El Hospital San Rafael de Madrid es un hospital médico quirúrgico de agudos, sin ánimo de lucro, perteneciente a la  Orden Hospitalaria de San Juan de Dios, que atiende a la población infantil y adulta del sector privado y público, y a todos aquellos otros pacientes cuya asistencia es financiada por la Obra Social de la Orden Hospitalaria.

Su misión es la prestación de servicios sanitarios especializados de diagnóstico y tratamiento, con equipos de trabajo multidisciplinares, que prestan a sus pacientes una atención personalizada e integral al considerar todos los aspectos de la persona enferma: físicos, psíquicos y espirituales. Dicha misión está decididamente orientada por los valores de la Hospitalidad y compromiso social que promueve la Orden Hospitalaria de San Juan de Dios.

Complementariamente a sus actividades asistenciales, realizamos otras para la docencia de pre y postgrado en el ámbito de las Ciencias de la Salud.

El Hospital San Rafael está dotado de 145 Habitaciones Individuales, UCI Pediátrica y Adultos, 6 Quirófanos, Hospital de Día Quirúrgico, Hospital de Día Oncológico Pediátrico, Sala de Endoscopias, Sala de Hemodinámica, Urgencias Médico-Quirúrgicas tanto Pediátricas como de Adultos (24 horas), 60 Consultas Externas, Servicio de Odontopediatría y Estomatología de adultos, 2 Resonancias Magnéticas, 1 Tac, Neuronavegador, Unidad Cardiovascular y Hemodinámica, Cirugía de Láser Prostático, Mamógrafo, Unidad de Cirugía Robótica, y una amplia Cartera de Servicios Asistenciales con los más acreditados profesionales.

Historia

Antecedentes
La historia hospitalaria de los hermanos de San Juan de Dios se remonta al 1552 cuando se procede a la fundación del antiguo Hospital de Nuestra Señora del Amor de Dios en la calle de su mismo nombre (situada muy cerca de la calle Atocha). Sin embargo, no fue hasta 1892 cuando se fundó el hospital San Rafael en Pinto, como asilo de niños raquíticos y escrofulosos pobres, teniendo este edificio una capacidad para 25 niños.

Ya en 1900 se traslada el Hospital al Paseo de las Acacias 6, en Madrid, donde se inició un servicio de consultas externas gratuitas, dónde se logró atender a más de 1.500 niños gracias a las aportaciones económicas voluntarias de los madrileños. En 1912 se produce el traslado del hospital de nuevo, en esta ocasión a los Altos del Hipódromo en la carretera de Chamartín, donde se amplió su capacidad hasta 120 camas para atender a niños con tumores blancos, mal de Pott, raquitismos y parálisis infantil. En 1915 se declara el Asilo San Rafael como Establecimiento de Beneficencia particular. En 1923 el Asilo se consolida como sanatorio ortopédico, ampliando sus servicios con laboratorio, radiología, taller ortopédico y una escuela para niños ingresados, seguido en 1934 por una nueva ampliación hasta las 250 camas.

En 1936 es incautado por la Junta de Beneficencia y Asistencia Social, instalándose en el mismo, primero una cárcel de mujeres, y más tarde un Hospital Militar (Hospital número 21), hasta que en 1939 vuelve a ser asilo infantil. En 1957 se incorporan las especialidades de oftalmología, odontología, otorrinolaringología, dermatología y fisioterapia y laboratorio.

El edificio actual
En 1969 es inaugurado el actual edificio, denominándose inicialmente Hospital Infantil San Rafael, dónde se instaurarían los servicios de urgencias y UCI pediátrica en 1985 y 1988 respectivamente. Hasta 1997 no se produjo ninguna reforma, siendo en este año cuando se diese el pistoletazo de salida a una reforma amplia y profunda, con la que se dotó al hospital de un nuevo bloque quirúrgico y de dos UVIs (pediátrica y de adultos), así como una reorganización de los servicios ya presentes. Sin embargo, ni las urgencias ni la UVI de adultos fueron inaugurados hasta el año 2000, en 2002 se abrió el Hospital de Día de Oncología Infantil y en 2003 se creó el Instituto de Cirugía Maxilofacial. En  2004 el hospital obtiene el Sello de Calidad Europea, a través del Modelo EFQM.

En 2009 se incorporó la especialidad de Cardiología Intervencionista y Cirugía Cardíaca, junto con una sala de Hemodinámica. En 2010 se incorporaría la especialidad de Cirugía Torácica a la cartera de servicios.

En  2011 se incorporó la especialidad de Psiquiatría Infantil y se renovó el Sello de Excelencia Europea 400+.

En 2012 el hospital celebra el 120 aniversario de su nacimiento e incorpora el Mamógrafo Digital de altas prestaciones. En 2013 se inauguran las nuevas instalaciones del Colegio de Educación Especial Hospital San Rafael y se renueva el Sello de Excelencia EFQM 400+ de calidad. Además se incorpora la Rehabilitación Cardíaca y la Unidad de Epilepsia Compleja. También se crea, junto a otros hospitales católicos de Madrid, la Asociación de Hospitales Católicos de Madrid, y se incorpora el hospital a las redes sociales (Facebook https://www.facebook.com/hospitalsanrafaelmadrid).
En 2014, se crea la Unidad de Cirugía Robótica y la Consulta de Medicina del Adolescente.

Características
El hospital, cuenta con 145 habitaciones individuales, 6 quirófanos, y 15 puestos de UVI (7 en la de adultos y 8 en la pediátrica).

El edificio tiene cinco plantas en superficie, planta baja y una bajo superficie, y está estructurada en dos grandes alas cada una de las plantas con un centro común donde se ubican los ascensores y las escaleras, además de zonas de descanso. Tiene una disposición vertical, como la gran mayoría de hospitales de su época, dotándose además su ubicación en el centro de Madrid con la presencia de pequeños espacios abiertos y verdes en el propio complejo; contándo además con aparcamiento público en su interior.

Servicios
El centro dispone de tecnología de última generación en medicina nuclear, radioterapia y radiodiagnóstico. Además, los profesionales sanitarios cuentan con historiales clínicos informatizados para agilizar las consultas.

Cuenta con las siguientes especialidades:

 Alergología
 Análisis Clínicos: Laboratorio
 Anatomía Patológica
 Anestesiología y Reanimación
 Angiología y Cirugía Vascular
 Aparato Digestivo Adultos
 Aparato Digestivo Infantil
 Cardiología Adultos
 Cardiología Pediátrica
 Cirugía Cardiaca Adultos
 Cirugía Craneofacial
 Cirugía General y del Aparato Digestivo
 Cirugía Máxilofacial Adultos
 Cirugía Máxilofacial Infantil
 Cirugía Pediátrica
 Cirugía Plástica, Reparadora y Estética
 Cirugía Robótica
 Cirugía Torácica
 Dentista/Odontología
 Dermatología
 Diagnóstico por Imagen (Radiodiagnóstico)
 Endocrinología y Nutrición
 Estimulación Precoz-Atención Temprana
 Fisioterapia
 Ginecología
 Hematología y Hemoterapia
 Hemodinámica. Intervencionismo Cardiovascular y Electrofisiología Cardíaca
 Infectología Pediátrica
 Logopedia
 Medicina del Adolescente
 Medicina Interna
 Nefrología Pediátrica
 Neumología Adultos
 Neumología Pediátrica
 Neurocirugía
 Neurología Adultos
 Neurología Pediátrica
 Odontoestomatología/Odontopediatría/Ortodoncia
 Oftalmología Adultos
 Oftalmología Pediátrica
 Oncología Pediátrica
 Otorrinolaringología Adultos
 Otorrinolaringología Pediátrica
 Pediatría
 Psicología Clínica Adultos
 Psicología Clínica Infantil
 Psiquiatría Infantil
 Radiodiagnóstico (Diagnóstico por Imagen)
 Rehabilitación
 Traumatología y Cirugía Ortopédica Adultos
 Traumatología y Cirugía Ortopédica Pediátrica
 Unidad de Cirugía Robótica
 Unidad de Cuidados Intensivos Adultos
 Unidad de Cuidados Intensivos Pediátrica
 Unidad de Epilepsia Compleja
 Urología Adultos
 Urología Pediátrica

Localización
El hospital está situado muy cerca del centro, lo que lo ubica en una posición prácticamente equidistante de las principales arterias de comunicación de la ciudad, además de contar con una red integral de transporte público.

Medios de transporte
El hospital está conectado con los principales barrios de la población de la capital, mediante las siguientes líneas:

 EMT Madrid
 Línea 7
 Línea 43
 Línea 51
 Línea 120
 Línea 122

 Metro de Madrid
 Línea 6 (República Argentina)
 Línea 8 (Colombia)
 Línea 9 (Colombia y Concha Espina)
 Línea 10 (Santiago Bernabéu)

Referencias

San Rafael
Empresas de la Comunidad de Madrid
Chamartín

Hospital San Rafael (Madrid)


Süderlügum (Danca: Sønder Løgum, Frizce: Läigem), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 26.59 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 2234 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Harro Hansen tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.suederluegum.de

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Süderlügum


Karl-Heinz Mülhausen (* 18. Juni 1937 in Mönchengladbach; † 17. Februar 2023 in Hannover) war ein deutscher Fußballspieler und -trainer. Für Borussia Mönchengladbach absolvierte er in der damals erstklassigen Fußball-Oberliga West von 1956 bis 1963 129 Ligaspiele und erzielte dabei zumeist als Halbstürmer im WM-System 37 Tore. Er gehörte der Gladbacher Mannschaft an, die 1960 den DFB-Pokal gewann.

Laufbahn

Mönchengladbach, bis 1964
Karl-Heinz "Kaschi" Mülhausen debütierte im Mai 1957 in den letzten zwei Spielen der Saison 1956/57 in der Oberligamannschaft von Borussia Mönchengladbach. An seinem 20. Geburtstag gelang dem Nachwuchstalent ein Tor zum 3:3-Heimremis gegen Westfalia Herne. Die Bökelbergelf hatte aber eine denkwürdig schlechte Runde gespielt und war mit 10:50 Punkten und 39:112 Toren in die 2. Liga West abgestiegen. Zur Vizemeisterschaft und der damit verbundenen Rückkehr in die Oberliga steuerte er aber 1957/58 in der II. Division bereits in 19 Spielen drei Tore an der Seite des Torjägers Albert Brülls (29-23) bei.

Die beste Platzierung mit der Mannschaft vom Niederrhein erlebte der Halbstürmer in der Saison 1960/61 mit dem Erreichen des 6. Ranges. In 26 Ligaeinsätzen hatte er für die Mannschaft von Trainer Bernd Oles sechs Tore erzielt. Im Pokal setzten die Borussen aber die eigentlichen Glanzpunkte. Zuerst setzten sie sich im Finale des Westdeutschen Pokals am 24. August 1960 in Düsseldorf gegen den klaren Favoriten 1. FC Köln mit 3:1 Toren durch. Danach folgte am 5. Oktober der 2:0-Erfolg gegen den amtierenden Deutschen Meister Hamburger SV (in Münster) und damit der Einzug in das DFB-Pokalfinale. Beim bis dahin größten Erfolg in der Vereinsgeschichte von Borussia Mönchengladbach, das Endspiel fand am 5. Oktober in Düsseldorf gegen den süddeutschen Oberligisten Karlsruher SC statt, gelang dem auf Halblinks agierenden Mülhausen beim 3:2-Erfolg der Treffer zur 1:0-Führung. Bundestrainer Sepp Herberger honorierte die Leistungen des Gladbacher Mittelfeldspielers und nominierte ihn für die zwei Länderspiele am 20. November in Athen gegen Griechenland beziehungsweise 23. in Sofia gegen Bulgarien. Zum Einsatz kam der Mann vom Pokalsieger dabei aber nicht. Die Oberligaära beendete Mönchengladbach 1962/63 unter dem neuen Trainer Fritz Langner auf dem 11. Rang und Mülhausen hatte von 1956 bis 1963 insgesamt 129 Oberliga- und 19 Zweitligaspiele mit insgesamt 40 Toren für die Borussen absolviert. Die Elf vom Niederrhein wurde mangels sportlicher Qualifikation nicht für die Fußball-Bundesliga nominiert und deshalb war Mülhausen mit seiner Mannschaft 1963/64 im Debütjahr in der damals zweitklassigen Fußball-Regionalliga West aktiv.

Trotz der Talente Horst-Dieter Höttges, Herbert Laumen und Günter Netzer sowie der Leistungsträger Manfred Orzessek, Heinz Crawatzo, Albert Jansen, Ulrich Kohn, Heinz Lowin und Egon Milder kam Trainer Langner mit der Borussia nicht über den achten Rang – in 32 Ligaspielen hatte Mülhausen zehn Tore erzielt – in der Saison 1963/64 hinaus. Meister Alemannia Aachen hatte beachtliche 18 Punkte Vorsprung vor BMG. Die Aussicht auf den Aufstieg in die Erstklassigkeit der Bundesliga schien sich mit seinem Heimatverein nicht so schnell verwirklichen zu lassen. Mülhausen nahm deshalb zur Saison 1964/65 das Angebot des Bundesligaaufsteigers Hannover 96 an und wechselte zu den "Roten" nach Niedersachsen.

Bundesliga, 1964 bis 1967
Trainer Helmut Kronsbein vertraute beim Start in die Bundesliga überwiegend dem Personal, welches den Aufstieg geschafft hatte. Der Mann aus Gladbach machte somit am 14. April 1965, beim 4:0-Heimerfolg gegen den 1. FC Kaiserslautern, mit seinen drei Treffern, erstmals nachdrücklich auf sich aufmerksam. Zwei Wochen später, am 30. April, fiel seine Rolle dagegen negativ aus. Beim 1:1-Heimremis gegen Borussia Neunkirchen kassierte er als erster 96er in der Bundesliga einen Platzverweis. Für den ausgezeichneten fünften Tabellenrang des Bundesliganeulings hatte Mülhausen in 19 Spielen sieben Tore an der Seite seiner Offensivkollegen Jürgen Bandura, Werner Gräber, Fred Heiser, Udo Nix und Torjäger Walter Rodekamp erzielt. Im ersten Trainerjahr von Horst Buhtz in Hannover, 1966/67, gehörte Mülhausen mit 26 Einsätzen und einem Tor nochmals zusammen mit Horst Podlasly, Stefan Bena, Otto Laszig, Christian Breuer, Hans Siemensmeyer, Hermann Straschitz, Jürgen Bandura, Werner Gräber, Kaj Poulsen und Walter Rodekamp der Stammelf der "Roten" an. Als nach den spektakulären Neuzugängen in Person von Jupp Heynckes und Josip Skoblar in der Runde 1967/68 der vermeintliche Meisterschaftsanwärter am 10. Februar 1968 beim Tabellenvorletzten Borussia Neunkirchen mit 1:3 Toren verloren hatte und damit mit 23:21 Punkten auf dem 7. Platz rangierte, wurde Trainer Buhtz entlassen und Ex-Profi "Kaschi" Mülhausen übernahm für den Rest der Saison das Training. Nach insgesamt 65 Bundesligaspielen mit 13 Toren von 1964 bis 1967 war damit die Spielerkarriere von Mülhausen beendet.

Trainer
In den Runden 1968/69 und 1969/70 war er bei 96 Assistent des Cheftrainers und zeitweise Interimstrainer. Im Jahr 1970 durchlief er erfolgreich den letzten von Hennes Weisweiler geleiteten Kurs der Fußball-Lehrer an der Sporthochschule in Köln. Von 1970 bis 1972 übernahm er das Traineramt bei Göttingen 05 in der Regionalliga Nord. In den letzten zwei Runden der alten zweitklassigen Regionalliga war er Trainer beim FC St. Pauli und führte die Elf vom Millerntor 1973 zur Meisterschaft und 1974 zur Vizemeisterschaft. Der Aufstieg in die Bundesliga glückte dagegen nicht. Mit Einführung der 2. Fußball-Bundesliga übernahm der bei der Lindener Volksbank angestellte Bankkaufmann das Traineramt beim nunmehr drittklassigen Nord-Oberligisten OSV Hannover. Er führte die Rot-Weißen aus dem Nordosten der niedersächsischen Landeshauptstadt 1979 in die 2. Bundesliga. Im März 1982 wurde er als OSV-Trainer (mittlerweile wieder in der Oberliga) abgelöst.

Literatur
 Hardy Grüne, Lorenz Knieriem: Enzyklopädie des deutschen Ligafußballs. Band 8: Spielerlexikon 1890–1963. AGON Sportverlag, Kassel 2006, ISBN 3-89784-148-7.
 Harald Landefeld, Achim Nöllenheidt (Hrsg.): Helmut, erzähl mich dat Tor... Neue Geschichten und Porträts aus der Oberliga West 1947–1963. Klartext, Essen 1993, ISBN 3-88474-043-1.
 Notbremse, Hardy Grüne: Die Roten. Die Geschichte von Hannover 96. Verlag Die Werkstatt. Göttingen 2006, ISBN 978-3-89533-537-2.

Weblinks
 Statistik bei borussia.sport-dienst.de

 Trainerdaten Mühlhausen im Datencenter des DFB und Spielerdaten Mühlhausen im Datencenter des DFB

Einzelnachweise

Fußballspieler (Borussia Mönchengladbach)
Fußballspieler (Hannover 96)
Fußballtrainer (Hannover 96)
Fußballtrainer (FC St. Pauli)
DFB-Pokal-Sieger
Deutscher
Geboren 1937
Gestorben 2023
Mann

Karl-Heinz Mülhausen


The Mochokidae are a family of catfishes (order Siluriformes) that are known as the squeakers and upside-down catfish (although not all species swim upside-down). There are nine genera and about 200 species of mochokids. All the mochokids are freshwater species originating from Africa.

They have three pairs of barbels, with the nasal barbels absent; sometimes, the mandibular barbels may be branched. The lips are modified into a suckermouth in Atopochilus, Chiloglanis, and Euchilichthys. The adipose fin is usually very long. The dorsal and pectoral fins have spines that are usually strong and with a locking mechanism. They range in size up to  SL. This group contains many popular species among aquarists, such as Synodontis nigriventris, Synodontis angelicus, and Synodontis multipunctatus.

References

External links
 Tree of Life Mochokidae

Catfish families
Taxa named by David Starr Jordan

Mochokidae


Johann Kaspar Zeuss (or Zeuß, 22 July 1806 – 10 November 1856) was a German historian and founder of Celtic philology. He is credited with demonstrating that the Celtic languages belong to the Indo-European group.

Life
Zeuss was born in Kronach, Upper Franconia, and studied at the gymnasium of Bamberg. His parents wished him to enter the priesthood, but he chose a scholarly career, inclining particularly to historical and linguistic studies. He entered the University of Munich and after graduating, taught at the gymnasium there. In 1837 his book Die Herkunft der Baiern von den Markomannen (The Descent of the Bavarians from the Markomans), which brought him an honorary PhD from the University of Erlangen. The same year he went to Speyer to teach history at the lyceum and remained there until 1847, when he accepted a professorship of history at the University of Munich. This he resigned on account of poor health and was transferred to the lyceum in Bamberg. In 1853 there appeared his monumental Grammatica Celtica, which brought him fame. Two years after he took leave of absence to recover his health, but he died in Kronach the following year.

Influence

Zeuss was a scholar of great erudition, combining a knowledge of philology with history and ethnology. His Germanic studies had taught him the necessity of knowing Celtic languages, and he went to work to investigate this neglected field. To get at the sources, the old manuscripts, particularly those in Old Irish, he journeyed to Karlsruhe, Würzburg, St. Gallen, Milan, London, and Oxford, and everywhere made extracts or copies. Both ancient and modern dialects received his attention. His Grammatica Celtica proved beyond doubt that the Celtic languages were a group of the Indo-European family, which put Celtic philology on a sound scientific basis. After the author's death the work was revised and re-edited by Hermann Ebel (Berlin, 1871). Other works by Zeuss are Traditiones possessionesque Wirzenburgenses (1842) and Die Freie Reichstadt Speyer vor ihrer Zerstörung (The Free Imperial City of Speyer before its Destruction).

De Barra (2018, page 26) writes that Zeuss "brought rigorous scientific methodologies and a sense of scholarly gravitas to the study of indigenous languages of Britain and Ireland....something the field had lacked before....in his wake universities in Britain and Europe devoted more resources to the study of Celtic matters".

See also
List of people on stamps of Ireland

Attribution

References

External links

1806 births
1856 deaths
People from the Kingdom of Bavaria
19th-century German historians
Linguists from Germany
Celtic studies scholars
Germanic studies scholars
19th-century German male writers
German male non-fiction writers
People from Kronach (district)

Johann Kaspar Zeuss


Scholarpedia es una enciclopedia en línea basada en el software MediaWiki, con características asociadas comúnmente a revistas académicas de carácter abierto.

Los artículos de Scholarpedia son escritos por expertos invitados y están sometidos a revisión por pares. Scholarpedia lista el nombre real y las afiliaciones de todos los autores, comisarios y editores implicados en un artículo: sin embargo, el proceso de revisión (en el que pueden sugerir cambios o adiciones y que tiene que ser completado antes de que aparezcan en el artículo) es anónimo. Los artículos de Scholarpedia se almacenan en un repositorio "en línea", y pueden ser citados como cualquier otro artículo de revista. El sistema de referencias de Scholarpedia incluye soporte para números de revisión.

El proyecto fue creado en febrero de 2006 por Eugene M. Izhikevich, mientras trabajaba como investigador en el Instituto de Neurociencia de San Diego, California. Izhikevich es además el editor jefe.

Ámbito y autoría
En este momento Scholarpedia no es una enciclopedia general; está enfocada a neurociencia computacional, sistemas dinámicos, inteligencia computacional, física y astrofísica. En mayo de 2020, Scholarpedia tenía 1802 artículos de contenido.

Para asegurar que los artículos son escritos por expertos, los autores de los diversos artículos de Scholarpedia son invitados por el editor jefe u otros comisarios o seleccionados en una elección pública . Por ejemplo, Jimmy Wales y Larry Sanger fueron nominados para el artículo sobre la Wikipedia. Desde mayo de 2009 la lista de autores incluye cuatro ganadores de la medalla Fields y dieciséis premios Nobel. Los usuarios registrados deben proporcionar su nombre completo y una afiliación reconocida a una institución académica. Sólo los usuarios registrados pueden editar un artículo, y las ediciones están sujetas a su aprobación por parte del comisario del artículo, que normalmente es el autor del mismo. La comisaría del artículo es transferible. Los usuarios tienen un índice académico que varía en función de diversas acciones y que afecta a las capacidades del usuario en la enciclopedia.

Copyright
Los artículos están disponibles en línea sin coste para uso no comercial, pero no deben ser copiados en bloque. El crédito al autor se da en la página del artículo.

En enero de 2008 Scholarpedia cambió su política de licencias y ahora acepta también artículos bajo la Licencia de documentación libre de GNU y la Licencia Creative Commons Reconocimiento-No Comercial-Compartir bajo la misma licencia 3.0, además del sistema anterior en el que el autor da una licencia no exclusiva directamente a Scholarpedia.

Véase también
Wikipedia y especialmente Nupedia, que tenía un diseño similar a Scholarpedia.
Citizendium

Referencias

Enlaces externos
 Scholarpedia
 Ask Scholarchat/

Sitios web de matemáticas
Comunidades wiki
Enciclopedias en línea
Sitios web fundados en 2006

Scholarpedia


Abra kadabra er en børnefilm fra 1995, der er instrueret af Susanne Bier.

Handling
Der er festlig fantasi i Susanne Biers musikvideo om drengen med magisk stjernestøv i lommen, der rejser flyvende gennem natten og universet med sin tryllehat og sølvkappe.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1995
Film instrueret af Susanne Bier
Børnefilm fra Danmark

Abra kadabra


Mathías Nicolás Abero Villan (Montevideo, Uruguay, 9 de abril de 1990) es un futbolista uruguayo, juega de lateral izquierdo (o volante) en el Club Atlético Cerro de la Primera División de Uruguay.

Trayectoria
Se inició en Nacional desde pequeño (1995) donde recorrió todas las inferiores logrando dos campeonatos locales y dos Punta Cup. Inicialmente jugaba de delantero centro, pero estando en séptima división los preparadores le vieron aptitudes físicas para desempeñarse como lateral izquierdo.

Oficialmente debutó con el Club Nacional de Football en el último partido del Clausura 2009 frente a Central Español.
A pesar de vestir la camiseta blanca fue cedido al Racing Club de Montevideo en busca de minutos en cancha, donde estuvo dos temporadas jugando 31 partidos y marcando 1 gol.
Volvió a su club de origen para en la temporada 2011 ocupando la banda izquierda tricolor, que tantas falencias tuvo durante los años anteriores, cubriéndola de buena manera hasta el momento, convirtiendo 1 gol en 5 partidos. El técnico Marcelo Gallardo, apreciando su polifuncionalidad, lo hizo jugar preferentemente como volante por izquierda en el Apertura 2011, donde tuvo un buen desempeño, convirtiendo 3 goles.
Es un jugador que destaca por su proyección y por su buen toque de balón, también por la poca cantidad de faltas que comete y por ser buen cabeceador.

Atlético de Rafaela
Vino a este club a principios de 2016 donde terminó su vínculo con el club a mediados de 2017, donde jugó 37 y convirtió 5 goles. Entre sus más recordados momentos en la institución fue el descenso con el club en el Primera División 2016-17.

Tigre
Llegó al club el 6 de julio de 2017.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Otros logros

Referencias

Nacidos en Montevideo
Futbolistas del Club Nacional de Football en los años 2000
Futbolistas del Club Nacional de Football en los años 2010
Futbolistas del Racing Club de Montevideo
Futbolistas del Bologna Football Club 1909
Futbolistas de la Asociación Mutual Social y Deportiva Atlético de Rafaela
Futbolistas del Club Atlético Tigre
Futbolistas del Club Atlético Tucumán

Mathías Abero


حماد الجديدة إحدى قرى الجمهورية التونسية، تقع في ولاية منوبة قرب مدينة طبربة.

انظر أيضا

مواضيع ذات علاقة
 ولاية منوبة.

قرى ولاية منوبة

حماد الجديدة


Úkraínukreppan vísar til pólitískra og samfélagslegra óeirða og hernaðardeilna sem hafa staðið í Úkraínu frá árinu 2013. Hugtakið getur vísað til:
 Evrómajdan-mótmælanna (2013-2014)
 Úkraínsku byltingarinnar (2014)
 Stríðs Rússlands og Úkraínu (2014–)
 Innlimunar Rússlands á Krímskaga (2014)
 Stríðsins í Donbas (2014–)
 Innrásar Rússa í Úkraínu (2022–)

Úkraínukreppan


Bernd Dürnberger (født 17. september 1953 i Kirchanschöring, Vesttyskland) er en tysk tidligere fodboldspiller (midtbane).

Dürnberger spillede hele sin aktive karriere, fra 1972 til 1985, hos Bayern München. Han spillede over 350 ligakampe for klubben.

Dürnberger var med til at vinde adskillige titler med Bayern. Det blev til hele fem Bundesliga-titler, to DFB-Pokaler, samt Mesterholdenes Europa Cup i både 1974, 1975 og 1976. I 1974-finalen startede han på bænken, og blev skiftet ind et kvarter før tid, mens han startede på banen i både 1975- og 1976-finalerne.

Titler
Bundesligaen
 1973, 1974, 1980, 1981 og 1985 med Bayern München

DFB-Pokal
 1982 og 1984 med Bayern München

Mesterholdenes Europa Cup
 1974, 1975 og 1976 med Bayern München

Intercontinental Cup
 1976 med Bayern München

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Tyskland
Fodboldspillere fra FC Bayern München

Bernd Dürnberger


The Molalla River is a  tributary of the Willamette River in the northwestern part of Oregon in the United States. Flowing northwest from the Cascade Range through Table Rock Wilderness, it passes the city of Molalla before entering the larger river near Canby. The Molalla is the largest Willamette tributary unblocked by a dam.

Course
The river's headwaters are in Clackamas County, near the Table Rock Wilderness, in the Cascade Range. Flowing generally north-northwest from the mountains, the river enters the Willamette Valley and flows past the city of Molalla. It is joined by the Pudding River shortly before entering the Willamette near the city of Canby. The confluence is about  from the Willamette's mouth on the Columbia River. The Molalla River is the largest free-flowing tributary of the Willamette.

Named tributaries from source to mouth are Henry, Ogle, Mining Iron, Lake, Scorpion, Hay Barn, Minnette, Dungeon, Avalanche, and Bull creeks, followed by Table Rock Fork. Below that are Horse, Gawley, Cow, Bear, Shotgun, Pine, and Trout creeks followed by the North Fork Molalla River. Then come Russell, Cedar, Dickey, Woodcock, Milk, and Gribble creeks, then the Pudding River.

Discharge
The average discharge of the river at the mouth is . Above the confluence with the Pudding River, the average discharge is , about half of the flow at the mouth.

History
During the early 19th century, the area around the river was populated by the Molala people. During that time, an extensive system of trails along the river allowed trade between the peoples of the Willamette Valley and eastern Oregon. As late as the 1920s, the trails were used by Native Americans from the Warm Springs Indian Reservation to reach huckleberry-picking grounds near Table Rock.

Starting in about 1840, European-American settlers began farming in the bottomlands along the lower Molalla. Spurred by passage of the Donation Land Claim Act, the influx continued, and by 1860 there were 75 households in the Molalla area. Wheat was the most common crop, and these early settlers also cultivated potatoes and root vegetables such as turnips and cabbages, and planted apple trees. They fished, hunted, gathered huckleberries, and kept sheep, cows, pigs and chickens.

Gold mining occurred along the Molalla after the discovery of placer gold in 1860. Many claims were filed during the next 40 years. Four mining companies, of which the Ogle Mountain Mining Company was the biggest, had operations in the watershed by the early 20th century. The company operated a mine along Ogle Creek, a Molalla tributary, between 1903 and 1915.

In the 20th century, the watershed became an area of intense logging. Timber companies built forest roads and a spur railroad, set up timber camps, constructed splash dams, and used the river and Milk Creek for transporting logs. Between 1941 and 1945, hundreds of log trucks passed through Molalla every day.

Bridges

This is a list of bridges and other crossings of the Molalla River from its confluence with the Willamette River upstream to its source in the Cascade Range.

Knight's Bridge
Knight's Bridge was a wooden covered bridge built in 1877 over the Molalla River on the western city limit of Canby. The bridge was destroyed in 1947. In 1964, a steel bridge with a concrete deck replaced the former crossing. It is  long with a deck width of  and carries Knight's Bridge Road, a two-lane thoroughfare, over the river.

Recreation

Parks
Molalla River State Park is a  day-use area, part of the Willamette Greenway, where the Molalla, Pudding, and Willamette rivers converge,  north of Canby. Used mainly for recreation by local residents, its attractions include fishing, boating, water-skiing, picnicking, and wildlife viewing. It has a  nature trail, restrooms, a boat launch, and an area for flying radio-controlled aircraft. Among its features is a rookery for great blue herons, among the largest in the Willamette Valley.

Feyrer Park, a county park, is along the river  southeast of Molalla at Dickey Prairie. It has 20 sites for camping in tents or recreational vehicles (RV)s, all supplied with water and electric hook-ups. Other amenities include picnic tables, horseshoe pits, and access to fishing.

Hiking
Table Rock Wilderness,  of rugged forest land added to the National Wilderness Preservation System in 1984, is  southeast of Molalla along the headwaters of the river. Overseen by the Bureau of Land Management, it has four trailheads—Table Rock, Old Bridge, Rooster Rock, and Bull Creek—linked to a  network of hiking and horse-riding trails.

Boating
Whitewater enthusiasts sometimes run the upper reaches of the Molalla River as well as the lower. Under certain conditions, the  stretch from Copper Creek to Table Rock Fork can be navigated by boaters capable of handling technical class III (intermediate) to IV (advanced) water on the International Scale of River Difficulty. Below that comes a stretch, about  long, of class III to III+ water. Hazards on these upper miles may include narrow chutes, sudden drops, and logs in the water. The next , Turner Bridge to Glen Avon Bridge, are rated technical class III to IV with hazards similar to the upper reaches but also including scouting difficulties as well as a dangerous undercut at a rapids called Goldilocks.

The lower reaches are much gentler. The  run from Glen Avon Bridge to Freyer Park is rated class II (novice). Here the most difficult rapids occur in the first half of the run. Below that come  of class I (beginner) water from Freyer Park to the Oregon 213 Bridge.

Fishing
The river supports populations of smallmouth bass near the confluence with the Willamette River and of wild cutthroat trout in the upper reaches and tributaries. Trout fishing is limited to catch and release as is angling for wild steelhead or Chinook salmon, which also frequent the Molalla.

See also
List of rivers of Oregon
List of longest streams of Oregon

References

External links
Molalla River Watershed Analysis – Bureau of Land Management
Photo of Knight's Bridge – Oregon Historic Photograph Collections

Tributaries of the Willamette River
Rivers of Clackamas County, Oregon
Rivers of Oregon
Wild and Scenic Rivers of the United States
Oregon placenames of Native American origin

Molalla River


Metoda Kjeldahl este o metodă analitică de determinare cantitativă a azotului din compuși organici, dar și a azotului conținut în compuși anorganici de tipul amoniacului și a sărurilor de amoniu (NH3/NH4+). Fără a aduce modificări metodei de bază, aceasta nu ajută la determinarea altor forme de azot anorganic, cum ar fi de exemplu nitrații. Metoda a fost dezvoltată de către Johan Kjeldahl în anul 1883.

Metoda
Metoda presupune încălzirea substanței în prezență de acid sulfuric, care are rolul de a descompune substanțele organice prin procese de oxidare, eliberând astfel azotul redus sub formă de sulfat de amoniu. În această etapă, se adaugă sulfat de potasiu cu scopul de a crește punctul de fierbere al mediului de reacție (de la 337 °C la 373 °C). Se consideră că descompunerea probei este completă în momentul dispariției colorației negre inițiale, deci când mediul de reacție pare incolor. Urmează apoi distilarea soluției, cu o cantitate mică de hidroxid de sodiu, care are rolul de a transforma sărurile de amoniu în amoniac. Cantitatea de amoniac prezent, și implicit cantitatea de azot din probă, se va determina cu ajutorul unei titrări indirecte. Capătul refrigerentului folosit este imersat într-o soluție de acid boric, iar amoniacul va reacționa cu acidul. Acidul rămas, care nu a reacționat, este apoi titrat cu o soluție de carbonat de sodiu, folosindu-se ca indicator de pH metiloranjul. Cunoscând volumele respective, care au fost determinate în proces, și concentrațiile soluțiilor folosite la titrare, se fac calculele pentru determinarea procentului de azot din probă.

Reacțiile ce au loc în timpul procesului sunt:

 Degradarea: Probă + H2SO4 → (NH4)2SO4(aq) + CO2(g) + SO2(g) + H2O(g)

 Punerea în libertate a amoniacului: (NH4)2SO4(aq) + 2NaOH → Na2SO4(aq) + 2H2O(l) + 2NH3(g)

 Captarea amoniacului: B(OH)3 + H2O + NH3 → NH4+ + B(OH)4−

 Titrarea indirectă: B(OH)3 + H2O + Na2CO3 → NaHCO3(aq) + NaB(OH)4(aq) + CO2(g) + H2O

Vezi și
 Azot
 Aliajul Devarda
 Chimie analitică cantitativă

Referințe

Titrimetrie

Metoda Kjeldahl


A34 යනු ශ්‍රී ලංකාවේ තනා තිබෙන, A ශ්‍රේණියට අයත් මහා මාර්ගයකි. මාන්කුලම සහ මුලතිව් යන නගර සම්බන්ධ කරමින්, මෙම මාර්ගය ඉදි කොට ඇත.

මාර්ගය කරුපදමුරිප්පු, ඔඩ්ඩුසුඩාන් සහ මුලියවාලෙයි යන නගර හරහා ගමන් කරයි.

මාර්ග - ශ්‍රී ලංකාව

A34 මහා මාර්ගය (ශ්‍රී ලංකාව)


Froschmühle ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Buch am Wald im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Die Einöde liegt am Froschbächlein, der mit dem Traisdorfer Bach zum Hagenbach zusammenfließt. 0,5 km östlich liegt das Deutschholz, 0,5 km nordwestlich das Roßholz. Ein Anliegerweg führt zu einer Gemeindeverbindungsstraße (0,2 km nordwestlich), die nach Schönbronn zur Staatsstraße 2249 (0,7 km westlich) bzw. zu einer Gemeindeverbindungsstraße (0,7 km östlich) führt, die nach Morlitzwinden (0,6 km nördlich) bzw. die St 2249 kreuzend zur Kreisstraße AN 5 bei Gastenfelden (1,2 km südlich) verläuft.

Geschichte
Im 16-Punkte-Bericht des brandenburg-ansbachischen Oberamts Colmberg aus dem Jahr 1681 hatte die Froschmühle das hohenlohische Amt Schillingsfürst als Grundherrn. Das Hochgericht übte das Vogtamt Colmberg aus. 1710 wurde das Hochgericht durch Vertrag an Hohenlohe-Schillingsfürst abgegeben.

Im Rahmen des Gemeindeedikts (frühes 19. Jahrhundert) wurde Froschmühle dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Gastenfelden zugeordnet. Im Zuge der Gebietsreform wurde diese am 1. Januar 1974 nach Buch am Wald eingegliedert.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Maria Magdalena (Gastenfelden) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach Kreuzerhöhung (Schillingsfürst) gepfarrt.

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Buch am Wald)
Ort im Landkreis Ansbach
Wassermühle im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung
Mühle in Europa

Froschmühle (Buch am Wald)


روماين بريغيري ( في تالينس)  لاعب كرة قدم فرنسي يلعب حاليا في نادي الدرجة الثانية ميتز الفرنسي منذ 2008 في خط الدفاع .

لعب بريغيري في أندية لانغون كاستيتس (2001-2002) بوردو (2002-2008) سيت بالإعارة (2007-2008) .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم من جرندة (إقليم فرنسي)
مدافعو كرة قدم رجالية
مقالات مع مصادر باللغة الألمانية (de)
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الألماني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو إنغولشتات 04
لاعبو بوردو
لاعبو دارمشتات 98
لاعبو دينامو دريسدن
لاعبو سيت
لاعبو شاتورو
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو منتخب فرنسا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو ميتز
مواليد 1986
رياضيون من جيروند
أشخاص من تلانس
لاعبو كرة قدم من آكيتين الجديدة

روماين بريغيري


Condessa Elizabeth Andreevna Vorontsova-Dashkova (nascida Condessa Shuvalova ; 25 de julho [ 6 de agosto ]  de 1845 , Pargolovo  - 28 de julho de 1924  , Wiesbaden ) - dama de honra da corte russa, mais tarde dama de estado , dama da cavalaria da Ordem de Santa Catarina. A esposa do cortesão mais influente - Conde Illarion Vorontsov-Dashkov.

Após a morte de seu irmão sem filhos em 1903, ela herdou as extensas, posses dos Shuvalovs da linha mais jovem (por exemplo, a propriedade da família Pargolovo ) e o majorado Vorontsov , incluindo o palácio deserto em Alupka , que ela devolveu a uma forma habitável.

Família e primeiros anos
Elizabeth Andreevna ( Lily ) era a filha mais velha da família do Conde Andrei Pavlovich Shuvalov (1816-1876) e Sofia Mikhailovna Vorontsova (1825-1879). Nascida em Pargolovo , ela foi batizada em 23 de agosto de 1845 na Igreja local do Salvador Não Feito por Mãos com a percepção do Príncipe M. S. Vorontsov, em cuja pessoa estavam presentes o tio do recém-nascido Conde P. P. Shuvalov e a avó Princesa V. P. Butera.

Seu pai era filho do diplomata Conde Paulo Andreievich Shuvalov e herdeiro de uma grande fortuna. A mãe era filha de Elizabeth Ksaverevna, nascida Condessa Branitskaya e St. Príncipe Mikhail Semyonovich Vorontsov (versões não padronizadas são conhecidas sobre sua paternidade)  . A vida familiar dos Shuvalov não foi particularmente bem-sucedida: desde a década de 1850, o conde mantinha um relacionamento com outra mulher e, de fato, os cônjuges moravam em casas diferentes.

Casamento

O noivo de Elizabeth Andreevna era seu primo em quarto grau, o conde Illarion Ivanovich Vorontsov-Dashkov (1837-1916), filho do conde Ivan Illarionovich Vorontsov e sua esposa Alexandra Kirillovna , nascida Naryshkina. O conde era o amigo mais próximo do futuro imperador Alexandre III , que considerou sua candidatura como esposa de Maria Meshcherskaya . O czarevich acreditava que "seria um grande marido: um sujeito honesto, nobre e inteligente. Eu ficaria perfeitamente feliz e em paz se isso acabasse  .

No entanto, Vorontsov-Dashkov preferiu cortejar Lily, e as famílias Vorontsov e Shuvalov reagiram favoravelmente a esta união, que uniu dois ramos da família descendentes dos irmãos Roman e Ivan Illarionovich Vorontsov  . E. S. Andreevsky escreveu em suas memórias: "A princesa está muito feliz com o casamento de sua neta Shuvalova com o conde Vorontsov-Dashkov  ". O casamento, que aconteceu em 22 de janeiro de 1867 na Catedral de Santo Isaac  , foi, segundo Andreevsky, "apressado". Isso se deveu ao pai da noiva, que "devido ao perigoso liberalismo" foi obrigado a deixar São Petersburgo dentro de três dias.

Apesar do "caráter rebelde e decisivo  " da condessa, a união foi feliz, o casal se importava sinceramente um com o outro. Assim, a morte do conde Shuvalov, que aconteceu em 14 de abril de 1876, coincidiu com uma grave doença pulmonar de Elizabeth Andreevna. Sua condição era tão grave que Illarion Ivanovich, que se recusou a servir por este período (Vorontsov-Dashkov nem sequer frequentou as aulas de verão do Corpo de Guardas , do qual era chefe do Estado-Maior) e informou diariamente a princesa Maria Feodorovna em telegramas sobre o curso da doença, não se atreveu a informar sua esposa da morte súbita de seu pai  .

Vorontsov-Dashkov e sua esposa estavam entre as pessoas mais confiáveis e próximas da família imperial. O conde foi um parceiro constante de Alexandre III no jogo de cartas e na caça real. Todos de São Petersburgo se reuniram na casa dos Vorontsov no aterro inglês . Um convidado regular em casa A. Polovtsov , relatando o casamento da filha mais velha dos Vorontsovs, ocorrido em 8 de abril de 1890, escreveu: "A celebração ocorre com pompa especial devido à presença de suas majestades e toda a família reinante. Uma multidão de convidados cambaleia pelas salas de estar ...  "Na casa dos Vorontsov-Dashkovs em 27 de janeiro de 1887, uma leitura da peça de L. N. Tolstoy " The Power of Darkness", contra a produção da qual a censura e o próprio conde se opuseram. As leituras foram organizadas em muitas salas de estar seculares, mas o imperador e sua esposa estavam presentes nos Vorontsovs. Alexandre III gostou da peça, desejou estar presente no ensaio geral. As boas relações com a família imperial continuaram mesmo após a morte de Alexander Alexandrovich em 1894. As crianças Vorontsov faziam parte do círculo íntimo do novo imperador Nicolau II . V. N. Voeikov escreveu: "O soberano sentiu-se muito à vontade nesta família, na qual ele estava facilmente na infância, sendo da mesma idade que os filhos do conde Vorontsov-Dashkov  ".

A década de 1890 foi escurecida para Elizabeth Andreevna por uma série de infortúnios. Em 1893, na véspera do casamento de sua irmã Sophia, seu filho de 19 anos, Roman, ou, como era chamado na família, Romashka , morreu de doença . O grão-duque Alexander Mikhailovich escreveu a seu irmão Sergei : "Fiquei terrivelmente impressionado com a morte de Roman. Imagino o luto da família, é terrível, tão inesperado. Em 8 de dezembro de 1897, após uma caçada, o filho mais velho, Ivan, morreu tragicamente de infecção. Houve uma grande briga com seu filho Illarion em conexão com o namoro deste último com I. V. Naryshkina. Illarion Ivanovich escreveu: "Hoje recebi uma carta de minha mãe, na qual ela me informa que você pediu a mão de Irina Naryshkina. Não posso esconder de você que o que você fez me deixou extremamente chateado. Parece que nem eu nem sua mãe merecemos uma atitude tão sem cerimônia e sem coração de sua parte. Você poderia nos avisar de sua intenção, consultar-nos, finalmente pedir nossa bênção para um passo tão importante  . Em 28 de junho de 1905, durante a habitual recepção de visitantes, o genro dos Vorontsov-Dashkovs, o prefeito de Moscou, Conde P. P. Shuvalov , foi morto pelo terrorista Kulikovsky.

A doença de Illarion Ivanovich progrediu. A condessa acompanhava o marido em todos os seus negócios. Durante a viagem do governador em 1906 a Erivan, Elizabeth Andreevna foi com ele para inspecionar unidades militares e instituições de ensino. Em novembro de 1914, o imperador Nicolau, que viajava pelo Cáucaso, foi recebido na estação pela condessa Vorontsova-Dashkova. Devido à saúde precária, Vorontsov não pôde receber o imperador nem mesmo no palácio  . Isso permitiu ao deputado Chkheidze , falando na Duma, declarar que "o exército caucasiano é comandado não pelo Supremo Comandante-em-Chefe e não pelo vice -rei , mas pela condessa Vorontsova-Dashkova, enredada nas redes armênias ." Mais tarde, sua nora, Anna Ilyinichna, lembrou: "Para cada discurso de Chkheidze, eu caía freneticamente, como se fosse responsável por ele. Devo admitir que eu... não o suportava, tanto por suas visões políticas quanto por minhas histórias com minha mãe  . O grão-duque Andrei Vladimirovich , relatando em seu diário que "o pobre conde Vorontsov é completamente divagante ", escreveu em 17 de janeiro de 1915: "A condessa não deixa ninguém entrar para vê-lo, aceita pessoalmente todos os relatórios e administra pessoalmente todo o Cáucaso, tanto na parte civil e na militar ". O comandante do comboio Vorontsov-Dashkov, N. A. Bigaev, em suas notas "Os últimos governadores do Cáucaso (à luz de memórias pessoais)" relataram que "estavam terrivelmente com medo da condessa". Mesmo antes de sua chegada ao Cáucaso, os rumores das pessoas diziam que "a condessa é algo terrível que ela conhece princesas reais estrangeiras com um aceno de cabeça". A sua aparência austera e orgulhosa levou os convidados a terem medo de se sentar à mesa ao lado dela, e alguns militares geralmente preferiam não comparecer às recepções do governador, pois "não conseguiam vencer o" medo " que os prendeu na presença da majestosa condessa." Mesmo na presença da família real, ela "permaneceu ela mesma: severa, genuinamente importante e pouco acessível". Segundo Bigaev, "ela era rigorosa e dura, primeiro consigo mesma e depois com todos". Durante o pânico em Tíflis,Sarykamysh , Elizabeth Andreevna foi oferecida para evacuar, ao que receberam a resposta da condessa: "Só os covardes fogem. Em vez de organizar a defesa de sua terra natal, sua cidade natal, parte da população, especialmente os armênios, foge vergonhosamente, não poupando meios para isso. Eu não vou sair." Nikolai Alexandrovich observou que Elizabeth Andreevna era "uma mulher gentil, a quem era preciso poder" aplicar "  ."

O conde deixou o Cáucaso com sua esposa e filho Alexandre pouco antes de sua morte, que aconteceu em 15 de janeiro de 1916 em Alupka . A imperatriz Alexandra Feodorovna escreveu naquele dia: "Pobre condessa Vorontsova. Ela vai ansiar por seu doce e velho marido…  »

A última reunião de Elizabeth Andreevna com a imperatriz ocorreu em 8 de fevereiro de 1917. Após a revolução, a condessa partiu para Essentuki , onde a maior parte da família logo se reuniu. Mais tarde, ela foi presa e colocada em uma prisão em Pyatigorsk. Durante a ofensiva do Exército Voluntário, os Vorontsov-Dashkovs conseguiram deixar a Rússia: em abril de 1919, Elizabeth Andreevna, com a família da filha mais nova da Condessa I. I. Sheremeteva, deixou seu Palácio Alupka em um dos navios ingleses com destino a Malta .

A condessa Elizabeth Andreevna Vorontsova-Dashkova morreu em 1924 e foi enterrada no cemitério de Wiesbaden.

Posses
Em 23 de dezembro de 1903 (5 de janeiro de 1904), o irmão de Elizabeth Andreevna, Mikhail Andreevich, Sua Alteza Sereníssima Príncipe Vorontsov, Conde Shuvalov (1850-1904), morreu, sem deixar herdeiros diretos. Por decisão do Tribunal Distrital de São Petersburgo de 1º de maio de 1904, Elizabeth Andreevna tornou-se a herdeira do Vorontsovsky Majorate  . Entre outras coisas, ela herdou a siderúrgica Yugo-Kama, um prédio de apartamentos em São Petersburgo, um palácio em Alupka , as propriedades de Pargolovo , Andreevskoye e outros, que ela melhorou ativamente. Tendo unido em suas mãos as posses dos Vorontsovs, Shuvalovs e Vorontsov-Dashkovs, Elizabeth Andreevna e seu marido se tornaram um dos maiores proprietários de terras. Eles possuíam 21 propriedades com uma área de mais de 160 mil hectares .terra, vários lagares e fábricas de azeite, uma fábrica e vários cortiços, 10 campos petrolíferos na Península de Absheron  . Um dos subordinados de seu marido, em suas memórias do Conde Illarion Ivanovich, comentou: "Ele era rico, e sua esposa é ainda mais rica ...  "

Em 1912, Elizabeth Andreevna tentou conseguir a transferência do majorado não para seu neto Illarion Ivanovich (1893-1920), mas para sua mãe Varvara Davydovna. No entanto, ela foi recusada  .

Após a revolução, todas as propriedades familiares foram nacionalizadas .

Atividades beneficentes
Como outras senhoras da alta sociedade, Elizabeth Andreevna dedicou muito tempo a atividades de caridade. Juntamente com o marido, que desde 1904 atuou como presidente da Diretoria Principal da Cruz Vermelha Russa , ela estava envolvida nos assuntos da sociedade. O pagamento de pensões e benefícios ocupou uma parte significativa da renda da família Vorontsov-Dashkov (por exemplo, em 1906 foram pagos cerca de 11.000 rublos). Ao dividir as propriedades dos pais, as irmãs Elizabeth e Ekaterina Andreevna alocaram 9.300 rublos para caridade  .

A Condessa estava encarregada do estabelecimento de St. Nina .

Vorontsova-Dashkova era o presidente do Comitê Caucasiano de Assistência às Vítimas de Guerra. No palácio do governador no Cáucaso, foi instalado um armazém para socorrer os feridos, com o nome da imperatriz. Durante os anos de guerra , os quartos de São Petersburgo e outras mansões Vorontsov foram fornecidos para deficientes, o que, segundo A. I. Vorontsova-Dashkova, foi "o maior erro" e contribuiu para a propaganda contra os proprietários. Na casa da sogra, ela ouviu as palavras de que "para uma velha, tudo isso... e todos os empregados... e a igreja é dela  ".

Esta actividade foi marcada com a distinção de 1º grau da Cruz Vermelha  .

Descendência

 Ivan Illarionovich (1868-1897) - Coronel, ajudante em. livro. Mikhail Alexandrovich . Desde 1891, ele é casado com Varvara Davydovna Orlova (1870-1915), filha do tenente-general D. I. Orlov .
 Alexandra Illarionovna (1869-1959) - dama de honra, desde 1890 a esposa do conde Pavel Pavlovich Shuvalov (1859-1905).
 Sofia Illarionovna (1870-1953) - desde 1893 a esposa de Elim Pavlovich Demidov , Príncipe de San Donato (1868-1943). Filho Vladimir (1907-1983)
 Maria Illarionovna (1871-1927) - desde 1894, esposa do conde Vladimir Vladimirovich Musin-Pushkin (1870-1923).
 Irina Illarionovna (1872-1959) - desde 1892, esposa do conde Dmitry Sergeevich Sheremetev (1869-1943).
 Roman Illarionovich (1874-1893) - aspirante e denominador do Corpo de Cadetes Navais .
 Illarion Illarionovich (1877-1932) - desde 1900 ele é casado com Irina Vasilievna Naryshkina (1879-1917). O casamento acabou em divórcio. De 1915 a 1922 ele foi casado com Lyudmila Nikolaevna Ushkova, nascida Zeidler (falecida em 1943).
 Alexandre Illarionovich (1881-1938) - ala ajudante. Desde 1916 é casado com Anna Ilyinichna Mamatsashvili , nascida Princesa Chavchavadze (1891-1938), neta do Príncipe D. A. Chavchavadze .

Bibliografia

 Alekseev V.N. Condes Vorontsov e Vorontsov-Dashkov na história da Rússia. - ZAO Tsentrpoligraf, 2002. - 477 p.
 Ismail-Zade D.I. Conde I.I. Vorontsov-Dashkov. governador caucasiano. - ZAO Tsentrpoligraf, 2005. - 511 p.

Condessas

Elizabeth Andreevna Vorontsova-dashkova


is a city located in Fukuoka Prefecture, Japan. The city was founded on October 1, 2018, making it the newest city in Japan.

The city has an estimated population of 50,444 and a density of 670 persons per km2. The total area is . It is connected to Hakata Station by an 8-minute shinkansen trip.

References

External links

Nakagawa official website

Cities in Fukuoka Prefecture
Populated places established in 2018
2018 establishments in Japan

Nakagawa, Fukuoka


Jane Kaczmarek, født 21. december 1955 i Greendale, Wisconsin, er en Emmynomineret amerikansk skuespillerinde som er mest kendt for sin rolle som moren Lois i komedieserien Malcolm i midten. Hun bor i San Marino i Californien.
Hun lagde stemme til Domare Constance Harm i syv afsnit af The Simpsons mellem 2001 og 2007.

Polskamerikanske Kaczmarek studerede teater på University of Wisconsin-Madison. Der blev hun bekent med Tony Shalhoub, som senere skulle blive en kendt skuespiller. De to kom senere til at studere drama på Yale University. Hun har medvirket i flere framgangsrige opsætninger på Broadway, for ekempel Lost in Yonkers og Raised in Captivity, for hvilken hun vandt en LA Drama Critics' Award for. I sin førsta tv-optræden i 1982, spillede hun Margie Spoletto i For Lovers Only. Hendes første, større rolle var som Linda Bauer i Equal Justice fra 1990-91.

Privatliv
Den 15 august 1992 giftede Kaczmarek sig med Bradley Whitford. De bor i Los Angeles med sine tre barn: Francis (født 1997), George (født 23. december 1999) og Mary Louisa (født 25. november 2002).

Eksterne henvisninger

Tv-skuespillere fra USA
Stemmeskuespillere fra USA
Skuespillere fra USA

Jane Kaczmarek


Sayma sayıları, 1'den başlayarak sonsuza kadar olan tam sayılar kümesine verilen isimdir. Başka bir deyişle pozitif (+) doğal sayılar kümesi olarak da tanımlanabilir. Bu tanım, sıfır doğal sayı olarak kabul edildiğinde doğal sayılar kümesinden farklılık gösterir. Bu sayıları bazı nesneleri saymak ve sayısını belirlemek için kullanırız. (bakınız: Peano aksiyomları). Sayma sayıları  şeklinde tanımlıdır ve sonsuza kadar devam eder.

Oranlı sayılar
Sayılar

Sayma sayıları


Şehrazad, Op.35, Rus müzisyen Nikolay Rimski-Korsakov tarafından 1888 yılında bestelenen senfonik süit.

Binbir Gece Masalları'ndan esinlenilen eser, Rus müziği ve Nikolay Rimski-Korsakov'a özgü özellikleri bir araya getirir ve şaşaalı, renkli orkestrasyona yer veren, İmparatorluk Rusyası tarihine has doğuya ilgiyi, daha genel anlamda da oryantalizmi bünyesinde barındıran bir çalışma olarak ön plana çıkar. Rimski-Korsakov'un en popüler çalışması olduğu düşünülür.

1910'da Michel Fokine bu müziği kullanarak "Ballets Russes" için bir bale eseri hazırlamıştır. Bu eserin ilk gösteriminde esrinin kostüm ve mizansenini Léon Bakst hazırlamıştır ve eserde baş balet Nijinsky olmuştur. Bu balede Rimski-Korsakov'un müziğinin kullanılması başta bestecinin dul karısı olan  Nadezhda Rimskaya-Korsakova ve bestecinin diğer varisleri tarafından kabul edilmeyip tenkit edilmiştir.

Arka plan
Rimsky-Korsakov 1887 kışında, Alexander Borodin'in bitmemiş operası Prens Igor'u tamamlamak için çalışırken, 'Binbir Gece'nin resimlerinin yanı sıra ayrı ve bağlantısız bölümlere dayanan bir orkestra parçası bestelemeye karar vermiştir. Önerilen eserinin müzikal eskizlerini formüle ettikten sonra, ailesiyle birlikte Nyezhgovitsy'deki Cherementets Gölü kıyısındaki Glinki-Mavriny kulübesine taşınmış (günümüzde Luga'nın yakınında, Leningrad Oblast'ta). Kaldığı daça, II.Dünya Savaşı sırasında Almanlar tarafından tahrip edilmiştir.

Yaz aylarında Şehrazad ve Rus Paskalya Festivali Uvertürü'nü bitiren besteci, orkestra notasındaki notlar, eserin 4 Haziran ile 7 Ağustos 1888 arasında tamamlandığını göstermektedir. Şehazad, birleşik bir tema ile ilgili dört ana bölümden oluşan senfonik bir süittir. Doğu'dan fantastik anlatılar hissi yaratmak için yazılmıştır.

Başlangıçta Rimsky-Korsakov, Şehrazad'In bölümlerini 'Prelude, Ballade, Adagio ve Finale' olarak adlandırmayı amaçlamıştır. Bununla birlikte, Anatoly Lyadov ve diğer Rus bestecilerin görüşlerini ve  programa olan çok kesin bir nefretini tarttıktan sonra, 'Arap Geceleri' masallarına dayanarak tematik başlıklara karar vermiştir.

Besteci, Sinbad hikâyeleri veya yolculukları ile ilişkilendirilmemesi için başlıkları kasıtlı olarak belirsizleştirmiştir. Bununla birlikte, finalde Prens Ajib'in macerasına atıfta bulunur. Daha sonraki bir baskısında, başlıkları tamamen ortadan kaldırmış ve bunun yerine müziği dinleyicinin tasvir etmesini ve yalnızca bir peri masalı macerası duygusu uyandıran doğu temalı bir senfonik müzik olarak duymasını istemiştir.

Bununla ilgili şöyle yazmıştır:

Tek istediğim, dinleyicinin benim parçamı senfonik müzik olarak beğenmesi durumunda, bunun şüphe götürmez bir şekilde sayısız ve çeşitli peri masalı harikalarının bir Oryantal anlatı olduğu izlenimini taşıması ve dört bölümün peş peşe çalınmasından ziyade bölümlerin tümünde ortak olan temalar temelinde oluşturulmuş olduğunu hissetmesiydi.

Ve sonuç olarak dinleyen herkesin aklına Binbir Gece'nin ve genel olarak Doğu'nun masalsı harikalarını getirdiği için Şehrazad adını bıraktığını belirtmiştir.

Bölümler

Parça bütün bir temayı oluşturacak şekilde dört ayrı bölümden oluşur. Rimski-Korsakov bölümlere isim verirken 'Binbir Gece Masalları'nda geçen öykülerden esinlenmiştir:

I. Deniz ve Sinbad'ın Gemisi
Bölüm tempo belirteçleri: Largo e maestoso – Lento – Allegro non troppo – Tranquillo [Tonalite: mi minör / Mi Majör]

İlk bölüm eserin tümüne hakim olan ana ezgilerin sergilenmesi ve işlenmesinden oluşur. Genel yapısı 'A-B-C-A1-B-C1' biçimindedir. Bölümü oluşturan her kısım birbirinden son derece farklı olsa da motifler bir bölüm halinde birleşir. Bu bölüm biçimsel olarak klasik senfoniye benzer olmasına rağmen, Rimsky-Korsakov'un önceki çalışmalarından biri olan Antar'da kullanılan çeşitli motiflere daha çok benzer. Ancak Rimski-Korsakov Antar'da kendi doğu fikirlerinin aksine gerçek Arap ezgilerini kullanmıştır.

II. Kalender Prens
Bölüm tempo belirteçleri: Lento – Andantino – Allegro molto – Vivace scherzando – Moderato assai – Allegro molto ed animato [Tonalite: si minör]

İkinci bölüm, bir tür üçlü tema ve varyasyonu takip eder ve fantastik bir anlatı olarak tanımlanabilir. Varyasyonlar, yalnızca eşlik sayesinde değişir ve parçanın besteciye özgü tavrını basit müzikal çizgiler halinde vurgulayarak orkestra netliği ve parlaklığının daha kontrastlı çalgılamalar yoluyla ifade edilmesini sağlar. Genel ezgisel çizginin içinde, hızlı bir bölüm tonalite ve yapıdaki değişiklikleri vurgular.

III. Genç Prens ve Genç Prenses
Bölüm tempo belirteçleri: Andantino quasi allegretto – Pochissimo più mosso – Come prima – Pochissimo più animato [Tonalite: Sol Majör]

Üçüncü bölüm aynı zamanda üç kısımlı yapıda, biçim ve ezgisel içerik açısından en basit bölüm olarak kabul edilir. Orta kısım Tamara'nın temasına dayandırılırken, ilk ve üçüncü kısımlar şarkı benzeri daha ezgisel içeriğe sahiptir. Birinci ve üçüncü kısımlar tempo ve ortak bir motif ile ilişkilidir. Bölümün tümü orta kısıma hızlı bir şekilde geri dönüşle onu güzel bir şekilde dengeleyerek tamamlanır.

IV. Bağdat'ta Şenlik - Deniz - Geminin, Üzerinde Bronz Atlı Bulunan Bir Sarp Kayalığa Çarpması
Bölüm tempo belirteçleri: Allegro molto – Lento – Vivo – Allegro non troppo e maestoso – Tempo come I [Tonalite: mi minör / Mi majör)

Son bölüm, önceki bölümlerin tüm yönleriyle bağlantılı olmanın yanı sıra, hem başlangıcına giriş hem de ana Şehrazade temasının (solo keman) tekrarı olan Sultan Şahriar'ın temasına dayanan Vivace bölümünün ve gemi enkazını tasvir eden kaos motifinin bir tekrarıdır. Tutarlılık, ezgilerin sıralı tekrarlanmasıyla korunur ve birbiriyle ilgisiz ayrı kısımlar olmaktan çok birbiriyle bağlantılı dört bölümden oluşan senfonik bir süit izlenimini tamamlar. Schahriar temasıyla Scheherazade temasının çelişen son bir ilişkisi, fantastik, lirik ve nihayet barışçıl bir sonuçla çözülür.

Bale versiyonu

Şehrazad'ın orijinal bale uyarlaması 4 Haziran 1910'da Ballets Russes tarafından Paris'teki Opéra Garnier'de gösterildi. Balenin koreografisi Michel Fokine, libretto ise Fokine ve Léon Bakst'ındır. Ballet Russes 'Şehrazad', geleneksel olarak göz kamaştırıcı kostümleri, zengin manzarası ve zamanın balelerinde nadiren görülen erotik koreografisi ve anlatımı ile bilinir.

Şehrazad, Marius Petipa'nın Kuğu Gölü ile klasik bale ve tekniğe güçlü bir şekilde odaklanan baleler olan Uyuyan Güzel'den sonra gelir. Fokine, 1912'de Petruşka'yı sahnelediğinde azaltılmış teknik fikrini benimsemiş ve bunu Şehrazat'dan sonra daha da araştırmıştır. Diğer koreograflara tekniği bir kenara atıp harekette özgünlüğü kucaklamaları için ilham vermeye devam etmiştir.

Şehrazade için dekor ve kostüm tasarlayan Bakst, sahneyi dansçıların, setlerin ve kostümlerin eşit önemde olduğu üç boyutlu bir manzara olarak görmüştür. O zamanlar bale için alışılmışın dışında renk şemaları ve egzotik kostümler kullanarak o dönemin iç tasarımı ve modası üzerinde büyük bir etkisi olmuştur. Şehrazad için yaptığı kostümlerde, süslü, 'tarihsel' kostümleriyle vücudun hareketlerini öne çıkarmaya odaklanmıştı.

Balenin Paris'teki temsili ve resepsiyonunun balenin gidişatını değiştirdiği söyleniyor. Rusya'nın muhafazakar tiyatroları bu tür müstehcen fikirlerin tasvirini desteklemeyeceği veya onaylamayacağı için Paris'te Ballet Russes prömiyerini yapmış ve Paris'te bir hit olmuştur.  'The Ballet Russes'ın balelerinin çoğu gibi Şehrazad da çok geniş bir kitleye hitap etmiştir. Kostümü ve doğal tasarımları, sonraki yıllarda zamanın birçok modasına ilham vermiş ve etkilemiştir.

Rimsky-Korsakov'un ölümünden sonra eşi, bu koreografik dramada kocasının müziğinin düzensizliği olarak gördüğü şeyi protesto etmiştir.

Medya

Bale'den resimler

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Minderovic, Zoran."Nikolay Rimski-Korsakov, Şehrazad, Orkestra için Senfonik Suit, Op. 35 (ing.)". Dayton Philermonic, Erişim Tarihi: 31.12.2008
 Partisyon Notaları İMSLP Projesi "Scheherazade, Op.35 (Rimsky-Korsakov, Nikolay)" maddesi
  YouTube Nijuinsky 1910 Scheherazade balesinde

Binbir gece masalları'nın müzikal uyarlamaları

Şehrazad (Nikolay Rimski-Korsakov)


Hermann Vorländer (* 17. November 1942 in Moschin, Polen) ist ein deutscher evangelischer Theologe und ehemaliger Missionsdirektor.

Leben
Zu Hermann Vorländers Vorfahren gehören u. a. der preußische Finanzminister und Mitbegründer der Deutschen Bank David Hansemann (1790–1864), die Schriftstellerin Emma Levêque-Bunsen (1850–1890), der Philosoph Karl Vorländer (1860–1928) und der Chemieprofessor Daniel Vorländer (1867–1941).

Nach Abitur und Wehrdienst studierte Vorländer von 1964 bis 1968 evangelische Theologie in Bethel, Hamburg, Heidelberg und Erlangen. 1968 bestand er das Erste Theologische Examen und arbeitete bis 1971 als wissenschaftlicher Assistent an der Theologischen Fakultät der Universität Erlangen. Dort promovierte er 1971 mit einer Arbeit aus dem Fach Altes Testament zum Dr. theol. Nach Vikariat und Zweitem Theologischen Examen lehrte er von 1972 bis 1976 als Dozent an der Near East School of Theology, einer theologischen Hochschule in Beirut/Libanon. Von 1976 bis 1981 war er Pfarrer in Kaufbeuren. 1981–1988 leitete er das Theologische Prüfungsamt der Evangelisch-Lutherischen Kirche in Bayern in München. Von 1988 bis 1992 wirkte er als Dekan im Prodekanat München-Süd und Pfarrer an der St. Lukaskirche. Von 1992 bis 2007 leitete er als Direktor das Missionswerk der Evangelisch-Lutherischen Kirche in Bayern in Neuendettelsau, das 2007 zum Centrum Mission EineWelt umgestaltet wurde. Von 1977 bis 1992 lehrte er als nebenamtlicher Dozent an der Evangelischen Fachhochschule München. Seit 2007 ist er im Ruhestand ehrenamtlich in mehreren Vereinen tätig (NorthSouth Initiative e.V., Verein Kultur Neuguinea e.V., Heimat- und Geschichtsverein Neuendettelsau e.V.)

Vorländer arbeitete in zahlreichen kirchlichen Gremien mit: Mitglied und stellvertretender Vorsitzender des Vorstands des Evangelischen Missionswerks in Deutschland, Mitglied der Generalsynode der Vereinigten Evangelisch-Lutherischen Kirche Deutschlands (VELKD), Vorsitzender des Missionsausschusses der VELKD, Mitglied des Aufsichtsrats des Evangelischen Entwicklungsdienstes e.V., stellvertretender Vorsitzender des Aufsichtsrates des EKD-Instituts für Altertumskunde in Jerusalem, Vorsitzender der Islam-Kommission der Evangelisch-Lutherischen Kirche in Bayern. Er nahm als Delegierter an den Vollversammlungen des Lutherischen Weltbundes in Hongkong (1997) und Winnipeg (2003) teil.

Vorländer ist verheiratet mit der Theologin Dorothea Vorländer, geb. Cyron; das Ehepaar hat vier Kinder.

Schriften
 Mein Gott. Die Vorstellungen vom persönlichen Gott im Alten Orient und im Alten Testament. Butzon und Bercker, Kevelaer 1975.
 Die Entstehungszeit des jehowistischen Geschichtswerkes. Lang, Frankfurt am Main 1978.
 Der Monotheismus Israels als Antwort auf die Krise des Exils. In: Bernhard Lang (Hrsg.): Der einzige Gott. Die Geburt des biblischen Monotheismus. Kösel, München 1981, S. 84–113.
 Große Gestalten der Bibel. Südwest, München 1987.
 Neuendettelsauer Mission und Drittes Reich. In: Blick in die Welt. 2011, H. 3.
 hrsg. mit Claudia Jahnel: Friedrich Bauer (1812–1874). Pionier der Weltmission, Wegbereiter des Duden. Erlanger Verlag für Mission und Ökumene, Neuendettelsau 2013, ISBN 978-3-87214-540-6.
 Kirche in Bewegung. Die Geschichte der evangelischen Mission in Bayern. Erlanger Verlag für Mission und Ökumene, Neuendettelsau 2014, ISBN 978-3-87214-546-8.

Vorländer publizierte außerdem zahlreiche Artikel zum Libanon- und Nahostkonflikt, zum Dialog zwischen Christentum und Islam, zum Alten Testament, zur Missionstheologie und zu Fragen von Ökumene und Entwicklung.

Lutherischer Theologe (20. Jahrhundert)
Lutherischer Theologe (21. Jahrhundert)
Lutherischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Lutherischer Geistlicher (21. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1942
Mann
Person (Neuendettelsau)

Hermann Vorländer


Durg (en Hindi: दुर्ग जिला) es un distrito de la India en el estado de Chhattisgarh. Código ISO: IN.CT.DU.

Comprende una superficie de 8542 km².

El centro administrativo es la ciudad de Durg. Una localidad del distrito es Jamul.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 3 343 079 habitantes, de los cuales 1 661 558 eran mujeres y 1 681 521 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Durg

Distrito de Durg


Events in the year 1953 in the Republic of India.

Incumbents
 President of India – Rajendra Prasad
 Prime Minister of India – Jawaharlal Nehru
 Vice President of India - Sarvepalli Radhakrishnan
 Chief Justice of India – M. Patanjali Sastri

Governors
 Andhra Pradesh – Chandulal Madhavlal Trivedi
 Assam – Jairamdas Daulatram
 Bihar – R. R. Diwakar
 Maharashtra – Raja Sir Maharaj Singh
 Odisha – Fazal Ali
 Punjab – Chandulal Madhavlal Trivedi (until 11 March), Chandeshwar Prasad Narayan Singh (starting 11 March)
 Rajasthan – Maharaj Man Singh II
 Uttar Pradesh – Kanhaiyalal Maneklal Munshi
 West Bengal – Harendra Coomar Mookerjee

Events
 National income - 116,067 million
 15 June – Indian Airlines created.
 Air India nationalised.
 8 August - Prime Minister of Jammu and Kashmir Sheikh Abdullah and his government dismissed by Sadr-e-Riyasat Karan Singh.
 15 September - Police firing against labourers at Mattancherry for protesting against the chappa system, an early work-guarantee scheme.
 1 October – Andhra State was formed carving Telugu speaking regions out of erstwhile Madras Presidency.

Law
 Government of India sets up first Backward classes commission headed by Kaka Kalelkar.

Births
7 January – K. Bhagyaraj, director, actor, script-writer and producer
 1 April – Hari Chand, long-distance runner
 8 May, Devi Prasad Shetty, top India's leading heart surgeon and social entrepreneur
 15 May – Varaprasad Rao Velagapalli, politician and former member of parliament from Tirupati.
 27 May –  Ranjit Sinha, police officer (died 2021)
 15 June – Kambhampati Hari Babu, politician and member of parliament from Visakhapatnam.
 11 July – Suresh Prabhu, Politician, Railway Minister since 2014.
24 July  Srividya, actress (died 2006).
30 August – Avinash Balkrishna Patwardhan, engineer, author and Indian classical music researcher,
8 December – Manobala, director, actor, producer and comedian.

Deaths
22 November – Syed Sulaiman Nadvi, historian, biographer, littérateur and scholar of Islam (born 1884).
10 December – Abdullah Yusuf Ali, Islamic scholar who translated the Qur'an into English (born 1872).

See also
 Bollywood films of 1953

References

India
Years of the 20th century in India
1950s in India
1953 in Asia

1953 in India


118 (CXVIII) cuma günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 Nüfusu 1 milyonu aşan Roma dünyanın en kalabalık kenti oldu.

Doğumlar

Ölümler
 Ren Shang, Çinli hükümdar

118


Sérandon (Serandon auf Okzitanisch) ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Corrèze in der Region Nouvelle-Aquitaine.

Geografie
Die Gemeinde liegt im Zentralmassiv zwischen der Triouzoune, einem Nebenfluss der Dordogne, und der Dordogne selbst.

Tulle, die Präfektur des Départements, liegt ungefähr 65 Kilometer südwestlich, Ussel etwa 25 Kilometer nördlich und Bort-les-Orgues rund 20 Kilometer nordöstlich.

Nachbargemeinden von Sérandon sind Liginiac im Norden, Champagnac im Osten, Veyrières im Südosten sowie Neuvic im Westen.

Verkehr
Der Ort liegt ungefähr 25 Kilometer südlich der Abfahrt 23 der Autoroute A89.

Wappen
Beschreibung: Heraldisch rechts in Blau drei goldene Muscheln, links in Rot ein halbes silbernes Spornrad am Spalt.

Einwohnerentwicklung

Sehenswürdigkeiten
 Kirche Sainte-Radegonde, ein romanischer Sakralbau aus dem 12. und 15. Jahrhundert, ist seit dem 28. Oktober 1926 als Monument historique klassifiziert.
 Triouzoune-Talsperre Barrage de Neuvic liegt ca. 4 Kilometer nordwestlich.
 Dordogne-Talsperre Barrage de Marèges liegt ca. 6 Kilometer nordöstlich
 Aussichtspunkt Gratte Bruyère gegenüber der Mündung der Sumène in die Dordogne.

Einzelnachweise

Weblinks

 Sérandon auf annuaire-mairie.fr

Ort in Nouvelle-Aquitaine
Ort an der Dordogne

Sérandon


Julia Pascal (n. 15 noiembrie 1949, Manchester, Marea Britanie) este o dramaturgă și regizoare de teatru din Marea Britanie. Ea a fost prima femeie regizor la .

Piese de teatru

Pascal este atee și evreică de naționalitate. A scris și regizat piesele de teatru precum Theresa, A Dead Woman On Holiday și The Dybbuk care fac parte din Trilogia Holocaustului publicată de către editura Oberon Books din Londra.

Piesa Theresa este bazată pe viața reală a evreicei Theresa Steiner, care a fost trădată naziștilor de autoritățile britanice de pe insula Guernsey. Împreună cu alte femei evreice care locuiau pe acestă insulă, Theresa Steiner a fost trimisă la Auschwitz. Piesa descrie istoria singurului teritoriu britanic care a fost invadat de naziști și dezvăluie o istorie secretă a unei colaborări vaste a autorităților cu naziștii.

A doua piesă din Trilogia Holocaustului, A Dead Woman On Holiday, are loc în timpul proceselor de la Nurenberg. Aceasta este urmată de The Dybbuk, o adaptare a piesei scrise de către Solomon Anski.

Piesele Crossing Jerusalem se referă la conflictul din Orientul Mijlociu, St Joan este o satiră bazată pe istoria unei evreice de culoare din Londra, care visează că este Ioana d'Arc, iar Year Zero dezvăluie povestiri în cel de-al doilea război mondial în timpul Regimului de la Vichy.

În 2016, Pascal a obținut doctoratul la Facultatea de Teatru, Film și Televiziune al Universității York. În 2017, King's College din Londra i-a acordat o bursă de cercetare.

Note

Nașteri în 1949
Regizori de teatru evrei
Regizori englezi
Atei evrei
Oameni în viață
Oameni în artă

Julia Pascal


هو هاتف من هواتف نوكيا من الفئة "N" ويعتبر من الهواتف متوسطة الإمكانات مقارنةً بأجهزة الفترة التي صدر فيها.

معلومات عامة عن الهاتف

يتميز الهاتف بدعم لمعظم شبكات الهواتف العاملة في القارات الست فهو يدعم:

GSM 850 / 900 / 1800 / 1900 وهي من شبكات الجيل الثاني ويدعم أيضا
HSDPA 900 / 2100 وهي شبكة الجيل الثالث

و قد تم الإعلان عن الهاتف في شهر فبراير 2008 إلا أنه أصبح متوافر في الاسواق في شهر مايو 2008.

و أبعاد الهاتف هي 113 x 49 x 15.1 mm, 76.5 cc أما وزن الهاتف الذي يعتبر من أخف هواتف نوكيا من الفئة "N" هو 102 جرام تقريبا.
و يحتوي الهاتف على شاشة من نوع TFT تحتوي على 16 مليون لون وتحتوي على 240 *320 خلية بطول 2.4 بوصة

الذاكرة
يحتوي الهاتف على ذاكرة داخلية بمساحة 76 ميجابيت وذاكرة خارجية "micro SD"
حتى 8 جيجا ولكن المتوافرة في علبة البيع هي بمساحة 2 جيجا
و يحتوي الهاتف على معالج بسرعة 369 ميجا هيرتز من نوع AMR 11

المميزات الرئيسية

 يحتوي الهاتف على نظام تشغيل سيمبيان s60 النسخة الثالثة
 يحتوي الهاتف على تكنولوجيا البلوتوث ومخرج توصيل من نوع usb2
 يحتوي الهاتف على متصفح للانترنت يدعم الصيغ WAP 2.0/xHTML, HTML, RSS
 يحتوي الهاتف على مشتقبل GPS "نظام تحديد الموقع"
 يحتوي الهاتف على برنامج خرائط نوكيا
 يدعم الهاتف تنزيل الألعاب والبرامج من نوع Java
 يحتوي الهاتف على wlan
 يحتوي الهاتف على راديو مدمج وميزة اضغط لتتكلم
 يحتوي الهاتف على منفذ توصيل سماعات 3.5 مم
 يحتوي الهاتف على قارئ ملفات word,excel,PowerPoint
 يحتوي الهاتف على كاميرا مدمجة بدرجة وضوح 3.2 ميجا بيكسل مع فلاش وتحديد للبؤرة

مراجع

أجهزة تحديد المواقع والملاحة
أجهزة نوكيا
منتجات عرضت في 2008

نوكيا N78


Varmeier ist der Familienname folgender Personen:

 Theodor Varmeier (1587–1642), Jurist
 Jakob Varmeier († 1631), Jurist, Mathematiker und Astronom

Varmeier


Katolička Crkva u Francuskoj (fr. Église catholique en France) dio je sveopće Katoličke Crkve u zajedništvu s papom i rimskom kurijom. Utemeljena još u 2. stoljeću, često se naziva »najstarijom kćeri Crkve« (fr. fille aînée de l'Église). Prema procjenama broji između 30 i 50 milijuna vjernika, što ju čini najbrojnijom vjerska zajednica u Francuskoj. Ustrojena je u 104 dijeceze i više od 12 000 župa te obuhvaća oko 45 000 crkava, kapela i drugih vjerskih građevina diljem Francuske.

Prvi pisani spomen kršćanstva na francuskom tlu odnosi se na Irenejev opis smrti devedesetogodišnjeg sv. Potina iz Lugdunuma (današnjeg Lyona) i drugih mučenika lionskih progona 177. godine. Na Badnjak 496. Remigije, reimski biskup, krstio je franačkog kralja Klodviga I., u čemu su ga slijedili brojni njegovi, dotad poganski podanici, uspostavljajući političke, diplomatske i međudržavne odnose sa Svetom Stolicom. Papa Lav II. okrunio je Karla Velikog kraljem Svetog Rimskog Carstva, oblikujući političke i religijske temelje kršćanstva u Europi. Snažnu, tisućljetnu povezanost Crkve i francuske države prekinula je Francuska revolucija, koja je bila protukatolički nastrojena te čije je glavno obilježje bila dekristijanizacija i progoni klera i katoličkog pučanstva. Unatoč preporodu katoličanstva u poslijerevolucionarnom razdoblju francuske državnosti, revolucionarno naslijeđe iznjedrio je sekularistički svjetonazor (fr. Laïcité), određen u prvom članku francuskog Ustava.

Poznatije katoličke crkve i građevine u Francuskoj uključuju Notre Dame, Katedrala u Chartresu, Katedrala u Reimsu, Bazilika Svetog Srca u Parizu, La Madeleine, Katedrala u Amiensu te nacionalno svetište Lourdes. Među poznatijim svecima Katoličke Crkve iz Francuske ističu se Margareta Marija Alacoque, Anzelmo Canterburyjski, sv. Genoveva, Grgur Tourski, Ivana Orleanska, sv. Irenej, Katarina Laboure, Luj IX., sv. Mala Terezija, sv. Martin, Ljudevit Montfortski, sv. Rok, Franjo Saleški, Ivan Vianney i Vinko Paulski.

Katolička Crkva u Francuskoj


An Aechmea andersonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Hans Edmund Luther ngan Elton Martinez Carvalho Leme. An Aechmea andersonii in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aechmea

Aechmea andersonii


Timolul (cu denumirea IUPAC 2-izopropil-5-metillfenol) este un monoterpen fenolic derivat de la p-cimen cu formula C10H14O, izomer cu carvacrolul. Timolul este găsit în uleiul de cimbru și este extras din cimbrul de câmp. Este un compus cu un miros plăcut, aromatic, și cu proprietăți antiseptice puternice.

Timolul este un biocid, având proprietăți antimicrobiene puternice, atât folosit singur cât și în combinație cu alte biocide, precum carvacrolul. Timolul mai poate fi folosit pentru a reduce rezistența bacteriană la alte medicamente, precum penicilina.

Vezi și

 Albastru de bromtimol
 Timolftaleină
 Carvacrol
 Propofol

Referințe

Fenoli
Fungicide
Dezinfectanți
Arome
Monoterpene

Timol


El domingo 25 de mayo, desde las 4 p. m., el Centro Atlético Sport Club derrotó 2-0 al Unión Sport Club en el campo de la avenida Carabobo en El Paraíso y así se proclamó campeón de la temporada de 1930. Los jugadores Bernardo París (m23) y Nicolás Cótchico (m35) se encargaron de reventar las redes del portero Cuervo para asegurar la victoria y el cuarto título de los diablos rojos, de acuerdo con la reseña de la revista Élite.

25.05.1930 - Centro Atlético 2, Unión SC 0

Goles: Bernardo París (m23), Nicolás Cótchico (m35)
Centro Atlético: Negrón, Samuel Gluck, Franco "Indio" Russo, Leopoldo Márquez, Alfredo Yanes, Rogelio Álvarez, Graciano Castillo, Bernardo París, Carlos Eloy Márquez, William Ward (inglés), G.B. Short (inglés), Oswaldo Stelling (inglés), Reginald Burlingham (inglés), W.T. Teasdale (inglés)
Unión SC: Agustín "Chivo" Cuervo, Nicolás Cótchico, Hernández, Andreu, Harold Duprés (trinitario), Víctor Lara, Clavier, Antonio Peche, Ernesto Fushemberger, Castillo, Calcaño
Estadio de la avenida Carabobo, El Paraíso.

Tres equipos extranjeros visitaron Caracas: Escuela de Medicina de la Universidad de Bogotá (Colombia), Red Devils (Curazao) y Shamrock-Casuals (Trinidad y Tobago).

Centro Atlético Sport Club
Campeón4.º título

Referencias
 Eliézer Pérez / www.futboldevenezuela.com.ve
 Libro Caracas y su fútbol de antaño, Napoleón Arráiz "El Hermanito", 1952.
 Revista Élite
 Diario El Nuevo Diario.

1930
Fútbol en Venezuela en 1930

Campeonato de Primera División 1930 (Venezuela)


Edmund Ironside may refer to:

Edmund Ironside, King of England in 1016
Edmund Ironside, 1st Baron Ironside, Field Marshal Sir William Edmund Ironside, Chief of the British Imperial General Staff 1939–1940
Edmund Ironside, 2nd Baron Ironside, his son, British politician and engineer
Edmund Ironside (play), an anonymous play some attribute to William Shakespeare

See also
Edward Ironside (disambiguation)

Edmund Ironside (disambiguation)


Abdullah Sabri Efendi (Soyadı Kanunu'ndan sonra Abdullah Sabri Aytaç) (1870, Devrek - 8 Ocak 1950), Türk müderris ve siyasetçi. Türk Kurtuluş Savaşı'nda Zonguldak yöresinde önemli hizmetler vermiş, TBMM 1. Dönem Milletvekilidir.

1870'te Zonguldak-Devrek İlçesi'nde doğdu. Halveti Dergahı Postnişini Hacı Mehmet Efendi'nin oğludur. İlk ve orta öğrenimini Devrek İbtidai Mektebi ve Rüştiyesi'nde tamamladı. Sonra medrese eğitimi görerek 1896'da müderris icazetnamesi aldı. Babasının ölümü üzerine Dergah'ta onun görevini üstlendi. 1911 yılında da Devrek Müftülüğü'ne atandı.

Milli Mücadele'nin başlamasıyla, milli harekâtın yanında yer aldı. Devrek Kaymakamı Şükrü Bey'in başlangıçtaki menfi tutumuna rağmen Milli Mücadele'nin hedef ve amaçları konusunda halkı aydınlattı. Camilerdeki konuşmalarının yanı sıra, Devrek Millet Bahçesi'nde de mitingler düzenledi. Devrek Ulu Camii önündeki Hükûmet Konağı'nın yanı başındaki kavak ağacının başında kılıç kuşanmış ve elinde sancak-ı şerif tutar halde bir masaya çıkar, konuşmaları ile halkı Milli Mücadele'ye, Mustafa Kemal'in yanında yer almaya çağırırdı. Abdullah Sabri Efendi, Devrek Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti'nin kuruluş ve faaliyetlerinde de görev alarak, Ankara Fetvası'nı da Devrek Müftüsü olarak tasdik etti. Halkın baskısıyla kaymakam da İstanbul ile ilişkisini kesti.

TBMM'nin 1. Dönemi için yapılan seçimlerde Bolu Milletvekili seçilerek Ankara'ya geldi ve 23 Nisan 1920'de Meclis'in açılışında hazır bulundu. Mecliste Şeriye ve Evkaf ve İrşad komisyonlarında çalıştı.

2. Düzce İsyanı (19 Temmuz - 23 Eylül 1920) öncesinde Devrek'te bulunan Abdullah Sabri Efendi, TBMM tarafından bir süre daha yörede kalmaya memur edilerek, "Halkı ulusal direnişe teşvik ve Milli Mücadele'nin ilkeleri konusunda aydınlatmak üzere" görevlendirildi. Daha sonra Meclis'e dönerek üyeliğini sürdürdü. Milletvekilliği sona erince Devrek'e döndü ve herhangi bir işle meşgul olmadı. Soyadı kanunuyla "Aytaç" soyadını alan Abdullah Sabri, 8 Ocak 1950'de öldü. Devrek Tekke Camii avlusunda toprağa verildi. Evli olup yedi çocuk babasıydı.

Kaynakça

1870 doğumlular
1950 yılında ölenler
Devrek doğumlular
TBMM 1. dönem Bolu milletvekilleri

Abdullah Sabri Aytaç


An Eremochloa lanceolata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Buit.. An Eremochloa lanceolata in nahilalakip ha genus nga Eremochloa, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Thailand. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eremochloa

Eremochloa lanceolata


Der Willscheider Berg (früher auch Wölsberg) ist ein  hoher Berg am Rande des Rheinwesterwälder Vulkanrückens. Er liegt oberhalb und westlich von Vettelschoß in der gleichnamigen Ortsgemeinde. Die namensgebende Ortschaft Willscheid befindet sich etwa ein Kilometer nördlich des Berggipfels.

Der Willscheider Berg wurde um 1810 per Losentscheid als ehemaliger Teil der Honnschaft Lorscheid II der Gemeinde Vettelschoß zugeordnet. Um 1865 wurde an dem damals "Vellschosser Hüvvel" genannten, kegelförmigen und noch 370 m hohen Berg mit dem Abbau von Säulenbasalt begonnen. Die Arbeit im Steinbruch erfolgte zunächst manuell durch lokale Arbeiter, 1884 wurden dort 47 Tagelöhner gezählt. 1885 zählte der Wohnplatz Willscheiderberg neun Einwohner in einem Gebäude. Die 1888 gegründete und ab 1892 in Linz am Rhein ansässige Basalt AG übernahm den Betrieb im März 1893. Für den Transport des anfangs in acht Sohlen gewonnenen Materials wurde alsbald ein rund 200 m langer sogenannter Bremsberg eingesetzt, für die Verarbeitung ab 1908 eine Brecheranlage. Der Basalt fand seine Hauptverwendung in den großen Deichbauprojekten in den Niederlanden, außerdem im Straßen- und zunehmend im Schienenbau.

Nach einem kriegsbedingten Einbruch nahm der Abbau im Willscheider Berg, der 1928 rund 100 Arbeitsplätze bereitstellte, wieder an Fahrt auf. Seine Abraumhalde wurde auch durch das 1924 in Betrieb gegangene Schmelzbasaltwerk in Kalenborn zur Ablagerung seiner Produktionsrückstände verwendet. 1933 und erneut zum Ende des Zweiten Weltkriegs hin wurde der Steinbruch eingestellt und erst ab 1951 zunehmend wiederaufgenommen. Mittlerweile war man zum Einsatz arbeitserleichternder Abbaumethoden, darunter sogenannten Bohrschuss- und Kammersprengungen übergegangen. Zudem konnte die Brecheranlage am Meerberg mitgenutzt werden. In der Folge sank die Mitarbeiterzahl bis 1967 auf 18, bevor ab dem Folgejahr im Steinbruch Bagger und für den Abtransport statt Schmalspurbahnen LKWs eingesetzt wurden.

Der zuletzt 34.200 Quadratmeter große Basaltsteinbruch wurde zum Jahresende 1974 offiziell eingestellt. Im ehemaligen Abbaubereich hinterließ er einen Tagebaurestsee, den sogenannten Willscheider Bergsee. Er ist etwa 50 Meter tief in das umliegende Plateau eingeschnitten und aufgrund seiner steilen Felswände nicht zugänglich. Der ehemalige Steinbruch ist mit einer Fläche von 4,7 Hektar als Biotopkomplex ausgewiesen. Das vormalige Betriebsgebäude mit Personal- und Büroräumen an der Südostseite des Bergs aus dem Jahre 1938 blieb erhalten und wurde nach einem Umbau durch die Gemeinde Vettelschoß 1983 als Bürgerhaus einer neuen Bestimmung zugeführt. In den 1990er Jahren wurde dort zudem als Holzturm mit Einblick in den See errichtet, der mittlerweile (Stand: 2016) abgerissen wurde.

Einzelnachweise

Literatur
 Hans Heinrich Mohr: Die "Basalt" und Kretzhaus. In: Kretzhaus. Reifstein. Vettelschoß, Bad Tölz 2006, S. 115–150.

Weblinks

Berg in Rheinland-Pfalz
Berg im Westerwald
Geographie (Landkreis Neuwied)
Vettelschoß

Willscheider Berg


Coptidoideae, biljna potporodica, dio porodice žabnjakovki. Postoje dva priznata roda čije su vrste raširene po Sjevernoj Americi i dijelovima Azije.

Rod ksantorhiza je monotipičan, a pripada mu sjevernoamerički listopadni grm s istoka i juga SAD-a.

Rodovi
 Coptis Salisb.; koptis
 Xanthorhiza Marshall;  ksantorhiza

Izvori

Žabnjakovke

Coptidoideae


Le foramen épineux (ou trou petit rond) est une ouverture osseuse située dans la grande aile de l'os sphénoïde qui relie la fosse crânienne moyenne à la fosse infratemporale.

Structure
Le foramen épineux est situé 2 à 3 mm en arrière du foramen ovale et en avant de l'épine de l'os sphénoïde.

Variation
Le foramen épineux varie en taille et en emplacement.

Il est rarement absent, généralement unilatéral. En cas d'absence, l'artère méningée moyenne pénètre dans la cavité crânienne par le foramen ovale.

Il peut être incomplet, ce qui peut se produire chez près de la moitié de la population. A l'inverse, dans une minorité de cas (moins de 1 %), elle peut également être dupliquée, notamment lorsque l'artère méningée moyenne est également dupliquée.

Le foramen peut traverser le sphénoïde au sommet de l'apophyse épineuse ou le long de sa surface médiale.

Embryologie
Chez le nouveau-né, le foramen épineux mesure environ 2,25 mm de long et chez l'adulte environ 2,56 mm.

La largeur du foramen s'étend de 1,05 mm à environ 2,1 mm chez les adultes.

Le diamètre moyen du foramen épineux est de 2,63 mm chez l'adulte.

La première formation en forme d'anneau parfait du foramen épineux a été observée au cours du huitième mois après la naissance et des sept dernières années après la naissance dans une étude du développement du foramen rond, du foramen ovale et du foramen épineux. La majorité des foramens dans les études sur le crâne étaient de forme ronde.

Le ligament sphéno-mandibulaire dérivé du premier arc branchial généralement attaché à la l'épine de l'os sphénoïde, peut se trouver attaché au bord du foramen.

Rôle
Le foramen épineux permet le passage de l'artère méningée moyenne, de la veine méningée moyenne et généralement du rameau méningé du nerf mandibulaire (il passe parfois par le foramen ovale).

Anatomie comparée
Chez d'autres grands singes, le foramen épineux ne se trouve pas dans le sphénoïde, mais dans des parties de l'os temporal comme l'écaille au niveau de la avec l'os sphénoïde, ou absente.

Aspect clinique
Le foramen épineux est souvent utilisé comme repère en neurochirurgie, en raison de ses relations étroites avec les autres foramens crâniens.

Comme point de repère, le foramen épineux révèle les positions des autres foramens crâniens, du nerf mandibulaire et du ganglion trijumeau, du foramen ovale et du foramen rond.

C'est un repère pertinent pour obtenir une hémostase lors d'une intervention chirurgicale , pour la ligature de l'artère méningée moyenne.

Il est également utile en chirurgie traumatologique pour réduire les hémorragies dans le neurocrâne ou pour l'ablation du processus pyramidal de l'os palatin.

Histoire
Le foramen épineux a été décrit pour la première fois par l'anatomiste danois Jakob Benignus Winslow au 18ème siècle. Il est ainsi nommé en raison de sa relation avec l'apophyse épineuse de la grande aile de l'os sphénoïde.

Cependant, en raison d'une déclinaison incorrecte du nom, le sens littéral est "trou plein d'épines" (   ). Le nom correct, mais inutilisé, serait en fait .

Galerie

Notes et références

Crâne

Foramen épineux


An Vanda scandens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Richard Eric Holttum. An Vanda scandens in nahilalakip ha genus nga Vanda, ngan familia nga Orchidaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vanda

Vanda scandens


George Edward "Ed" Logg (born 1948 in Seattle) is a retired American arcade video game designer, first employed at Atari, Inc. and later at Atari Games. He currently resides in Los Altos, California. He was educated at University of California, Berkeley and also attended Stanford University.

Career

Logg was impressed with the Atari 2600 (then known as "Atari Video Computer System") and joined Atari's coin-op division and worked on Dirt Bike, which was never released due to an unsuccessful field test. He co-developed with Ed Rotberg Super Breakout after hearing that Nolan Bushnell, co-founder of Atari, wanted Breakout updated. He co-developed the video game Asteroids with Lyle Rains. Other games designed or co-designed by Logg include Centipede, Millipede, the Gauntlet series (with inspiration from John Palevich's Dandy), Wayne Gretzky's 3D Hockey and the home versions of the San Francisco Rush series.

Legacy
In 2011, Logg was awarded a Pioneer Award by the Academy of Interactive Arts and Sciences for being among those who "laid the foundations of the multi-billion dollar videogame industry." Logg was listed at number 43 in IGN top 100 game creators of all time.

Games
 Asteroids (1979)
 Othello (1980)
 Super Breakout (1981)
 Centipede (1981)
 Millipede (1982)
 Gauntlet (1985)
 Gauntlet II (1986)
 Xybots (1987)
 Tetris (Atari Games) (1988)
 Steel Talons (1991)
 Space Lords (1992)
 Gauntlet IV (1993)
 Wayne Gretzky's 3D Hockey (1996)
 San Francisco Rush: Extreme Racing (1997)
 Rush 2: Extreme Racing USA (1998)
 San Francisco Rush 2049 (2000)
 Dr. Muto (2002)

References

External links
 Ed Logg at Arcade History

1948 births
American video game designers
Atari people
Ed Logg games
Living people
People from Los Altos, California
People from Seattle
Academy of Interactive Arts & Sciences Pioneer Award recipients

Ed Logg


Abehånden er en kortfilm instrueret af Sven Cordes efter eget manuskript.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1972

Kortfilm fra Danmark

Abehånden


An Panicum hayatae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Aimée Antoinette Camus. An Panicum hayatae in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Panicum

Panicum hayatae


කාලයෙහි ගතවීම නිරූපණය කෙරෙන විධියක් ලෙසින් සැලකූ කල, 12වන සියවස යනු,  පොදු යුගයෙහි ජූලියානු දින දසුන ප්‍රකාර,  1101 සිට 1200 දක්වා කාල සීමාව වෙයි. යුරෝපියානු සංස්කෘතිය පිළිබඳ ඉතිහාසයෙහිදී, ඉහළ මධ්‍යතන යුගයන්හී කොටසක් ලෙසින් මෙම කාල සීමාව සැලකෙන අතර, සමහරවිට   ශිෂ්ටර්ෂ්‍යානුවන්ගේ යුගය ලෙසින්ද හැඳින්වෙයි.

12 වන සියවස

12 වන සියවස


The barred buttonquail or common bustard-quail (Turnix suscitator) is a buttonquail, one of a small family of birds which resemble, but are closely related to, the true quails. This species is resident from India across tropical Asia to south China, Indonesia and the Philippines.

Taxonomy
The barred buttonquail was formally described in 1789 by the German naturalist Johann Friedrich Gmelin in his revised and expanded edition of Carl Linnaeus's Systema Naturae. He placed it with the grouse like birds in the genus Tetrao and coined the binomial name Tetrao suscitator. Gmelin cited the English ornithologist Francis Willughby who in 1678 had described and illustrated the "Indian Quail of Brontius" from the Island of Java. The barred buttonquail is now placed in the genus Turnix that was introduced in 1791 by French naturalist in Pierre Bonnaterre. The genus name is an abbreviation of the genus Coturnix. The specific epithet suscitator is Latin and means "awakening".

Sixteen subspecies are recognised.
 T. s. plumbipes (Hodgson, 1837) – Nepal to northeast India and north Myanmar
 T. s. bengalensis Blyth, 1852 – central, southwest Bengal (northeast India)
 T. s. taigoor (Sykes, 1832) – India (except above)
 T. s. leggei Baker, ECS, 1920 – Sri Lanka
 T. s. okinavensis Phillips, AR, 1947 – south Kyushu to Ryukyu Islands (south Japan)
 T. s. rostratus Swinhoe, 1865 – Taiwan
 T. s. blakistoni (Swinhoe, 1871) – east Myanmar to south China and north Indochina
 T. s. pallescens Robinson & Baker, ECS, 1928 – central south Myanmar
 T. s. thai Deignan, 1946 – northwest, central Thailand
 T. s. atrogularis (Eyton, 1839) – south Myanmar, south Thailand and Malay Peninsula
 T. s. suscitator (Gmelin, JF, 1789) – Sumatra, Belitung and Bangka Island (east of south Sumatra), Java, Bawean (north of east Java) and Bali
 T. s. powelli Guillemard, 1885 – Lombok to Alor Island (west, central Lesser Sunda Islands)
 T. s. rufilatus Wallace, 1865 – Sulawesi
 T. s. haynaldi Blasius, W, 1888 – Palawan group (southwest Philippines)
 T. s. fasciatus (Temminck, 1815) – Luzon, Mindoro, Masbate and Sibuyan Island (north, central Philippines)
 T. s. nigrescens Tweeddale, 1878 – Cebu, Guimaras, Negros and Panay (central west Philippines)

Description

A typical little buttonquail, rufous-brown above, rusty and buff below. Chin, throat and breast closely barred with black. Female larger and more richly coloured, with throat and middle of breast black. The blue-grey bill and legs, and yellowish white eyes are diagnostic, as are also the pale buff shoulder-patches on the wings when in flight. Absence of hind toe distinguishes Bustard and Button quails from true quails. Pairs, in scrub and grassland. The calls are a motorcycle-like drr-r-r-r-r-r and a loud hoon- hoon-hoon.

Distribution and habitat

The species occurs throughout India up to elevations of about 2500 m in the Himalayas, Sri Lanka, Bangladesh, Burma, Indonesia, the  Philippines and most of Southeast Asia. There are four geographical races that differ somewhat in colour. It is found in most habitats except dense forest and desert, in particular, scrub jungle, light deciduous forest and farmlands.

Breeding

Buttonquails differ from true quails chiefly in the female being polyandrous The female is the brighter of the sexes, initiates courtship and builds the ground nest. She fights with other females for the possession of a cock, uttering a loud drumming drr-r-r-r-r as a challenge to rival hens and also to announce herself to a cock. Eggs when laid are left to be incubated by the cock who also tends the young, which can run as soon as they are hatched. The hen goes off to acquire another mate, and perhaps yet another, and so on, though evidently only one at a time. They breed practically throughout the year, varying locally. The nest is a grass-lined scrape or depression in scrub jungle or crops, often arched over by surrounding grass. The usual clutch comprises 3 or 4 greyish white eggs, profusely speckled with reddish brown or blackish purple.

Conservation
Widespread and common throughout its large range, the barred buttonquail is evaluated as being of Least Concern on the IUCN Red List of threatened species.

References

 Birds of India by Grimmett, Inskipp and Inskipp,

External links
 BirdLife Species Factsheet
 Barred buttonquail videos, photos & sounds on the Internet Bird Collection

barred buttonquail
Birds of East Asia
Birds of South Asia
Birds of Southeast Asia
barred buttonquail
barred buttonquail

Barred buttonquail


Simona Bondoc (n. 21 octombrie 1933, București) este o actriță română de teatru și film.

Biografie
În 1954 a absolvit Institutul de Artă Teatrală și Cinematografică I.L. Caragiale, clasa profesor Beate Fredanov. A fost colegă de an cu Dem Rădulescu, Valeria Gagialov și Catița Ispas. Este actriță la Teatrul Național I. L. Caragiale din București din 1954, unde este Societar de onoare din 2002.

Simona Bondoc a fost căsătorită cu  medicul chirurg Voinea Marinescu, Ministru al Sănătății în guvernul lui Gheorghe Gheorghiu-Dej. Fiica sa, Voichița, este absolventă a Massachusetts Institute of Technology din Boston, doctor în neurobiologie.

Filmografie

Film
 Hyperion (1975)
 Cuibul de viespi (1987) - Beatrice
 Figuranții (1987)
 Medalia de onoare (2009)
Sacrificiul (2019) - Nuța

 Aniversarea (2017) - Valeria Măligan
 Portrete în pădure (2017) - Maria
 Renovare (2009) - Flori, regia Paul Negoescu
 Harvey (1994) - Betty Chumley
 Hotel de lux (1992), regia Dan Pița
 Serenadă pentru două vârste   (1978)
 Aventuri în Ontario (1969) - Margie
 Porto-Franco (1961) - Penelope, regia Paul Călinescu

Teatru TV
 Simple coincidențe  de Paul Everac
 Arhipelagul Lenoir  de Armand Salacrou
 Viligiaturiștii  de Maxim Gorki
 Mariana Pineda  de Federico Garcia Lorca
 Soțul ideal  de Oscar Wilde
 Gaițele  de Alexandru Kirițescu

Teatru
Teatrul Național "Ion Luca Caragiale" din București
 Doamna Pernelle - Tartuffe de Molière, regia Andrei Belgrader, 2009
 Corul norilor - Comedia norilor după Aristofan, regia Dan Tudor, 2009
 Ardele - Egoistul de Jean Anouilh, regia Radu Beligan, 2004
 Regina Philippa - Eduard al III-lea de William Shakespeare, regia Alexandru Tocilescu, 2008
 Babușca - A patra soră de Janusz Glowacki, regia Alex Colpacci, 2006
 Doamna Szalay – Iubire de Lajos Barta, regia Grigore Gonța, 2004
 Contesa Vronskaia - Anna Karenina de Helen Edmundson după Lev Tolstoi, regia Alice Barb, 2003
 May Devenport - Așteptând la Arlechin de Noel Coward, regia Ion Cojar, 2002
 Anna Pavlovna - Cadavrul viu de Lev Tolstoi, regia Gelu Colceag, 2001
 Arlyne - Dragoste în hala de pește de Israel Horovitz, regia Ion Cojar, 1999
 Madge - Cabinierul de Ronald Harwood, regia Ion Cojar, 1991
 Betty Chumley - Harvey de Mary Chase, regia Tudor Mărăscu, 1994
 Doica - Medeea din Trilogia Antica după Euripide și Seneca, regia Andrei Șerban, 1990
 Gabriele - Drumul singurătății de Arthur Schnitzler, regia Mihai Berechet, 1988
 Margarita - Bădăranii de Carlo Goldoni, regia Victor Moldovan, 1988
 Doamna Koltay - Papa dolar de Gabor Andor, regia Mihai Berechet, 1984
 Simone – Cavoul de familie de Pierre Chesnot, regia Sanda Manu, 1980
 Pulcheria - Căruța cu paiațe de Mircea Ștefănescu, regia Mihai Berechet, 1980
 Iulia - Romulus cel Mare de Friedrich Dürrenmatt, regia Sanda Manu, 1977
 Generăleasa – Însemnările unui necunoscut după Fiodor Mihailovici Dostoievski, regia Ion Cojar, 1979
 Ekermanova - Examenul de Jan Pawel Gawlik, regia Cristian Munteanu, 1979
 Mătușa - Căsătoria de Nicolai Vasilievici Gogol, regia Sanda Manu, 1976
 Maria Samurcaș - Zodia taurului de Mihnea Gheorghiu, regia Mihai Berechet, 1973
 Doamna Stanca - Capul de Mihnea Gheorghiu, regia Letiția Popa, 1975
 Madam Vintilă - Jocul de-a vacanța de Mihail Sebastian, regia Mihai Berechet, 1961
 Muma - Alizuna de Tina Ionescu Demetrian, regia George Teodorescu, 1969
 Sora Angelika Glembay - Domnii Glembay de Miroslav Krleza, regia Moni Ghelerter, 1967
 Maria - Maria Stuart de Fredrich Schiller, regia Miron Niculescu, 1964
 Abbie - Patima de sub ulmi de Eugene O`Neill, regia Horea Popescu, 1964
 Eva - Adam și Eva de Aurel Baranga, regia Sică Alexandrescu, 1963
 Aretia - Dezertorul de Mihail Sorbul, regia Miron Niculescu, 1960
 Chimena - Cidul de Pierre Corneille, regia Mihai Berechet, 1959
 Maria - Blestematele fantome de Eduardo De Filippo, regia Ion Iancovescu, 1957
 Irina – Apus de soare de Barbu Ștefănescu Delavrancea, regia Marietta Sadova, 1956
 Dona Beatriz - Doamna nevăzută de Pedro Calderón de la Barca, regia Miron Niculescu, 1955 (Debut)

Teatru radiofonic
 Marie Varescot - Tapaj Nocturn de Marc Gilbert Sauvajon
Maxine - Noaptea Iguanei deTennessee Williams
Coralia/Sultana - Generatia de sacrificiu de I. Valjan
Emily Brent - Zece negri mititei de Agatha Christie
Odette - Comisarul si cutia de pudra de Alain Franck
Viola - "Drum fără sfârșit" de Aldo Nicolaj (1983), cu Radu Beligan
 Pădurea de Alexandr Ostrovski
 Vinovați fără vină de Alexandr Ostrovski
 Neînțelegerea de Albert Camus
 Când vine barza de Andrè Roussin
 Maxine - Noaptea iguanei de Tennessee Williams
 Lady - Orfeu în infern de Tennessee Williams
 Dona Alba - Dona Alba de Gib Mihăescu
 Mona - Steaua fără nume de Mihail Sebastian

Note

Legături externe
 Simona Bondoc la Cinemagia

Vezi și
 Listă de actori români

Nașteri în 1933
Actrițe române

Simona Bondoc