destacó por su defensa de los intereses de los productores yucatecos. Después de los eventos de la Decena Trágica, un golpe militar, se vio obligado a renunciar a su cargo y exiliarse. Durante el periodo de entreguerras, se desempeñó como diplomático en Berlín y Viena. Fue hermano político de José María Pino Suárez, vicepresidente de México.

Nació en Mérida, Yucatán en el seno de la familia de la Cámara, la cual tenía una destacada posición social en Yucatán desde la época colonial. Fue hijo de Raymundo Cámara Luján, un acaudalado hacendado y empresario. Estudió medicina en la Universidad de Berlín, graduándose en 1896. Durante su carrera, se especializó en pediatría y regresó a Mérida, donde abrió la primera clínica para niños en la Península de Yucatán.

En 1909, junto con Gónzalo Cámara Zavala, fue uno de los fundadores de la Liga de Acción Social, una agrupación de hacendados progresistas comprometidos a mejorar las condiciones de los peones en las haciendas henequeneras en Yucatán y fomentar su instrucción. En términos políticos, Cámara Vales se identificó con el Partido Nacional Antirreeleccionista y apoyó a su cuñado, José María Pino Suárez, en su campaña política en favor de Francisco I. Madero. Tras el triunfo de Madero y Pino Suárez en las elecciones federales de México en 1911, Cámara Vales asumió la gubernatura de Yucatán.

Datos Biográficos

Familia
Nacido en Mérida, Yucatán, el 25 de abril de 1875, hijo mayor de Raymundo Cámara Luján (1850-1919), acaudalado hacendado, banquero y empresario que hizo una fortuna durante el boom henequenero, y María Vales Castillo (1855-1936). Su tío materno fue Agustín Vales Castillo, un industrial y banquero yucateco que se desempeñó como jefe político de Mérida entre 1902 y 1908.

Su hermano, Alfredo Cámara Vales, fue gobernador de Quintana Roo, mientras que su hermana, María Cámara Vales, fue galardonada con la Medalla Belisario Domínguez del Senado de la República en 1969 y fue esposa de José María Pino Suárez, vicepresidente de México. Mientras tanto, su sobrino nieto fue Ismael Moreno Pino, embajador eminente de México.

Por parte de su padre, desciende de la Familia de la Cámara, una antigua familia patricia que desciende de varios de los principales comandantes españoles que habían participado en la conquista de Yucatán; entre ellos, era descendiente de Juan de la Cámara, el conquistador y noble español que había sido uno los fundadores de Mérida en 1542. También fue descendiente de Francisco de Montejo.

Matrimonio
Contrajo nupcias con Joaquina Millet Heredia, hija de José María Millet Hübbe, próspero empresario de origen francés, alemán y danés, y de Joaquina Heredia Cacaño. La pareja tuvo dos hijos y una hija:

 Berta Cámara Millet
 Nicolás Cámara Millet
 Jorge Carlos Cámara Millet

Estudios

El mayor de trece hermanos, fue educado en un hogar que enfatizaba los valores liberales y una educación europea con un fuerte énfasis en la música y los idiomas extranjeros: tocaba el violín y el piano y hablaba cuatro idiomas con fluidez: castellano, inglés, francés, alemán.

Era doctor en medicina por la Universidad de Berlín en Alemania, graduándose con una tesis titulada "la pelagra en Yucatán" el 10 de julio de 1896. Habiéndose especializado en Pediatría, regresó a Mérida, abriendo la primera clínica para niños en la Península de Yucatán.

Carrera Política

En 1909, Nicolás Cámara Vales se unió a Gonzalo Cámara Zavala, su primo, para fundar la Liga de Acción Social, una organización conformada por hacendados progresistas comprometidos a mejorar las condiciones de los peones en las haciendas henequeneras en Yucatán y establecer escuelas rurales. El programa de trabajo de la Liga en las propias palabras de Cámara Zavala fue establecido:En torno al propósito "imperioso, trascendental, urgente, de la educación del indígena maya de Yucatán: Si la instrucción debe ser declarada no de utilidad, sino de necesidad pública, ¿por qué el indio que habita las haciendas está excluido de la participación que a todo yucateco corresponde en el derecho a la instrucción?"La Liga adquirió una gran influencia en la sociedad yucateca a principios del . En 1910, la propia Liga fundó la Escuela Modelo basada en principios liberales, laicos e igualitarios, inspirada en las ideas de dos pensadores suizos: Jean-Jacques Rousseau y Johann Heinrich Pestalozzi. El escuela sigue operando al día de hoy con planteles en Mérida, Chetumal y Valladolid.

Un liberal moderado, sus convicciones políticas identificaron a Cámara Vales con el Partido Nacional Antirreeleccionista, apoyando a su cuñado, José María Pino Suárez, a hacer campaña política en los estados del sur de la República en favor de Francisco I. Madero.

Cuando, en octubre de 1911, Madero y Pino Suárez triunfaron en las Elecciones federales de México de 1911, obteniendo, respectivamente la presidencia y vicepresidencia de México, el Congreso de Yucatán nombró a Cámara Vales como gobernador interino de Yucatán en sustitución de Pino Suárez.

Al mes de asumir el cargo, Cámara Vales organizó nuevas elecciones extraordinarias que debían decidir quien sería gobernador constitucional del Estado. Para no influír en los comicios en los que sería candidato, Cámara Vales pidió licencia para separarse de su cargo siendo sustituido por Agustín Patrón Correa quien fue designado gobernador interino por la legislatura local. Celebradas las elecciones extraordinarias, Cámara Vales regresó al poder en calidad de gobernador constitucional de Yucatán.

Durante su mandato se enfrentó a una rebelión encabezada por Delio Moreno Cantón en la población de Opichén. Moreno Cantón era sobrino de Francisco Cantón Rosado, ex-gobernador de Yucatán. En 1911, había contendido por la gubernatura en contra de Pino Suárez a quien se le había adjudicado el triunfo por un ajustado margen. Pese a sus estrechos lazos con el viejo régimen, Moreno Cantón contaba con una fuerte base de apoyo entre las clases populares a quienes no temía incitar en rebelión armada en contra del gobierno. En enero de 1912, Cámara Vales denunció ante el Congreso estatal que los morenistas:"Por medio de agitadores sin conciencia, y abusando de la ignorante credulidad de los jornaleros de campo, hízoles creer que del triunfo de su causa dependía que se convirtieran en dueños absolutos de todas las tierras y plantíos, produciendo en ellos una excitación idéntica a la que determinó la guerra de castas en el siglo pasado."La rebelión morenista se extendió hacía las partidas de Conkal, Maxcanú y Temax pero fue sofocada por el gobierno. Una vez vencida la rebelión, Moreno Cantón se exilió de Yucatán, uniendóse a las fuerzas antimaderistas de Pascual Orozco y, finalmente, apoyando el golpe militar Huertista en febrero de 1913.

Durante el mandato de Cámara Vales fue creada la Comisión Reguladora del Mercado del Henequén que pretendió poner orden en los asuntos de la industria henequenera en Yucatán y romper con el monopolio que férreamente ejerció el grupo de Olegario Molina durante el denominado "Olegariato"  (1902 - 1911).

El auge de la industria henequenera entre 1870 y 1920 había transformado a Yucatán en la región más rica e industrializada de México a principios del . Para 1900, Yucatán exportaba 81 millones de kilogramos del henequén hacía los Estados Unidos por año donde se usaba para producir cordel (binder twine), un bien indispensable para las cosechas de trigo.

A principios de 1902, J.P Morgan, el célebre financiero estadounidense, había organizado la fusión de varias compañías manufactureras de equipo de cosecha agrícola para formar la International Harvester (IH). Después de la fusión, IH era el mayor productor de cordel, comprando el 80 por ciento del henequén de Yucatán. Para octubre de ese mismo año, Molina se había reunido en La Habana con Cyrus McCormick, presidente de la IH. Ahí, consumaron un pacto secreto mediante el cual el conglomerado norteamericano se comprometía a importar exclusivamente el henequén que le vendiera la firma de Molina, actuando como intermediario entre los hacendados henequeneros y los mercados norteamericanos. A cambio, Molina se comprometía a usar "cuantos esfuerzos estén en su poder para deprimir el precio de la fibra de sisal" (henequen) y que McCormick le "pagarán solamente aquellos precios que de tiempo en tiempo serán dictados por la I.H. Co." Como resultado del acuerdo secreto entre McCormick y Molina, el precio del henequén pasó de fluctuar en el mercado alrededor de $9,48 dólares estadounidenses por libra a una tarifa fija dictada por los grandes capitalistas de Wall Street de solo 8 centavos de dólar por libra.

Así, Molina y sus socios estadounidenses lograron reducir los precios a tal grado que condujeron a varios productores mexicanos al borde de la quiebra. Después del pánico financiero de 1907, los principales competidores de Molina habían sido eliminados, incluyendo la casa exportadora de los Escalante, familia que había fundado la industria henequenera yucateca a mediados del . Para 1910, Olegario Molina y Avelino Montes, su yierno, controlaban más del 72 por ciento de la exportación total de fibra. Era, en efecto, un monopolio constituido en detrimento de los productores yucatecos.

Así, la Reguladora que se constituyó en 1912 fue diseñada por la cámara agrícola, es decir, por los propios productores yucatecos, no por el estado. Se trataba pues de un intento de proteger los intereses mexicanos frente al capitalismo norteamericano representado en Yucatán por Olegario Molina:"la Comisión Reguladora del Mercado del Henequén fue la primera experiencia de regulación del mercado de un producto de exportación en México. Se replanteaba con esta propuesta el papel del Estado en el mercado, por instancias de la presión de un grupo organizado de productores. Finalmente, como una muestra del éxito de sus gestiones como grupo de presión, en enero de 1912 el gobernador maderista Nicolás Cámara Vales (1911-1913) creó bajo dirección estatal esa comisión, la cual tuvo como propósito inducir el alza del precio internacional del henequén aplicando una política de retención de la fibra. La Comisión Reguladora pretendía además intervenir en la comercialización de fibra actuando como exportadora directa, lo que la ubicaba como competidora del monopolio de la Molina-Montes y la International Harvester Company. La Reguladora fue creada sobre la base de una reserva en metálico, constituida por un impuesto estatal extraordinario a la exportación de henequén que los henequeneros aceptaron por haber sido su propuesta. Con la recaudación se pretendía crear un fondo de inversión para la compra del henequén directamente a los productores y su posterior exportación sin intermediarios a cargo de la comisión. No sólo se continuaba con el programa de valorización formulado por la cámara agrícola, sino también con la búsqueda de nuevos mercados alternativos al estadounidense. El decreto de creación de la Reguladora, presidida por el gobernador Nicolás Cámara Vales, es una muestra de ello, ya que establece como atribuciones de la Comisión varias de las metas que venía planteando la cámara agrícola: administrar la defensa de la industria henequenera, elevar y sostener el precio de la fibra "a un nivel que sea remunerador para los productores", retener las cantidades de henequén que considere necesario sustraer del mercado y abrir nuevos mercados al comercio de la fibra. Además, los vocales supernumerarios y el gerente de la reguladora eran miembros de la cámara agrícola, por lo cual se confirma que la Cámara penetró la estructura de la Reguladora."Para fines de 1917,  la Reguladora tenía en sus manos más del 90 por ciento de las exportaciones de henequén. Lo anterior, se debe en gran medida a la gestión del general Salvador Alvarado a partir de 1915.

En enero de 1913, Cámara Vales solicita una licencia temporal para separarse de su cargo con el propósito de poder realizar un viaje a la Ciudad de México, siendo sustituido en el cargo por Fernando Solís León, alcalde de Mérida y político maderísta.

Así, Cámara Vales se encuentra en la Capital de la República visitando a su hermana y cuñado cuando le sorprenden los acontecimientos de la Decena Trágica. El 19 de febrero, el gobierno de la República, encabezado por el presidente Madero, es depuesto en un golpe militar siendo sustituido por el general Victoriano Huerta. Acto siguiente, el 22 de febrero, Madero y Pino Suárez son asesinados por órdenes del régimen militar. María, la hermana de Cámara Vales, queda viuda a los 35 años con seis hijos menores de edad, la más pequeña con solo pocos meses de edad. Ante un clima de violencia e inestablidad política en la Capital, los familiares del presidente y vicepresidente caídos se encuentran en peligro inminente. Días antes, la residencia particular de la familia Madero había sido reducida a ruinas después de un devastador incendio iniciado por un grupo de "aristócratas" simpatizantes del huertismo. Ante esta situación, los Madero solicitaron asilo diplomático en la residencia del embajador de Japón; los militares huertistas, enterados de ello, amenazaron con quemar la residencia diplomática. Con la protección de Manuel Márquez Sterling, embajador de Cuba, los Madero pudieron embarcarse hacía La Habana antes de disgregarse en varias partes de los Estados Unidos: Nueva York, California y Texas. Cámara Vales, a su vez, decidió acompañar a su hermana y sobrinos de regreso a Mérida.

En la capital yucateca, Solís León había reconocido a la dictadura huertista antes de ser obligado a renunciar a su cargo de gobernador interino. Es sustituido por Arcadio Escobedo, un hacendado henequenero simpatizante de la dictadura huertista que, en 1908, había escandalizado a la sociedad yucateca al haberse visto indirectamente implicado en el homicidio doloso de uno de sus peones. En ese momento, Cámara Vales decidió partir hacía La Habana antes de establecerse con su familia en Europa en condición de autoexiliado.

Permaneció en Europa durante el período de la entreguerra, siendo cónsul general de México en Berlín y en Viena.

El 14 de octubre de 1956, murió en la Ciudad de México a los 81 años de edad. Fue sepultado en el Panteón Francés de la Piedad.

Véase también
 Henequén
 Gobernantes de Yucatán
 Revolución mexicana en Yucatán

Referencias

Enlaces externos
 Revolución y Régimen Constitucionalista. Documento 78. Memorándum suscrito por el señor G. Paredes Esquinca, en Hermosillo, Sonora Con acceso el 30 de enero de 2011.

Nacidos en Mérida (México)
Gobernadores de Yucatán del siglo XX
Profesionistas de Yucatán
Revolución mexicana en Yucatán
Industria henequenera de Yucatán
Pediatras de México
Fallecidos en Ciudad de México

Nicolás Cámara Vales


Yuya Funatsu (født 22. november 1983) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Shonan Bellmare og Giravanz Kitakyushu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yuya Funatsu


Ömer Lütfi Barkan (1902-1979), Türk iktisat ve hukuk tarihçisi ve Türkiye'de iktisat tarihi biliminin kurucularındandır.

Hayatı
Eski Zağralı İsmail Efendi ile Gülsüm Hanımın oğludur. 1902 senesinde Edirne'de doğdu. İlk tahsilini Edirne Numune Mektebinde gördü. Edirne Muallim Mektebini bitirdikten sonra üç yıl ilkokul öğretmenliği yaptı. 1923'te İstanbul'a giderek Yüksek Muallim Mektebine girdi. Daha sonra Darülfünun (İstanbul Üniversitesi) Edebiyat Fakültesi Felsefe bölümünü bitirdi.

1927 senesinde Strasbourg Üniversitesi Edebiyat ve Hukuk Fakültelerinde lisansını tamamlayıp yurda dönünce Eskişehir Lisesi Felsefe öğretmenliğine tayin edildi. 1933 senesinde yapılan üniversite reformu sırasında doktora ve doçentlik tezi hazırlamadan, doğrudan Edebiyat Fakültesi Türk İnkılap Tarihi Kürsüsü doçentliğine getirildi. 1937 senesinde bu vazifesi de devam etmek üzere İktisat Fakültesi İktisat Tarihi ve İktisadi Coğrafya Kürsüsüne nakledildi. 1939'da "Osmanlı İmparatorluğunda Kuruluş Devrinde Toprak Meseleleri" konulu tezini bitirerek doçent oldu. 1941 Şubatında profesörlüğe yükseltildi.

İktisat Fakültesindeki derslerinin yanında, Edebiyat ve Fen Fakültelerinin İnkılap Tarihi derslerini de yürüttü. Ayrıca Hayriye Lisesinde felsefe öğretmenliği, Yüksek Muallim Mektebinde müzakerecilik yaptı. İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi'nde Türk Hukuku Târihi ve Toprak Hukuku, Edebiyat Fakültesinde Türkiye Teşkilat ve Müesseseleri Tarihi dersleri okuttu.

1950'de İktisat Târihi Kürsüsü başkanı oldu. 1950-1952 yılları arasında İktisat Fakültesi dekanlığı yaptı. 1955'te Türk İktisat Târihi Enstitüsünü kurdu. Emekli oluncaya kadar bu enstitünün müdürlüğünü yürüttü. 1957 yılında Ordinaryüs Profesör'lüğe yükseltildi. Aynı yıl Strasbourg Üniversitesi tarafından kendisine "şeref doktoru" ünvânı verildi. 1963-1972 yılları arasında İstanbul Özel İktisâdî ve Ticârî İlimler Okulunda Genel İktisat Târihi dersleri verdi.

1972 senesinde Milletlerarası Oryantalistler Birliğine bağlı Osmanlı ve Osmanlı Öncesi Târih Komitesi başkanı oldu. 1973'te yaş haddinden emekli oldu. 23 Ağustos 1979'da İstanbul'da öldü. Hocanın ve eşinin mezarı Edirnekapı Şehitliği 19. ada müstakil 6'da bulunmaktadır.

İlgili olduğu kurum ve kuruluşlar
Ömer Lütfi Barkan yurt içinde Türk Tarih Kurumu, Türk İnkılap Tarihi Enstitüsü üyeliklerinden başka UNESCO Türkiye Millî Komisyonu 5 ve 7. dönem genel kurul üyeliklerinde bulundu. Sırbistan İlimler Akademisi'ne de üye seçilen Barkan, 1967-1973 arasındaki dönemde Milletlerarası Şarkiyatçılar Birliğine bağlı Osmanlı ve Osmanlı Öncesi Tetkikleri Komitesi başkanlığına getirilmiştir.

Tarihçilik
Osmanlı Devletinin iktisadi ve sosyal tarihi, toprak mülkiyeti konularını inceleyen Ömer Lütfi Barkan, 15 ve 16. yüzyıllarla, Tanzimat dönemi toprak meseleleri, Doğu Avrupa'daki tarım ve toprak reformu hareketleri hakkındaki araştırmalarında toprak mülkiyetinin tarihî ve hukuki temellerini inceledi. Osmanlı devlet bütçeleri, bazı imaret, cami ve vakıfların muhasebe bilançoları, tereke defterleriyle ilgili araştırmalarıyla Osmanlı İktisadi hayatının aydınlatılmasına katkıda bulundu. 1546 Tarihli İstanbul Vakıfları Tahrir Defteri ve İslam ansiklopedisine yazdığı "Tımar" maddesi bu yöndeki çalışmalarının ürünüdür.

Osmanlı Devletinin 15 ve 16. yüzyıllardaki fiyat hareketlerini de inceleyen Ömer Lütfi Barkan, Osmanlı Devletinin nüfûsuyla ilgili belgeleri ilk defâ tarayıp ortaya çıkarmış, Osmanlı târihî demografi araştırmalarının da öncülüğünü yapmıştır. Osmanlıların fethettiği toprakların iskânıyla ilgili vakıf, temlik, sürgün gibi kurumların fonksiyonlarını araştırarak Osmanlı târihî demografisine kaynaklık edecek belgelerin zenginliğine dikkatleri çekti. Osmanlı iktisâdî ve nüfûsuyla ilgili araştırmalarını son kitabı Hüdâvendigâr Livâsı Tahrir Defteri'ne kadar sürdürdü. Süleymaniye Camii ve İmâreti İnşaatına âit Muhâsebe Defterleri adlı iki ciltlik eserinde inşâatla ilgili teknik ve mâlî bilgilerin yanı sıra 16. yüzyılda inşâat işçilerinin sosyal hayatlarını, Müslüman ve Hristiyan işçilerle ilgili çok değerli bilgileri ortaya çıkardı. Osmanlı İmparatorluğunda bir İskan ve Kolonizasyon Metodu Olarak Vakıflar ve Temlikler ve Osmanlı İmparatorluğunda Bir İskan ve Kolonizasyon Metodu Olarak Sürgünler adlı makâlelerinde genişleme ve fetih yıllarında nüfus fazlası meselesinin ve bölgeler arası nüfus dengesinin nasıl çözüme bağlandığını belgelerle sergiledi.

Ticaret ve ticaret yolları konusunda yazdığı makalelerde Osmanlı Devletinin yükseliş ve çöküşünde milletlerarası ticaret ve iktisadî münasebetlerin oynadığı rolün önemine işaret etti. Batıda kapitalizmin gelişmesi ile Doğu-Batı arasındaki ticâretin uğradığı değişikliğin, Osmanlı Devletinin ticarî hayatındaki zanaatların ve küçük üretimin çökmesindeki etkisini gösteren belgeleri ortaya çıkardı ve yorumladı.

Osmanlı arşivini çok iyi bilen Ömer Lütfi Barkan, Osmanlı belgelerini iktisat tarihi açısından araştırıp değerlendirdi. Osmanlı iktisadına ait çok sayıda belgeyi gün ışığına çıkardı. Bu çalışmaları Türkiye'de iktisat târihi biliminin kurulmasında yurt içinde ve dışında Osmanlı iktisat târihine ilginin artmasında önemli rol oynadı.

Tartışmalar
Ömer Lütfi Barkan, eserlerini çeşitli arşiv belgelerinin yorumuna dayandırmıştır. Tahsîli esnâsında elde ettiği hukuk, sosyoloji, edebiyat ve târih bilgilerinden istifade ederken, din bilgileri ve şer'î hukuk ilmindeki eksikliği sebebiyle bu alandaki yorumları objektif olamamıştır. Osmanlı hukuk ve idâre sisteminin kaynağının şer'î hukuk olmadığını iddia etmek suretiyle uzun yıllar sürecek tartışmalara yol açmıştır.

Eserleri

Ömer Lütfi Barkan'ın; 1935 senesinden başlayarak, Siyâsî İlimler, Siyâsal Bilgiler Okulu, Ülkü, Türk Hukuk ve İktisat Târihi Mecmuası, İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi Mecmuası, İktisat Fakültesi Mecmuası, Vakıflar Dergisi, Belleten ve Belgeler gibi dergilerde yayınlanan 150'den fazla makâlesi vardır. Bunların içinde kitapların sayısı az olmakla berâber, makale olarak yayımlananların çoğu kitap hacmindedir. Ölümünden sonra makâlelerinin toplu olarak yayımlanmasına teşebbüs edilmişse de ancak toprak meselesiyle ilgili olanlar Türkiye'de Toprak Meselesi Toplu Eserler 1 adıyla bir ciltte toplanabilmiştir. Bunlardan başka "15 ve 16. asırlarda Osmanlı İmparatorluğunda Ziraî Ekonominin Hukûkî ve Mâlî Esasları I: Kânunları, İktisat Târihi Ders Notları, Ekrem Hakkı Ayverdi ile birlikte yayımladığı İstanbul Vakıfları Tahrir Defteri adlı eserleri vardır.

Osmanlı kuruluş tartışmalarına da Mehmed Fuad Köprülü ekseninde katılır. Kolonizatör Türk Dervişleri adlı makalesinde/kitabında bunun etkileri görülür.

Kaynakça

1902 doğumlular
1979 yılında ölenler
Türk ekonomistler
20. yüzyıl Türk tarihçileri
Türk ordinaryüs profesörler
İstanbul Üniversitesi İktisat Fakültesi dekanları
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi öğretim üyeleri
İstanbul Üniversitesi öğretim üyeleri
Sedat Simavi Ödülü sahipleri
Ekonomi tarihçileri
Edirne Lisesinde öğrenim görenler
Türk öğretmenler
Edirne doğumlular
Resim aranan yazarlar

Ömer Lütfi Barkan


Vilar Seco Portekiz'de Vimioso belediyesine bağlı olan, 23,08 km2 yüzölçümüne sahip, 220 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vimioso

Vilar Seco (Vimioso)


En dansk Trafikmaskines Tilblivelse er en dansk virksomhedsfilm fra 1935.

Handling
Orlogsværftet har bygget en stor trafikflyvemaskine af Fokkers type F.XII til Det Danske Luftfartsselskab. Arbejdsprocessen vises: stellet svejses og svejsestederne røntgenfotograferes. Bæreplanet er 23,5 meter langt og bygget af træ. Kroppen og rørene består af sammensvejsede stålrør. Motoren sættes på, og passagerkabinen bygges. En morgen transporteres maskinen til Kastrup. Fuldt lastet vejer den 7750 kg og drives af tre Bristol-motorer med tilsammen 1350 hk. Der er plads til 16 passagerer. Maskinen bliver sat ind på ruten: Malmø - København - Berlin.

Noter

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Virksomhedsfilm fra Danmark
Danske film fra 1935

En dansk Trafikmaskines Tilblivelse


An Sunipia angustipetala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gunnar Seidenfaden. An Sunipia angustipetala in nahilalakip ha genus nga Sunipia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sunipia

Sunipia angustipetala


كريسينت سيتي  هي إحدى مدن مقاطعة ديل نورتي، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 13 أبريل، 1854.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لكريسينت سيتي في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان كريسينت سيتي 4,006 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 1,578 أسرة وعدد العائلات 920 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 1,754 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 78.33% من البيض و0.52% من الأمريكيين الأفارقة و6.09% من الأمريكيين الأصليين و4.62% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.12% من سكان جزر المحيط الهادئ و4.27% من الأعراق الأخرى و6.04% من عرقين مختلطين أو أكثر و11.01% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 1,578 أسرة كانت نسبة 38.9% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 33.4% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 20.5% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 4.4% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 41.7% من غير العائلات. تألفت نسبة 35.8% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 13.6% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.40، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.12.

بلغ العمر الوسطي للسكان 32.1 عاماً. وكانت نسبة 29.9% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 10.6% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 24.5% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 17.6% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 12% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 82.8 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 77.7 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 20,133 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 22,058 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 36,667 دولارًا مقابل 19,922 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 12,833 دولارًا. وكانت نسبة 33.7% من العائلات ونسبة 34.6% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 47% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 4.8% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان كريسينت سيتي 7,643 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 1,707 أسرة وعدد العائلات 940 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 1,906 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 66.10% من البيض و11.91% من الأمريكيين الأفارقة و4.84% من الأمريكيين الأصليين و4.36% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.09% من سكان جزر المحيط الهادئ و9.11% من الأعراق الأخرى و3.60% من عرقين مختلطين أو أكثر و30.64% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 1,707 أسرة كانت نسبة 32.7% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 30% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 18.4% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 6.7% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 44.9% من غير العائلات. تألفت نسبة 36% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 13.4% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 2.38، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.13.

بلغ العمر الوسطي للسكان 34.9 عاماً. وكانت نسبة 14.5% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 12.2% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 43.1% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 22.6% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 7.7% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 71.4% ذكور و28.6% إناث.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لكريسينت سيتي:

أعلام
 جوستين ميلر
 كودي هوفمان

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1854
تأسيسات سنة 1854 في كاليفورنيا
حدائق ريدوود الوطنية والحكومية
مدن ساحلية في كاليفورنيا
مدن في مقاطعة ديل نورت (كاليفورنيا)
مدن كاليفورنيا
مقرات المقاطعات في كاليفورنيا

كريسينت سيتي (كاليفورنيا)


Durul Ören Yıldız Teknik Üniversitesi'nin 2004-2008 yılları arasında rektörlüğünü yürütmüştür. Fizik Bölümü'nün eski başkanı ve Fen-Edebiyat Fakültesi eski dekanıdır. 2008 yılında tekrar aday olmuş ve üniversitedeki oylamada 1. sırada yer almıştır ancak YÖK'teki listede 2. sırada yer almıştır ve rektörlüğe atanmamıştır.

Türk profesörler
Yıldız Teknik Üniversitesi rektörleri
Yıldız Teknik Üniversitesi dekanları
Doğum tarihi bilinmeyenler

Durul Ören


Merab Kostava (gruzijski: მერაბ კოსტავა; Tbilisi, 26. svibnja 1939. – Boriti, 13. listopada 1989.) bio je gruzijski glazbeni pedagog, pjesnik i disident, jedan od vođa gruzijskog pokreta za neovisnost, s prvim demokratski izabranim predsjednikom Gruzije Zvijadom Gamsahurdijem, s kojim je u mladosti bio politički zatvorenik KGB-a zbog protusovjetske djelatnosti. Po nacionalnosti je Gruzijac, iz lokalne skupine Mingrela.

Diplomirao je na Državnom konzervatoriju u Tbilisiju 1962. te je do 1977. predavao u jednoj tbiliškoj glazbenoj školi. Zajedno s Gamsahurdijem 1973. osniva Skupinu za zaštitu ljudskih prava, a od 1975. bio je član Amnesty Internationala. Ponovno je uhićen 1977. i poslan na desetogodišnju robiju u Sibir. Nakon Devetotravanjske tragedije treći je put uhićen i pušten tek nakon 45 dana.

Bio je zauzet u samizdatskoj djelatnosti i suizdavač oporbenjačkog glasila Zlatno runo, u kojem je objavljivao književne uratke i znanstvene radove.

Poginuo je u automobilskom sudaru u listopadu 1989., ne dočekavši gruzijsku neovisnost. Posmrtno je 2013. odlikovan najvišim državnim odlikovanjem, a po njemu su nazvane ulice u Tbilisiju i Batumiju.

Literatura
 Rayfield, Donald; Edge of Empires: A History of Georgia, Reaktion Books: London, 2012., str. 370-379.
 Suny, Ronald Grigor; The Making of the Georgian Nation, Indiana University Press: Bloomington, 1994., str. 319-320.

Životopisi, Gruzija
Gruzijski umjetnici
Pjesnici
Glazbeni pedagozi

Merab Kostava


An Calamagrostis pisinna in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Richard Swallen. An Calamagrostis pisinna in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Venezuela. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis pisinna


Tvrtko Milović (Sarajevo, 1982.), hrvatski novinar iz Bosne i Hercegovine.

Školovao se u Sarajevu i Kiseljaku. U Zagrebu je diplomirao na Fakultetu političkih znanosti, dok je 2014. magistrirao na sarajevskom Fakultetu političkih nauka. Novinarsku karijeru je započeo na lokalnoj televiziji TV KISS. Kao novinar je radio na BHRT-u, Televiziji Sarajevo te FACE TV. Pisao je kolumne i članke za Glas Amerike, poskok.info i artinfo.ba. Od 2014. do 2017. bio je direktor i glavni urednik na TV KISS. Od 2017. je direktor portala dnevnik.ba.

U ožujku 2018. izabran je za urednika dokumentarnog programa BHT-a, bosanskohercegovačke državne televizije. Autor je dokumentarnog filma "Posljednji Hrvat iz Šekovića".

Član je stručnog tima Instituta za društveno-politička istraživanja iz Mostara.

Izvori

Hrvatski novinari iz Bosne i Hercegovine
Životopisi, Kiseljak
Bosanskohercegovački televizijski novinari
Bosanskohercegovački televizijski urednici

Tvrtko Milović


Reculul este mișcarea efectuată de o armă atunci când un cartuș este tras. Din punct de vedere tehnic, impulsul obținut cu reculul echilibrează exact impulsul proiectiv și gazele de evacuare, conform celei de-a treia legi a lui Newton. În armele de foc mici, impulsul de recul este transferat la sol prin corpul celui care trage; în timp ce în arme mai grele, cum ar fi mitralierele sau tunurile, impulsul de recul este transferat pe sol prin intermediul unui suport.

Pentru a opri arma care se deplasează în sensul opus direcției în care s-a tras, impulsul luat este disipat de o forță de contra-recul care trebuie să acționeaze într-o perioadă de timp după ce proiectilul iese din bot. Pentru a aplica această forță de contra-recul, armele de foc moderne sunt dotate de piese care fac tampon reculului, cum ar fi arcuri și mecanisme de anti-recul hidraulice, similare suspensiei de absorbție a șocurilor din autovehicule. Tunurile vechi foloseau sisteme de frânghii împreună cu frecări de rulare și alunecare, pentru a stopa reculul. Presiunea camerei ale armei și forța de accelerare a proiectilului sunt foarte mari, adică zeci de mii de kilograme pe centimetru pătrat și de zeci de mii de ori accelerația gravitației pământului, ambele necesare pentru lansarea proiectilului la o viteză utilă în timpul călătoriei foarte scurte în țeavă. Pe de altă parte, aceleași presiuni care acționează proiectilul acționează și pe fața posterioară a camerei ale armei, accelerând aceasta înapoi în timpul tragerii.

Suporturile pentru arme cu greutăți practice nu sunt suficient de puternice pentru a suporta forțele maxime care acceleră proiectilul, de obicei durata de suportație fiind numai de câteva milisecunde. Pentru a atenua aceste forțe mari de recul, sunt necesare mecanisme de tampon ce să elibereze forța de contra-recul pe o perioadă mai lungă de timp, de obicei de zece sau până la o sută de ori mai lungă, decât durata forțelor de accelerare a proiectilului. Prin urmare forța de contra-recul necesară este proporțional mai mică și mai ușor de absorbit de suportul armei.
Pe boturile armelor moderne se pot instala frâni de gură pentru a redirecționa unele gaze propulsive spre spate după ieșirea proiectilului. Acest lucru oferă o forță de contra-recul la țeavă, permițând sistemului de tamponare și suportului pentru arme să fie proiectat mai eficient, chiar și la o greutate mai mică. Armele "recoilless" (fără recul), de asemenea, sunt proiectate în mod ca o mare parte din gazul de înaltă presiune rămas în țeavă, după ieșirea proiectilului, să fie ventilat în spate printr-o duză din partea posterioară a camerei, creând o forță mare de contra-recul, suficientă pentru a elimina nevoia de un mecanism de tamponare.

Aceeași fizică ce afectează reculul în armele montate se aplică și armelor utilizate fără suport. Cu toate acestea, corpul persoanei ce folosește arma își asumă rolul de suport și trebuie, de asemenea, să disipeze impulsul pe o perioadă de timp mai mare decât cea necesară cartușii să parcurgă țeava, pentru a nu se răni. Mâinile, brațele și umerii au forța și elasticitatea pentru acest scop, până la anumite limite practice. Cu toate acestea, limitele de "recul" percepute variază de la persoană la persoană, în funcție de mărimea corpului, folosirea plăcuțelor de recul, toleranța individuală la durere, greutatea armei de foc și dacă sunt folosite sisteme de tamponare și frâne de gură. Din acest motiv, stabilirea unor standarde de siguranță pentru armele de calibru mic rămâne în continuare dificilă, în pofida faptului că fizica este implicată direct.

Note

Arme de foc
Tunuri

Recul


Breitenfurt bei Wien este un oraș în districtul Mödling al statului austriac Austria Inferioară.

Geografie
Breitenfurt se află în pădurile Vienei, în vecinătatea orașului Viena, la sud-vest, în valea Liesing. Această localitate este una dintre cele mai mari din zonă și are o densitate a populației de 197 locuitori/km2. Ea are diferențe mari de altitudine și se află la înălțimi cuprinse între 260 și 592 de metri deasupra nivelului mării.

Localitatea este formată din două părți: Breitenfurt și Hochroterd. Breitenfurt-Ostende se află lângă Wien-Kalksburg. De la Breitenfurt drumul trece peste Kleinen Semmering către Wolfsgraben.

Localități învecinate
Breitenfut se află în zona limitrofă a districtului între Mödling și Wien-Umgebung lângă Wolfsgraben. Alte localități învecinate sunt Laab im Walde, Wienerwald și Kaltenleutgeben, toate în districtul Mödling.

Istoric
Breitenfurt a fost fondat relativ târziu și apare menționată pentru prima dată în documentele istorice în 1622 ca un teritoriu locuit. Până atunci, numele Breitenfurt a fost folosită doar pentru a desemna o zonă rurală. Până la invazia turcă din 1683 se afla aici o cabană regală de vânătoare, iar ruinele acesteia apar pe stema orașului. După ocupația turcească, existau 20 de case încă în picioare la Breitenfurt. Zona a fost populată curând cu oameni din Salzburg, Bavaria și Stiria. Locuitorii erau în mare parte lucrători în industria lemnului. În 1721 erau deja 42 de case în oraș și 32 de case în zonele periferice ale localității. Din 1714 până în 1732, Gregor Wilhelm von Kirchner, un magnat bancar, a construit un palat baroc în zonă, care a fost dărâmat pe la 1796. Actuala biserică parohială a fost inițial capela palatului.

Breitenfurt a devenit o localitate independentă în 1848 și și-a ales primul primar în anul 1850. A devenit o stațiune iubită a vienezilor, iar industria turistică a înflorit. În 1898 autoritățile din Viena au propus construirea unei linii a trenului electric, dar acest proiect nu s-a materializat.

Ca urmare a creșterii constante a populației, Breitenfurt a devenit oraș în 1930. Localitatea a fost încorporată în 1938 în orașul Viena, la fel ca multe alte localități din zonă, și a devenit districtul 25 al Marii Viene. A devenit din nou o localitate independentă în 1954.

Populație

Orașe din Austria Inferioară

Breitenfurt bei Wien


Charlotte Lee, Countess of Lichfield (5 September 1664 – 17 February 1718), formerly Lady Charlotte Fitzroy, was the illegitimate daughter of King Charles II of England by one of his best known mistresses, Barbara Villiers, 1st Duchess of Cleveland. Known for her beauty, Charlotte was married at age 12 to her husband, Edward Henry Lee, 1st Earl of Lichfield, with whom she had a large family.

Early life

Charlotte Lee was born Charlotte Fitzroy, on 5 September 1664, the fourth child and second daughter of Barbara Palmer, Countess of Castlemaine, the only child of the Royalist commander William Villiers, 2nd Viscount Grandison. She was placed in the care of a governess in Berkshire House.

Charlotte Fitzroy's mother had separated from her husband Roger Palmer, 1st Earl of Castlemaine, but was still married to him. Castlemaine did not father any of his wife's children; Charlotte and her siblings were the illegitimate offspring of their mother's royal lover, Charles II. The king acknowledged his daughter and so she bore the surname of Fitzroy – "child of the King".

The diarist Samuel Pepys noted that the child would likely have good marriage prospects: "my Lady Castlemayne [Barbara Villiers] will in merriment say that her daughter (not above a year old or two) will be the first mayde in the Court that will be married…"

Charlotte was the favourite niece of James, Duke of York, younger brother of Charles II, who would later reign as King James II. The historian John Heneage Jesse wrote of Charlotte Fitzroy: "we know but little of her except that she was beautiful." As a child, Charlotte was painted by the court painter Sir Peter Lely, Charles II's Principal Painter in Ordinary, in which she is seated with her Indian page, holding a bunch of grapes and dressed in pink silk. Today, the painting hangs in the York Art Gallery.

The art historian Anna Brownell Jameson described Charlotte Fitzroy as having "rivaled her mother in beauty, but was far unlike her in every other respect."

It appears that Charles II was a loving father. In 1682 he wrote to Charlotte: "I must tell you I am glad to hear you are with child, and I hope to see you here before it be long, that I may have the satisfaction myself of telling you how much I love you, and how truly I am your kind father, Charles Rex".

Marriage and children

On 16 May 1674, before her tenth birthday, Lady Charlotte was contracted to marry Sir Edward Lee, and they were married on 6 February 1677, in her thirteenth year. When Charles Stewart, 6th Duke of Lennox, died in 1673, Sir Edward was created Earl of Lichfield. Charlotte's dowry was agreed at £18,000, and her husband was awarded a pension of £2,000 per year.

Together they had eighteen children:
 Charlotte Lee, Lady Baltimore (13 March 1678 (Old Style) – 22 January 1721),
 (1) Benedict Calvert, 4th Baron Baltimore, by whom she had six children.
 (2) Christopher Crowe, Consul of Leghorn, by whom she had four children.
 Charles Lee, Viscount Quarendon (6 May 1680 – 13 October 1680).
 Edward Henry Lee, Viscount Quarendon (6 June 1681 – 21 October 1713).
 Captain Hon. James Lee (13 November 1682 – 1711).
 The Hon. Francis Lee (14 February 1685).
 Lady Anne Lee (29 June 1686 – d. 1716?), married N Morgan.
 The Hon. Charles Lee (5 June 1688 – 3 January 1708).
 George Henry Lee, 2nd Earl of Lichfield (12 March 1690 – 15 February 1743).
 The Hon. Francis Henry Fitzroy Lee (10 September 1692 – died 1730).
 Lady Elizabeth Lee (26 May 1693 – 29 January 1741). Married:
 (1) Francis Lee, a cousin. Had one son and two daughters, the eldest of whom, Elisabeth (d. 1736 at Lyon) married Henry Temple, son of the 1st Viscount Palmerston.
 (2) Edward Young, in 1731, author of the Night Thoughts, by whom she had one son. It is said that he never recovered from Elizabeth's death.
 Lady Barbara Lee (3 March 1695 – d. aft. 1729), married Sir George Browne, 3rd Baronet of Kiddington.
 Lady Mary Isabella Lee (6 September 1697 – 28 December 1697).
 The Hon. Fitzroy Lee (10 May 1698 – died young).
 Vice Admiral Hon. FitzRoy Henry Lee (2 January 1700 – April 1751), Commodore Governor of Newfoundland.
 The Hon. William Lee (24 June 1701 – died young).
 The Hon. Thomas Lee (25 August 1703 – died young).
 The Hon. John Lee (3 December 1704 – died young).
 Robert Lee, 4th Earl of Lichfield (3 July 1706 – 3 November 1776).

Ancestry

Death and legacy
Charlotte Lee died on 17 February 1718, aged 53, and was buried in All Saints Churchyard in Spelsbury, Oxfordshire, England.

A building was constructed right next to her house that would eventually be known as 10 Downing Street.

References

Notes

1664 births
1718 deaths
18th-century English people
17th-century English women
18th-century English women
Charlotte
English countesses
Daughters of British dukes
Illegitimate children of Charles II of England
Daughters of kings

Charlotte Lee, Countess of Lichfield


As epidemias de febre amarela em Buenos Aires (doença transmitida pelo mosquito Aedes aegypti) tiveram lugar nos anos 1852, 1858, 1870 e 1871. A suscitada neste último ano foi um desastre que matou aproximadamente ao 8 % dos porteños: numa urbe onde normalmente o número de fallecimientos diários não chegava a 20, teve dias nos que morreram mais de 500 pessoas, e se pôde contabilizar um total aproximado de 14 000 mortos por essa causa, a maioria imigrantes italianos, espanhóis, franceses e de outras partes de Europa.

Em numerosas ocasiões a doença tinha chegado a Buenos Aires nos barcos que arribaban desde a costa do Brasil, onde era endémica. Não obstante, a epidemia de 1871 acha-se que teria provindo/provido de Assunção do Paraguai, capa pelos soldados argentinos que regressavam da Guerra da Triplo Aliança; já que previamente tinha-se propagado na cidade de Correntes. Em seu pior momento, a população porteña reduziu-se a menos de a terceira parte, devido ao éxodo de quem abandonaram a cidade para tentar escapar do flagelo.

Algumas das principais causas da propagação desta doença, transmitida pelo mosquito Aedes aegypti, foram:

 Falta de Água potável
 contaminação das águas
 falta de saneamento básico
 contaminação do Rio Matanza-Riachuelo

A praga de 1871 fez tomar consciência às autoridades da urgente necessidade de melhorar as condições de higiene da cidade, de estabelecer uma rede de distribuição de água potável e de construir cloacas e desagues.

Brotes de febre amarela anteriores a 1871

Desde 1881, graças às investigações do cubano Carlos Juan Finlay, descreve-se em detalhe à doença como uma zoonose. Dantes dessa data, os médicos atribuíam a causa de muitas epidemias ao que chamavam miasmas, emanações fétidas de águas impuras que se supunha flutuavam no ambiente.

Os primeiros casos desta doença —à que se lhe costumava chamar «vómito negro» devido às hemorragias que produz a nível gastrointestinal— apareceram na região do Rio da Prata em meados da década de 1850: em 1852 provocou uma epidemia em Buenos Aires. No entanto, por uma nota dirigida ao praticante Costumar, sabe-se que teve brotes dantes desse ano; de facto, a primeira menção de uma possível infecção desta doença data do ano 1798.

Segundo algumas fontes, no ano 1857 uma terceira parte da população de Montevideo sofreu o contágio do vírus, transportado por barcos provenientes de Brasil. Em 1858, essa epidemia transladou-se com menor intensidade a Buenos Aires, sem deixar vítimas fatais.

A imprensa portenha costumava manifestar sua preocupação pelo arribo dos navios brasileiros devido aos antecedentes citados e a que a febre era uma doença costeira com carácter endémico nos portos cariocas, entre eles Rio de Janeiro, por aquela época capital do Império do Brasil. A História da Universidade de Buenos Aires e sua influência na Cultura Argentina (A Faculdade de Medicina e suas Escolas), de Eliseo Cantón, expunha que a epidemia era levada pelos navios mercantes do Império ao sul. Agregava que no mês de fevereiro de 1870, verão no hemisfério sul se tinha localizado um caso no Hotel Roma, localizado na rua Cangallo, em pleno centro da cidade trazida por um passageiro doente do vapor Piutou; e tinham chegado a morrer pela doença umas 100 pessoas.

Epidemia de 1871

Contexto
Em 1871 conviviam na cidade de Buenos Aires o Governo Nacional, presidido por Domingo Faustino Sarmiento, o da Província de Buenos Aires, com o governador Emilio Castro, e o municipal, presidido por Narciso Martínez de Fouce: não existia ainda o cargo de Intendente, criado 9 anos depois ao federalizar-se a cidade; estes três governos tinham confrontos políticos e jurisdicionais.

 Situada sobre uma planície, a cidade não tinha sistema de drenagem, salvo o caso particular de uns poucos milhares de habitantes que obtinham água sem impurezas graças a que em 1856, ante uma proposta de Eduardo Madero, o Caminho-de-ferro Oeste decidiu aumentar o calibre do cano que transportava água desde a Recoleta, onde estavam os filtros que serviam para tirar as impurezas do água que se utilizava para o bom funcionamento das locomotoras a vapor, até a Estação do Parque, para poder assim satisfazer também a demanda de água dos vizinhos. Para o resto da população, a situação era muito precária no sanitário e existiam muitos focos infecciosos, como por exemplo os conventillos, geralmente habitados por imigrantes pobres vindos de Europa ou afro-argentinos, que haviam em seu interior e careciam das normas de higiene mais elementares. Outro foco infeccioso era o Riachuelo —limite sul da cidade, convertido em sumidero de águas servidas e de desperdícios arrojados pelos saladeros e mataderos situados em sua costa. Dado que carecia-se de um sistema de cloacas, os desfeitos humanos acabavam nos poços negros, que contaminavam as napas mais superficiais de água e em consequência os poços de extração de água, apesar de que em 1861 se tinha proibido a proximidade entre estes tipos de poços, que constituíam uma das duas principais fontes do vital elemento para a maioria da população. A outra fonte era o Rio da Prata, de onde o água se extraía para perto de a ribera contaminada e se distribuía por meio de carroças aguateros, sem nenhum saneamento prévio.

Por anos, os resíduos de todo o tipo utilizavam-se para nivelar terrenos e ruas. Estas eram muito estreitas, não existiam avenidas, a primeira foi a Avenida de Maio, inaugurada no ano 1894, e as praças eram poucas, quase desprovidas de vegetação.

A cidade crescia vertiginosamente devido principalmente à grande imigração estrangeira: para essa época viviam tantos argentinos como estrangeiros, e estes últimos ultrapassariam aos crioulos poucos anos mais tarde. O primeiro censo argentino de 1869 registou na Cidade de Buenos Aires 177 787 habitantes, dos quais 88 126 (49,6 %) eram estrangeiros; destes, 44 233, a metade dos estrangeiros, eram italianos e 14 609 espanhóis. Além dos conventillos mencionados, sobre 19 000 moradias urbanas, 2300 eram de madeira ou varro e palha.

Além das epidemias de febre amarela, em 1867 e 1868 tinham-se produzido vários brotes de cólera, que tinham custado a vida a centenas de pessoas e também estavam relacionados com a Guerra da Triplo Aliança, entre cujos combatentes tinha causado vários milhares de mortes.

Em frente a essa situação, o censo dantes citado indicava que em Buenos Aires tinha mal 160 médicos, menos de um pela cada 1000 habitantes.

Cifras finais

O diário inglês The Standard publicou uma cifra de vítimas fatais pela febre que se considerou exagerada e provocou indignação aos porteños: 26 000 mortos. O doutor Guillermo Rawson afirmou que faleceram 106 pessoas pela cada 1000 habitantes, cifra também considerada muito alta. É difícil estabelecer com exatidão a quantidade correta, mas os dados das fontes mais sérias a cifra entre os 13 500 e 14 500.

Efetivamente, a cifra considerada oficial é a que deu a Revista Médico Quirúrgica da Associação Médica Bonaerense, uma entidade que concentrava a muitos profissionais que tinham colaborado no combate da epidemia. A Associação contabilizou 13 763 mortos, que é a sua vez uma cifra maior, ainda que muito próxima, à registada por Mardoqueo Navarro. As cifras deste último, mais baixas que as contribuídas por outros autores, foram publicadas graças à imprensa do desaparecido diário República, acompanhadas com um quadro com as estatísticas de mortalidade, por mês e por nacionalidade. O 10 de abril de 1894, as cifras foram novamente publicadas nos Anales do Departamento Nacional de Higiene (n.º 15 do  ano IV do mês de abril de 1894). No entanto, não foi até cinquenta anos depois que um estudioso pôs sua atenção nas notas de Navarro: o doutor Carlos Fonso Gandolfo, professor de doenças infecciosas na Faculdade de Medicina da Universidade de Buenos Aires, ditou em 1940 uma conferência baseada essencialmente em ditas notas. Com o nome da epidemia de febre amarela de 1871, a conferência apareceu no tomo III das Publicações da Cátedra de História da medicina, tomo III do ano 1940.

A cifra de Navarro foi tomada por certa pelo historiador Miguel Ángel Scenna. O doutor José Pena a princípios da década de 1890 pesquisou a quantidade de cadáveres de pessoas falecidas pela febre registados nos cemitérios, obtendo:

No entanto, dimensionou que "É possível que minha estimativa contenha também erros, explicáveis quiçá porque muitos falecidos por doenças comuns foram anotados a seguir dos febricites sem estabelecer o verdadeiro diagnóstico; mas ainda assim vê-se que a mortalidade absoluta produzida pela epidemia oscilou ao redor dos 14 000".

A seguir, o quadro das cifras de Navarro por nacionalidade e mês, e o detalhe de quantos morreram por outras doenças:

Estes números adquirem sua verdadeira dimensão ao ser confrontados com os dados de mortalidade dos anos anteriores e posteriores à tragédia: no ano 1871 terminou com um total de 20 748 mortos na cidade, contra os 5886 do ano anterior, e os 5982 do ano 1869.

A maior parte das vítimas viviam nos bairros de San Telmo e Monserrat (o centro de Buenos Aires) e nos bairros situados em proximidades do Riachuelo, baixos e húmidos, aptos para a proliferación de mosquitos. Do total de mortos, 10 217, um 75 % do total, foram imigrantes, especialmente italianos.

Bibliografia

 Diário da Epidemia de Mardoqueo Navarro, publicado em abril de 1894 em Anales do Departamento Nacional de Higiene, N.º 15, Ano IV, com o título de Febre Amarela, 10 de abril de 1871.
 Crónica Histórica Argentina, Tomo IV, (1968) Editorial CODEX.

 José Luis Romero e Luis Alberto Romero, Buenos Aires, história de quatro séculos. Editorial Abril, 1983.
 A cidade do Tango: Febre amarela em Buenos Aires, por Ángel Pizzorno. Centro Cultural da Cooperação.
 "Vómito Negro, História da febre amarela, em Buenos Aires de 1871" por Diego Howlin, Revista Pessoa.
 História das Organizações de Socorro, a epidemia em Buenos Aires de Ángel Jankilevich.
 A Igreja em Buenos Aires durante a epidemia de febre amarela de 1871 segundo o Diário da epidemia de Mardoqueo Navarro, de Jorge Ignacio García Cuerva.

1871 na Argentina
História de Buenos Aires
!Páginas com referências sem URL e com acessodata
Febre amarela

Febre amarela em Buenos Aires


Anomalocaris (în greacă "crevete anormal") este un gen de  anonalocaridid,o familie de animale strâns înrudite cu așa zisele artropode arhaice. Primele fosile ale lui Anonalocaris au fost descoperite în  Ogygopsis Shale de către Joseph Frederick Whiteaves, cu mai multe exemplare găsite de către Charles Doolittle Walcott în faimosul Burgess Shale. Original câteva părți au fost găsite separat (gura, apendicile de hrănire și coada) care sau dovedit a fi creaturi separate, o greșeală corectată de către Harry B. Whittington și Derek Briggs într-un articol dintr-un jurnal din anul 1985.

Legături externe

 Anomalocaris "homepage", with swimming animation
 Burgess Shale: Anomalocaris canadensis (proto-arthropod), Smithsonian.

Artropode fosile

Anomalocaris


Abandon est un groupe de sludge metal et post-metal suédois.

Biographie
Abandon est formé en 1996 par les guitaristes Johan Nilsson et Ingvar Sandgren, le chanteur Johan Carlzon, le bassiste Carl Linnaeus et le batteur Magnus Häggman. Häggman quitte le groupe après l'enregistrement du premier CD démo  en 1998 et est remplacé par Dani Cosmi. Après l'enregistrement du deuxième CD démo , Nilsson et Linnaeus quittent le groupe. David Fredriksson rejoint Abandon en tant que nouveau bassiste, mais le groupe renonce dès lors à un deuxième guitariste. Les enregistrements de démo du groupe s'orientent vers des groupes comme Pantera et Crowbar. Ce n'est qu'avec l'arrivée de Fredriksson dans le groupe qu'Abandon varie davantage son style vers le mélange de post-metal et de sludge metal qui deviendra plus tard populaire pour eux.

Pour la sortie de leur premier album officiel  en 2001, le groupe peut conclure un contrat avec le label suédois Black Star Foundation. La publication, limitée à 500 exemplaires, n'a guère attiré l'attention internationale. Celle-ci n'est accordée qu'au deuxième , sorti en 2004. L'album, qui est également sorti en premier sur Black Star Foundation, est présenté à un public international en 2005 grâce à des éditions de Earache Records et Codebreaker Records. Enregistré avec Mehdi Vafaei, qui a apporté son harmonium à vent aspirant à l'enregistrement, l'album In Reality We Suffer rencontre un écho positif dans les webzines allemands, britanniques et canadiens.

À la suite de cet accueil positif, Abandon entame plusieurs tournées européennes ainsi qu'un long processus d'écriture et de production pour son troisième album studio. Mais l'enregistrement de l'album est interrompu à plusieurs reprises. Le principal problème évoqué par les musiciens était la dépendance de deux membres du groupe aux médicaments et aux drogues. Parmi eux, l'addiction à l'héroïne du chanteur Carlzon, qui est décédé d'une overdose à Barcelone le  lors d'une tournée en Espagne. Le groupe annonce le décès du chanteur en même temps qu'un appel aux dons pour financer son rapatriement. La sœur de Carlzon, Elize Ryd, rejoint alors le groupe Amaranthe afin de poursuivre un style musical similaire à celui de son défunt frère. Pendant ce temps, le groupe termine l'enregistrement de . L'album sort en 2009 et est dédié à l'héritage de Carlzon. Sa sœur a ajouté un dessin le représentant à l'illustration qui, par ailleurs, s'inspire des peintures de Carlzon. L'album est de nouveau bien accueilli au niveau international. Le groupe se produit ensuite en concert avec Ufuk Demir de Walk Through Fire, dont Carlzon était également membre à un moment donné. Il n'y a cependant pas eu d'autres publications. La pérennité du groupe est incertaine. Le site web du label Black Star Foundation indique que la carrière du groupe est terminée, tandis qu'un autre site mentionne Ufuk Demir comme nouveau chanteur du groupe.

Style musical
Le style musical présenté depuis les débuts d'Abandon est classée dans le post-metal ou le sludge metal. Pour mieux situer le groupe, les critiques font des comparaisons avec des représentants du genre comme Monarch!, Grief, Breach, EyeHateGod et surtout avec Khanate, Cult of Luna et Neurosis.

Pour le site Doom-Metal.com, la musique est décrite comme « un mélange infernal de sludge et de noisecore avec une nette influence de funeral doom ». Le groupe présenterait un mélange typique du genre de dynamisme, de riffs tribaux, de jeu de basse distordu et de chant aux accents désespérés. Matt Mooring de Metalreviews souligne que le groupe développe ses morceaux avec une juste mesure de mélodie et de changement de tempo. Ainsi, les mélodies et la dynamique des morceaux donneraient aux passages durs suffisamment de contour pour se développer. Le son d'orgue de l'harmonium à vent aspirant est considéré comme une caractéristique particulièrement marquante de la musique, et on lui attribue un effet atmosphérique ressenti comme particulièrement sombre. Le chant guttural, principalement aboyé et hurlé, aurait également un effet sombre, agressif et désespéré. Le reste de l'instrumentation correspond à la dynamique entre les arrangements sombres et atmosphériques calmes et les explosions brutales et violentes. Le jeu de guitare et la section rythmique varient entre des passages en retrait, en partie acoustiques, et des passages décrits comme furieux, bruts et violents.

Discographie
 1998 :  (démo, auto-produite)
 2000 :  (démo, auto-produite)
 2001 :  (album, Black Star Foundation)
 2004 :  (album, Black Star Foundation)
 2009 :  (album, Black Star Foundation)

Notes et références

Groupe suédois de sludge metal
Groupe de post-metal
Groupe musical formé en 1996

Abandon (groupe)


Heiðaklukka (fræðiheiti: Campanula scheuchzeri) er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá Ölpunum.

Tilvísanir

Bláklukkur

Heiðaklukka


Baron MacAndrew, of the Firth of Clyde, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1959 for the Scottish Unionist politician Sir Charles MacAndrew. He was Chairman of Ways and Means (Deputy Speaker of the House of Commons) from 1951 to 1959. , the title is held by his great-grandson, the fourth Baron, who succeeded his father in that year.

Barons MacAndrew (1959)
Charles Glen MacAndrew, 1st Baron MacAndrew (1888–1979)
Colin Nevill Glen MacAndrew, 2nd Baron MacAndrew (1919–1989)
Christopher Anthony Colin MacAndrew, 3rd Baron MacAndrew (1945–2023)
Oliver Charles Julian MacAndrew, 4th Baron MacAndrew (b. 1983)

The heir apparent is the present holder's son, Hon. Archie Charles Wilbur MacAndrew (b. 2017).

Line of succession

  Charles Glen MacAndrew, 1st Baron MacAndrew (1888–1979)
  Colin Nevill Glen MacAndrew, 2nd Baron MacAndrew (1919–1989)
  Christopher Anthony Colin MacAndrew, 3rd Baron MacAndrew (1945–2023)
  Oliver Charles Julian MacAndrew, 4th Baron MacAndrew (born 1983)
 (1) Archie Charles Wilbur MacAndrew (b. 2017)
 (2) Hon. Nicholas Rupert MacAndrew (b. 1947)
 (3) Robin Glen MacAndrew (b. 1978)

Notes

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1959
Noble titles created for UK MPs

Baron MacAndrew


The Beloved are a British electronic music group best known for the singles "Sweet Harmony", "The Sun Rising", "Hello", "Your Love Takes Me Higher", and "Satellite".

Originally a post-punk/new wave band formed in 1983, they underwent a change of direction in the late 1980s to a house/alternative dance sound and experienced chart success in the UK and elsewhere.

History

Formation
According to a commonly known account of the band's formation, Jon Marsh placed an advertisement in the music press in 1983, which read as follows:
"I am Jon Marsh, founder member of the Beloved. Should you too wish to do something gorgeous, meet me in exactly three years' time at exactly 11am in Diana's Diner, or site thereof, Covent Garden, London, WC2."

However, Marsh confirmed in 2017 that this was a story made up for a press release.

Marsh first met Steve Waddington when he joined the band Twelfth of August as an additional guitarist. Within a few months, Marsh suggested they leave and start their own band. Calling themselves The Journey Through in 1983, they recruited bass player Timothy Havard and began writing and rehearsing; occasionally playing live, with keyboard player Bill Anderson. Waddington was singer and principal songwriter. By early 1984 they were The Beloved; Waddington still the frontman, but Marsh singing on several songs and Havard and Marsh beginning to take over most of the songwriting. By the autumn Marsh was the lead singer, still drumming on demos and in rehearsal. He waited outside the BBC, Portland Place one night and gave a demo tape to John Peel. Within a fortnight they had been booked for a session. Marsh's school friend, Guy Gausden, had played drums with them at a couple of gigs and they persuaded him to join as a permanent member. Having barely rehearsed, and with two brand new songs out of four, they debuted as a four-piece on BBC Radio 1 on 8 January 1985.

Initial indie success
A second Peel session followed in October 1985 and soon afterwards their first single, "A Hundred Words", was released in April 1986. A summation of this stage of their career can be found on a compilation album, Where It Is, which is a compilation of previously released material, consisting of singles and related B-sides, pressed onto one individual long playing work. The record includes all the early singles, "A Hundred Words", "This Means War", the double A-side "Surprise Me" / "Forever Dancing" and the EP "Happy Now", all released throughout 1986 and 1987, all making the top 30 in the UK Indie Chart, and all failing in the UK Singles Chart.

Change in direction and Happiness
Havard left the band in July 1987. The remaining three members began work on a new album. However, due to a lack of money to produce the album, it was shelved and Gausden departed in late 1987. Back down to a duo of Marsh and Waddington only, The Beloved began to embrace a dance sound more wholeheartedly after taking influence from freestyle and hip-hop music in "Forever Dancing". Now signed to WEA (now Warner Music Group), the single "Loving Feeling" was released in October 1988. It did not fare very well in the charts but its B-side "Acid Love" garnered moderate success in clubs. The single "Your Love Takes Me Higher" was released in January 1989 and did not chart but was more successful than "Loving Feeling", peaking at number 91 on the UK Singles Chart. In October of the same year the single "The Sun Rising" was released and became a club favourite, crossing over to the UK top 40, peaking at number 26 in November 1989.

This was followed in February 1990 by their first studio album, Happiness, the first and only album Marsh and Waddington released as a duo, and the first consisting wholly of previously unreleased new songs, from which the hit single "Hello" was also released. "Hello" became The Beloved's first international hit, and reached number 19 in the UK. This song's lyrics mostly consist of names of real or fictional people, groups and institutions, representing the band's wide-ranging selection of heroes, villains, and a few of their friends. Saint Peter and Saint Paul, house music with Kym Mazelle and Paris Grey; literature with Jean Paul Sartre rhymed with the writer and disgraced former politician Jeffrey Archer; talk radio with Brian Hayes and Marsh's childhood hero, Crystal Palace FC football player Vince Hilaire. The LP included two more singles, a re-release of "Your Love Takes Me Higher," which this time made the UK top 40, and the final cut, "Time After Time", which was only a minor hit in the UK, reaching number 48.

A brand new song, "It's Alright Now", which also failed to make the top 40, stopping at number 48 in the UK, was released to promote a remix album, titled Blissed Out, released in November 1990. Almost all of the songs from the Happiness album were featured on Blissed Out in one or more remixed versions, along with another mix of "It's Alright Now," and some previously exclusively non-album tracks. The work was released in three different editions, varying in length and track listing, depending upon the format. The vinyl LP, the shortest, includes 8 tracks; the CD version features 11 tracks; and the MC edition contains 16 tracks.

Further success: Conscience and X
"It's Alright Now" and Blissed Out were the last works made by Marsh with Waddington at the time. By 1991, Waddington had left the group, and they re-emerged in 1993 with Jon's wife Helena involved as co-writer and co-producer for a second studio album, Conscience. The band received airplay with the video of the first single, "Sweet Harmony," despite the entire cast being naked (shot and edited showing nothing that might cause it to be censored). One of the models in this video is television presenter Tess Daly. "Sweet Harmony", which was originally used to promote the second season of the popular American soap opera Melrose Place in several European countries, has since been used in advertising for British home improvement chain Homebase as well.

While "Sweet Harmony" went on to become their biggest hit in the UK, reaching number 8 in 1993, the other two tracks taken from the Conscience album, did not achieve the former's success. The double A-side single "Celebrate Your Life" / "You've Got Me Thinking" peaked at number 23, and "Outerspace Girl" peaked at number 38. "Rock to the Rhythm of Love" was also released as a single, however, only in the US. The album itself reached no. 2 on the UK Albums Chart.

After Conscience, a third studio album entitled X was released in 1996. Though the record peaked at number 25 in the UK Albums Chart, and three singles were released from it, only the first, "Satellite", made the top 20, peaking at number 19; while the second, "Deliver Me", failed to chart and was withdrawn shortly after release in the UK because of a lack of radio play – and the third, "Ease the Pressure", did not enter the UK top 40, stalling at number 43. To date, X is the last original album from the group. This album includes soundscapes by Robert Fripp.

Later activity
After X, the compilation Single File followed in 1997, promoted by a re-release of "The Sun Rising" (which reached number 31, only five positions lower than the original 1989 release) which included some new remixes.

Jon and Helena released several underground 12" singles in the following years under different names, including: "It's a Universal Thing" / "All That Jazz", "Stella Does Tricks" and "Density" (1998, 2000, 2001, as Adam & Eve); "Ride with Me" (1998, as Lucky Hole); "Baby Sheik" (1998, as The London Authority); and "King of Deep" / "Peking Dub" (2003, as Deepo King). Jon also released two further Beloved singles in 2000: "With You", a cover version of Sparks' 1981 song "When I'm with You", which was originally recorded for a tribute album, and "Timeslip".

Marsh later became a respected club DJ, holding monthly residencies at Ministry of Sound between 1994 and 1998, and Fabric between 1999 and 2004. He played all over the UK and Europe on a regular basis until he stopped to focus more on his family. He has also collaborated with original band member Steve Waddington and others on new material, most of which remains unreleased.

Digital releases and special editions
Marsh has been uploading the band's discography on streaming services such as Spotify throughout the late 2010s, including rare remixes that were previously only available on limited edition 12" records. In April 2019, the first single released under the Beloved name since 2000 was released for Record Store Day, "Your Love Takes Me Higher (Evil Mix)" / "Awoke", released by the band's new label New State Music. The first track was a previously unreleased remix of "Your Love Takes Me Higher" from 1988 and the second, "Awoke", was a previously unreleased and unnamed song from late 1990, intended for use on a direct follow-up to Happiness which was shelved. The single was only physically released on 12" vinyl and only had 1,500 copies pressed.

On 31 January 2020, a remastered re-release of Where It Is was released both on streaming platforms and as a 2-CD physical set. It contains 31 total tracks, with bonus demos and alternate versions of tracks, along with an extensive booklet containing previously unseen photos of and in-depth information on that incarnation of the band, written by Tim Havard. This re-release peaked at number 88 on the UK Physical Albums Chart. A similar re-release of Happiness was also released on 7 August 2020, with booklet notes written by Jon Marsh. This peaked at number 77 on the UK Albums Chart, number 8 on the UK Physical Albums Chart and reached number 1 on the UK Dance Chart.

Collaborations with other artists or bands
Both Marsh and Waddington have collaborated with other artists or bands. Waddington co-wrote, co-produced, and contributed guitar to the System 7 track "Habibi". Marsh has contributed vocals to tracks from Laid and Luke Solomon, as well as remixing other artists including Depeche Mode. He also worked with Bent on Beautiful Otherness from their 2003 album The Everlasting Blink and We Watch the Stars, which was released in 2013.
In 2020 Marsh gave vocals to "Sky's The Limit", a track released on Westbam's album Famous Last Songs Vol. 1 (2021).

Awards and nominations
{| class=wikitable
|-
! Year !! Awards !! Work !! Category !! Result
|-
| 1991
| Brit Awards
| "Hello"
| Best British Video
|
|-
| 1993
| MTV VMA
| "Sweet Harmony"
| Viewer's Choice (Europe)
|

Members

Current members

 Jon Marsh - lead vocals, keyboards, programming, drums (1983-present)

Former members

 Steve Waddington - guitars, piano, keyboards, occasional vocals (1983-1991)
 Tim Havard - bass (1983-1987)
 Guy Gausden - drums, percussion (1984-1987)
 Helena Marsh - keyboards, programming (1992-1997)

Timeline

Discography
Chart placings are from the UK Singles Chart and UK Albums Chart, except those marked *, which are from the UK Indie Chart.

Albums

Singles

Music videos

"This Means War" (1986)
"Forever Dancing" (1987)
"Loving Feeling" (1988)
"Your Love Takes Me Higher" (1989)
"The Sun Rising" (1989)
"Hello" (1990)
"Your Love Takes Me Higher" (second version) (1990)
"Time After Time" (1990)
"It's Alright Now" (1990)
"Sweet Harmony" (1993)
"You've Got Me Thinking" (1993)
"Outerspace Girl" (1993)
"Satellite" (1996)
"Deliver Me" (1996)
"The Sun Rising (Tom's Drum & Bass Mix)" (1997)

References

Further reading

External links
 Official website
 Lazlo's Discography Machine
 Visual discography

Musical groups established in 1983
1983 establishments in the United Kingdom
English rock music groups
English house music groups
English synth-pop groups
Musical groups from London
English new wave musical groups
English post-punk music groups
English electronic music groups
Alternative dance musical groups
English dance music groups
English musical duos
Remixers
Atlantic Records artists
East West Records artists
Warner Records artists

The Beloved (band)


D.O.R.S. je skraćenica za Dalmatinski omladinski rock susreti. Bio je to rock festival dalmatinske garažne scene. Prvi se je održao listopada 1982. godine. Među sastavima koji su nastupili na ovim gitarijadama su:
"Tužne uši",
"Vojnici olovnih nogu".
"Rock bube"
"Deficit"
"Kocka"
"Bonus"
"Dijete iz epruvete"
"Narodno blago"
"Elektra"
"Kućni pritvor"
"Krčma kod Djure seljaka"
"Crni pas"
"Tobogan"
"TNT"

Izvori

Split
Hrvatski glazbeni festivali
Splitski glazbeni sastavi

DORS