Émile Gallé () a fost un artist francez care a lucrat în modelarea și decorarea sticlei și este considerat a fi unul din reprezentanții proeminenți ai mișcării franceze Art Nouveau.

Biografie

Gallé a fost fiul unui producător de mobilier și de faianță și a studiat filosofia, botanica și desenul în tinerețe. Mai târziu, el a învățat fabricarea sticlei la Meisenthal și a început să lucreze la fabrica tatălui său din Nancy după Războiul Franco-Prusac. Primele sale creații au fost realizate prin folosirea unei sticle incolore decorate cu email, dar în curând și-a format un stil original, lucrând cu sticlă sculptată opacă și grea sau gravată cu motive vegetale, adesea în două sau mai multe culori. Prietenul său și patronul său Robert de Montesquiou l-a trimis la Bayreuth cu o recomandare către Cosima Wagner, care l-a făcut să manifeste un mare entuziasm pentru Parsifal. În 1875 s-a căsătorit cu Henriette Grimm (1848-1914). În 1877 și-a asumat rolul tatălui său ca director al Maison Gallé-Reinemer. În același an a fost ales secretar-general al Société centrale d'horticulture din Nancy. Cariera lui a luat avânt după ce a primit laude pentru activitatea sa la Expoziția de la Paris din 1878.

Un deceniu mai târziu, după un alt succes la Expoziția de la Paris din 1889, Gallé a dobândit o faimă internațională, iar stilul său, cu accent pe naturalism și pe motive florale, s-a aflat în prima linie a mișcării emergente Art Nouveau.

El a continuat să includă tehnici experimentale în creațiile sale, precum folii metalice și bule de aer, și a revitalizat, de asemenea, industria sticlei prin înființarea unui atelier pentru producerea în masă a articolelor din sticlă după modele sale și ale altor artiști. Fabrica a avut 300 de muncitori și artizani în perioada sa de glorie, inclusiv pe celebrul meșter sticlar Eugène Rosseau, și a funcționat până în 1936.

Gallé a scris o carte despre artă intitulată Écrits pour l'art 1884-89 ("Scrieri despre artă, 1884-89"), care a fost publicată postum în anul 1908.

Mult mai puțin cunoscută este implicarea lui Gallé în plan social. El a fost un umanist convins și a fost implicat în organizarea de școli serale pentru clasa muncitoare (l'Université populaire de Nancy). El a fost trezorier al filialei din Nancy a Ligii pentru Drepturile Omului din Franța și, în 1898, asumându-și un mare risc pentru afacerea sa, unul dintre primele persoane care s-au implicat activ în apărarea lui Alfred Dreyfus. De asemenea, el i-a apărat public pe evreii români și a ținut un discurs în apărarea catolicilor irlandezi împotriva Marii Britanii, sprijinindu-l pe William O'Brien, unul dintre liderii revoltei irlandeze.

În 1901, împreună cu Victor Prouvé, Louis Majorelle, Antonin Daum și Eugène Vallin, el a fondat mișcarea Art Nouveau cunoscută sub numele de École de Nancy (Școala de la Nancy). Multe dintre lucrările lui Gallé sunt păstrate la Musée de l'Ecole de Nancy.

Referințe

Legături externe

 Le monde des arts: Émile Gallé
 Emile Gallé biography, signatures, auction results, ... en anglais - Art Deco Ceramic Glass Light
 Le site créé par les élèves du collège Emile Gallé - Académie Nancy-Metz - France
 Emile Galle - Poetry in Glass
 A practical guide to Galle furniture
 Right or Wrong - Lessons in Art Nouveau and Art Deco Glass

Nașteri în 1846
Decese în 1904
Artiști decorativi francezi
Oameni din Nancy

Émile Gallé


El Palacio de los Vargas es un edificio de origen renacentista, ubicado en el número 4 de la plaza de la Paja, dentro del Barrio de La Latina, en Madrid (España). Construido como casa señorial en el , ha tenido numerosos usos a lo largo de su historia y ha sido objeto de diferentes remodelaciones arquitectónicas, que han transformado sustancialmente su trazado original. Actualmente es la sede del Centro de Educación Secundaria Santa Bárbara.

Toponimia

El topónimo de este palacio alude a la Casa de Vargas, a la que se debió su construcción. Este linaje, uno de los más influyentes del Madrid antiguo, poseía otros inmuebles en la capital, como la Casa de Iván de Vargas, el Palacio de la Casa de Campo y el actual Museo de San Isidro.

Historia

Según el periodista e historiador Pedro Montoliú, el palacio fue levantado a finales del , a instancias de Francisco de Vargas y Medina, consejero de los Reyes Católicos y del emperador Carlos I.

Fue edificado en el ángulo suroccidental de la plaza de la Paja, sobre un solar que parcialmente estuvo ocupado por la casa de Ruy González de Clavijo, embajador del rey Enrique III de Castilla. En sus proximidades existían otras casas señoriales, como el Palacio de los Lasso de Castilla, perteneciente a la Casa de la Vega, o el Palacio de Isabel la Católica, llamado así por la falsa creencia de que ahí se alojaba la reina durante sus estancias en Madrid.

En los terrenos colindantes al palacio, propiedad igualmente de la familia, Francisco de Vargas hizo construir en 1520 una capilla para albergar los restos mortales de San Isidro, de tal manera que esta quedó adosada a la residencia. Con el tiempo esta capilla terminaría siendo conocida como capilla del Obispo, en referencia a Gutierre de Vargas y Carvajal, hijo de aquel y obispo de Plasencia (Cáceres) entre 1524 y 1559.

Durante la Guerra de las Comunidades de Castilla (1520-1522), el palacio fue saqueado, junto con otros inmuebles de los Vargas, debido al apoyo de la familia al emperador Carlos I.

En 1541 la casa sufrió un incendio, cuando en ella residía el cardenal García Loaysa y Girón, presidente del Consejo de Indias. Según la tradición, el eclesiástico logró salvarse saltando desde una de las ventanas. En 1609 nació en ella Bernardino Fernández de Velasco, octavo condestable de Castilla.

El edificio perdió su función residencial en el . En la década de 1870 el arquitecto José Asensio Perdiguer acondicionó sus plantas inferiores para la instalación del Teatro y Café España, donde, en palabras de Ramón Gómez de la Serna, se daban "espectáculos de a real la pieza". Dicha sala teatral abrió sus puertas en 1874 y dejó de funcionar poco antes de finalizar el , a causa de un incendio.

Por su parte, los pisos superiores albergaron las oficinas de la Caja de Imposiciones, conocida popularmente como la Caja de los Pobres, donde, igualmente en la década de 1870, se produjo el primer fraude piramidal de la historia, de manos de Baldomera Larra, hija del escritor Mariano José de Larra. Otro de los negocios que tuvieron su sede en el palacio de los Vargas, a lo largo del , fue la Imprenta de Enrique Rubiños.

En 1921 el palacio fue transformado para su adecuación como sede del Círculo Católico Obrero de San José, que permaneció en el mismo hasta el año 1976. El proyecto fue llevado a cabo por el arquitecto Emilio Antón, quien adoptó una solución historicista, a modo de prolongación de la contigua capilla del Obispo, con la que el edificio forma ángulo.

Descripción

Poco se sabe del aspecto que pudo tener el palacio primitivo. Según el plano de Madrid de Pedro Teixeira (1656), su planta era cuadrangular y disponía de un amplio patio interior de dos alturas, que estaba porticado en sus dos plantas, en la línea de otras residencias madrileñas renacentistas, como el actual Museo de San Isidro o la Casa de Álvaro de Luján de la plaza de la Villa. El Museo del Prado conserva un dibujo de Cecilio Pizarro (1825-1886), donde puede apreciarse la configuración renacentista del patio, antes de su desaparición.

Según se intuye de otros dibujos y pinturas del , periodo en el cual se llevaron a cabo numerosas remodelaciones, el palacio constaba entonces de un solo volumen, de los cuatro reflejados por Teixeira. En el cuadro La costanilla de San Andrés (1840), de José María Avrial, puede verse una única estructura de planta rectangular, con cubiertas abuhardilladas a dos aguas y una sencilla fachada, abierta por varios vanos, que conferían al conjunto una marcada horizontalidad.

La construcción que ha llegado a nuestros días es resultado de la intervención realizada en el primer tercio del , cuando fue creada la fachada neorrenacentista que da a la plaza de la Paja, inspirada en la del capilla del Obispo. No solo toma prestados los mismos materiales de fábrica de este edificio (básicamente la piedra de granito), sino también algunos de sus elementos arquitectónicos, caso de la galería de ventanales de la parte superior, réplica exacta de la existente en la capilla.

Dicha galería está integrada por una sucesión de once arcos rebajados, enmarcados cada uno por una doble moldura y con relieves florales en los puntos de confluencia y en la base.

Con todo, la fachada también incorpora rasgos del antiguo palacio (o al menos de su configuración decimonónica), como son la abundancia de vanos (frente al aspecto más compacto de la Capilla del Obispo) o la ubicación lateralizada del acceso, justo en el mismo punto donde se encontraba originalmente. Éste se forma a partir de una portada de medio punto, que, si bien recuerda a la del edificio religioso, no es completamente idéntica, ya que se presenta amoldurada y rompiendo la simetría de la composición.

Véase también

 Historia de Madrid
 Arquitectura de Madrid

Referencias

Enlaces externos

Madrid
Vargas
Madrid de los Austrias
Arquitectura en la Comunidad de Madrid en el siglo XV
Edificios del barrio de Palacio

Palacio de los Vargas (Madrid)


Konopljika (lat. Vitex), rod listopadnog i vazdazelenog grmlja i drveća iz porodica usnača. Pripada mu 220 vrsta raširenih po suptropskim i tropskim predjelima, ali i po klimatski umjerenoj Euroaziji. U Hrvatskoj je poznata vrsta V. agnus-castus, gdje je poznata kao otočka konopljika, monaška konopljika ili divlji papar, a poznata je po tome što regulira neredovnu menstruaciju i stabilizira nivo prolaktina.

Vrste

 Vitex acuminata R.Br.
 Vitex acunae Borhidi & O.Muñiz
 Vitex agelaeifolia Mildbr. ex Piep.
 Vitex agnus-castus L.
 Vitex ajugiflora Dop
 Vitex altissima L.f.
 Vitex amaniensis W.Piep.
 Vitex angolensis Gürke
 Vitex aurea Moldenke
 Vitex axillariflora (Merr.) Bramley
 Vitex befotakensis Moldenke
 Vitex benuensis Engl. ex W.Piep.
 Vitex beraviensis Vatke
 Vitex betsiliensis Humbert
 Vitex bogalensis Wernham in A.B.Rendle & al.
 Vitex bojeri Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex bracteata Scott Elliot
 Vitex brevilabiata Ducke
 Vitex brevipetiolata Moldenke
 Vitex buchananii Baker ex Gürke in H.G.A.Engler
 Vitex burmensis Moldenke
 Vitex caespitosa Exell
 Vitex calothyrsa Sandwith
 Vitex canescens Kurz
 Vitex capitata Vahl
 Vitex carbunculorum W.W.Sm. & Ramaswami
 Vitex cauliflora Moldenke
 Vitex cestroides Baker
 Vitex chrysleriana Moldenke
 Vitex chrysocarpa Planch. in W.J.Hooker
 Vitex chrysomallum Steud.
 Vitex ciliata Pierre ex Pellegr.
 Vitex clementis Britton & P.Wilson
 Vitex cochinchinensis Dop
 Vitex cofassus Reinw. ex Blume
 Vitex collina (Montrouz.) Beauvis.
 Vitex columbiensis Pittier
 Vitex compressa Turcz.
 Vitex congolensis De Wild. & T.Durand
 Vitex cooperi Standl.
 Vitex coursii Moldenke
 Vitex cuspidata Hiern
 Vitex cymosa Bertero ex Spreng.
 Vitex degeneriana Moldenke
 Vitex dinklagei Gürke
 Vitex discoideoglandulosa De Wild.
 Vitex divaricata Sw.
 Vitex diversifolia Kurz ex C.B.Clarke in J.D.Hooker
 Vitex djumaensis De Wild.
 Vitex doniana Sweet
 Vitex duckei Huber
 Vitex duclouxii Dop
 Vitex eberhardtii Dop
 Vitex elakelakensis Moldenke
 Vitex excelsa Moldenke
 Vitex farafanganensis Moldenke
 Vitex ferruginea Schumach. & Thonn. in C.F.Schumacher
 Vitex fischeri Gürke
 Vitex flava Ridl.
 Vitex flavens Kunth in F.W.H.von Humboldt
 Vitex floridula Duchass. & Walp. in W.G.Walpers
 Vitex froesii Moldenke
 Vitex gabunensis Gürke
 Vitex gamosepala Griff.
 Vitex gardneriana Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex gaumeri Greenm.
 Vitex gigantea Kunth in F.W.H.von Humboldt
 Vitex glabrata R.Br.
 Vitex golungensis Baker in D.Oliver & auct. suc. (eds.)
 Vitex grandidiana W.Piep.
 Vitex grandifolia Gürke
 Vitex guanahacabibensis Borhidi
 Vitex guianensis Moldenke
 Vitex harveyana H.Pearson in W.H.Harvey & auct. suc. (eds.)
 Vitex hemsleyi Briq.
 Vitex heptaphylla A.Juss.
 Vitex hirsutissima Baker
 Vitex hispidissima (Seem.) Callm. & Phillipson
 Vitex holoadenon Dop
 Vitex holocalyx Baker in D.Oliver & auct. suc. (eds.)
 Vitex humbertii Moldenke
 Vitex hypoleuca Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex ibarensis Baker
 Vitex impressinervia Mildbr. ex Piep.
 Vitex integrifolia Urb.
 Vitex iraquensis Moldenke
 Vitex keniensis Turrill
 Vitex klugii Moldenke
 Vitex krukovii Moldenke
 Vitex kwangsiensis C.Pei
 Vitex lanigera Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex lastellei Moldenke
 Vitex leandrii Moldenke
 Vitex lehmbachii Gürke
 Vitex leucoxylon L.f.
 Vitex lignum-vitae A.Cunn. ex Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex limonifolia Wall. ex C.B.Clarke in J.D.Hooker
 Vitex lindenii Hook.f.
 Vitex lobata Moldenke
 Vitex lokundjensis W.Piep.
 Vitex longipetiolata Gürke
 Vitex longisepala King & Gamble
 Vitex lowryi Callm.
 Vitex lucens Kirk
 Vitex lutea Exell
 Vitex macrofoliola Moldenke
 Vitex madagascariensis Moldenke
 Vitex madiensis Oliv.
 Vitex maranhana Moldenke
 Vitex marquesii W.Piep.
 Vitex martii Moldenke
 Vitex masoalensis G.E.Schatz
 Vitex masoniana Pittier
 Vitex medusicalyx H.J.Lam
 Vitex megapotamica (Spreng.) Moldenke
 Vitex melicopea F.Muell.
 Vitex menabeensis Capuron
 Vitex micrantha Gürke
 Vitex microphylla Moldenke
 Vitex millsii M.R.Hend.
 Vitex milnei W.Piep.
 Vitex mollis Kunth
 Vitex mombassae Vatke
 Vitex mooiensis H.Pearson in W.H.Harvey & auct. suc. (eds.)
 Vitex morogoroensis Walsingham & S.Atkins
 Vitex mossambicensis Gürke in H.G.A.Engler
 Vitex negundo L.
 Vitex nlonakensis Engl. ex G.Piep.
 Vitex novae-pommeraniae Warb.
 Vitex obovata E.Mey.
 Vitex orinocensis Kunth
 Vitex oscitans Moldenke
 Vitex oxycuspis Baker in D.Oliver & auct. suc. (eds.)
 Vitex pachyclada Baker
 Vitex panshiniana Moldenke
 Vitex parviflora A.Juss.
 Vitex patula E.A.Bruce
 Vitex payos (Lour.) Merr.
 Vitex peduncularis Wall. ex Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex perrieri Danguy
 Vitex pervillei Baker
 Vitex petersiana Klotzsch in W.C.H.Peters
 Vitex phaeotricha Mildbr. ex Piep.
 Vitex phillyreifolia Baker
 Vitex pierreana Dop
 Vitex pierrei Craib
 Vitex pinnata L.
 Vitex polygama Cham.
 Vitex pooara Corbishley
 Vitex praetervisa Borhidi
 Vitex pseudocuspidata Mildbr. ex Piep.
 Vitex pseudolea Rusby
 Vitex pulchra Moldenke
 Vitex pyramidata B.L.Rob.
 Vitex queenslandica (Munir) Bramley
 Vitex quinata (Lour.) F.N.Williams
 Vitex regnelliana Moldenke
 Vitex rehmannii Gürke
 Vitex resinifera Moldenke
 Vitex rivularis Gürke
 Vitex rubra Moldenke
 Vitex rubroaurantiaca De Wild.
 Vitex rufescens A.Juss.
 Vitex sampsonii Hance
 Vitex scabra Wall. ex Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex scandens Moldenke
 Vitex schaueriana Moldenke
 Vitex schliebenii Moldenke
 Vitex schomburgkiana Schauer
 Vitex schunkei Moldenke
 Vitex seineri Gürke ex Piep.
 Vitex sellowiana Cham.
 Vitex siamica F.N.Williams
 Vitex snethlagiana Huber ex Moldenke
 Vitex sprucei Briq.
 Vitex stahelii Moldenke
 Vitex stellata Moldenke
 Vitex strickeri Vatke & Hildebr.
 Vitex stylosa Dop
 Vitex teloravina Baker
 Vitex thailandica Bramley
 Vitex thomasii De Wild.
 Vitex thorelii Dop
 Vitex thyrsiflora Baker
 Vitex tomentosa (Munir) Bramley
 Vitex tomentulosa Moldenke
 Vitex trichantha Baker
 Vitex triflora Vahl
 Vitex trifolia L.
 Vitex tripinnata (Lour.) Merr.
 Vitex tristis Scott Elliot
 Vitex turczaninowii Merr.
 Vitex ugogoensis Verdc.
 Vitex umbrosa Sw.
 Vitex uniflora Baker
 Vitex urceolata C.B.Clarke in J.D.Hooker
 Vitex vansteenisii Moldenke
 Vitex vauthieri DC. ex Schauer in A.P.de Candolle
 Vitex velutinifolia Munir
 Vitex vestita Wall. ex Walp.
 Vitex vitilevuensis (Munir) Bramley
 Vitex vondrozensis Moldenke
 Vitex waterlotii Danguy
 Vitex wimberleyi Kurz
 Vitex yaundensis Gürke
 Vitex yunnanensis W.W.Sm.
 Vitex zanzibarensis Vatke
 Vitex zenkeri Gürke
 Vitex zeyheri Sond. ex Schauer in A.P.de Candolle

Vanjske poveznice

Sinonimi

 Agnus-castus  Tourn. ex Carrière
 Allasia  Lour.
 Casarettoa  Walp.
 Chrysomallum  Thouars
 Limia  Vand.
 Macrostegia  Nees
 Mailelou  Adans.
 Neorapinia  Moldenke
 Nephrandra  Willd.
 Paravitex  H.R.Fletcher
 Pistaciovitex  Kuntze
 Psilogyne  DC.
 Pyrostoma  G.Mey.
 Rapinia  Montrouz.
 Tripinna  Lour.
 Tripinnaria  Pers.
 Tsoongia  Merr.
 Varengevillea  Baill.
 Viticipremna  H.J.Lam
 Wallrothia  Roth
 Wilckea  Scop.

Vanjske poveznice

Izvori

Viticoideae

Konopljika


The national flag of Mali () is a tricolour with three equal vertical stripes. From the hoist (the place where the flagpole meets the flag) the colours are green, gold, and red, the pan-African colours.  The flag of Mali is almost identical to the flag of Guinea, with the exception that the colours are in reverse order.

History
The current flag was adopted on March 1, 1961. The original flag was adopted on April 4, 1959, when Mali joined the Mali Federation. This flag was the same, except the golden stripe had a black kanaga, a shape of a squatter man with arms raised to the sky. The figure was removed due to the opposition,  in a country whose population is 90% Muslim (95% Sunni 5% Shia)  of Islamic fundamentalists (see Aniconism in Islam, the belief against making pictures of the human figure).

Symbolism
The green stands for fertility of the land, gold stands for purity and mineral wealth, and the red symbolizes the blood shed for independence from the French.

Colour scheme

Historical flags

Other flags

See also
 List of Malian flags
 Coat of arms of Mali
 Flag of Senegal, a very similar flag
 Flag of Guinea, a mirrored version of the flag
 Flag of Bolivia, a rotated version of the flag
 Pan-African colours

Notes

References

External links

Flag
Flags of Africa
Flags introduced in 1961
Mali
Flags of Mali

Flag of Mali


The DHBW Mosbach (Baden-Württemberg Cooperative State University Mosbach) is a public institution of higher education in Germany that is part of the Duale Hochschule Baden-Württemberg (DHBW), a network of cooperative colleges in which students alternate periods of academic study with periods of paid professional employment related to their major. Its main campus is in Mosbach and it also maintains locations in Bad Mergentheim and Heilbronn. It was founded in 1980 as Berufsakademie Mosbach and became a member of the newly created DHBW in 2009. It has about 3000 students.

Dual System
A specific characteristic of the cooperative colleges is the tight integration of academic instruction and practical training. Students spend about half of their program at the college and the other half in a private company (such as a technology business or bank) or public institution. Theoretical training at the college and practical work at the company alternate in 3-month blocks. The companies select the students and offer them a salaried contract. At the end of the three-year program, students receive a Bachelor's degree; some also pursue Master's degrees.

Courses
DHBW Mosbach offers the following majors at undergraduate level:

At the School of Technology:

 Angewandte Informatik - applied computer science
 Bauwesen-Fassadentechnik - construction engineering: facade engineering
 Bauwesen-Projektmanagement - construction engineering: project management
 Elektrotechnik - electrical engineering
 Maschinenbau - mechanical engineering
 Maschinenbau-Holztechnik - mechanical engineering: wood technology
 Maschinenbau-Kunststofftechnik - mechanical engineering: plastics technology
 Maschinenbau-Verfahrenstechnik - mechanical engineering: process engineering
 Maschinenbau-Virtual Engineering - mechanical engineering: virtual engineering
 Mechatronik - mechatronics
 Mechatronik-Elektromobilität - mechatronics: electromobility
 Wirtschaftsingenieurwesen - industrial engineering
 Wirtschaftsingenieurwesen-Innovationsmanagement und Produktmanagement - industrial engineering: innovation and product management
 Wirtschaftsingenieurwesen-Internationale Produktion und Logistik - industrial engineering: international logistics and supply chains
 Wirtschaftsingenieurwesen-Internationales Technisches Projektmanagement - industrial engineering: international industrial project management
 Wirtschaftsingenieurwesen-Internationales Technisches Vertriebsmanagement - industrial engineering: international industrial sales management

At the School of Business:

 Bank - banking studies
 BWL-Gesundheitsmanagement - healthcare business management
 BWL-Handel - trade studies
 BWL-Handel-Agrar - agricultural business
 BWL-Handel-Bau, Haustechnik, Elektro - construction and installation business
 BWL-Handel-Holz - timber business
 BWL-Handel-Wohnen - homes business
 BWL-Handel-Technischer Handel - wholesale trade
 BWL-Handel-Controlling - controlling
 BWL-Handel-Marketing - marketing
 BWL-Handel-Warenwirtschaft und Logistik - supply chain management and logistics
 BWL-Industrie - manufacturing business studies
 BWL-International Business - international business
 Onlinemedien - online media studies
 Rechnungswesen Steuern Wirtschaftsrecht - accounting, tax and business law
 Wirtschaftsinformatik - business information technology

External links

Duale Hochschule Baden Württemberg Mosbach

Universities and colleges in Baden-Württemberg
Baden-Württemberg Cooperative State University
1980 establishments in West Germany
Educational institutions established in 1980
Buildings and structures in Neckar-Odenwald-Kreis

DHBW Mosbach


ඔස්කා පිස්ටෝරියස් විසින් භාවිතා කෙරෙන ධාවන තහඩු පිළිබඳ යාන්ත්‍ර විද්‍යාත්මක විමර්ශනය පදනම් වනුයේ,  ෆ්ලෙක්ස්-ෆුට් චීටා ලෙසින් හැඳින්වෙන කාබන්-ෆයිබර්-සවිගැන්වූ බහුඅවයවක විකලාංග අනුබද්ධ මතය.  ද්විත්ව දණහිසෙන්-පහළ  අංගඡේදන සහිත වන පිස්ටෝරියස්,  ශක්‍ය-කායැති මෙන්ම T44 අංගඡේදිත මලල ක්‍රීඩා ඉසව් වලදී තරග වදියි. ජාත්‍යන්තර ශක්‍ය-කායැති ඉසව්හිදී දිවීම සඳහා පිස්ටෝරියස්ගේ යෝග්‍යතාවය පිළිබඳව ජාත්‍යන්තර මලල ක්‍රීඩා ෆෙඩරේෂන සම්මේලනය (IAAF) විසින් අනුමැතිය ලබාදී ඇත.

රග්බි ක්‍රීඩාවෙහි යෙදී සිටියදී සිදුවූ දණහිසෙහි තුවාළයක් නිසා, පුහුණුකරු ඇම්පී ලවු යටතේ,  ප්‍රිටෝරියා විශ්වවිද්‍යාලයේ උච්ච කාර්ය සාධන කේන්ද්‍රෙයහි පුනුරුත්ථාපනය වෙත යොමුවීමෙන් පසුව,  2004 වසරෙහිදී, පිස්ටෝරියස් විසින් දිවීමේ තරග වල සහභාගී වීම ඇරඹීය.

ආශ්‍රිත


Jutta Limbach (27 de março de 1934 - 10 de setembro de 2016) foi uma jurista e política alemã. Ela era membra do Partido Social Democrata da Alemanha (SPD) e atuou como presidente do Tribunal Constitucional Federal da Alemanha de 1994 a 2002, a primeira mulher neste cargo.

Infância e educação
Nascida como Jutta Ryneck, Limbach cresceu em Berlim. Sua avó Elfriede Ryneck era membra da Assembleia Nacional de Weimar e do Reichstag, e seu pai Ernst Ryneck serviu como prefeito de Pankow depois de 1945. Limbach estudou direito em Berlim e Freiburg. Ela passou no primeiro e no segundo exame de direito estadual em 1958 e 1962. De 1963 a 1966 trabalhou como assistente de pesquisa na faculdade de direito da Universidade Livre de Berlim e obteve seu doutorado em direito em 1966, com uma tese em sociologia jurídica.

Carreira
Limbach cumpriu os requisitos para ser nomeada professora pelo sistema educacional alemão em 1971. Em 1972, foi nomeada professora de direito civil, direito comercial e sociologia jurídica na Universidade Livre. De 1987 a 1989, foi membra de um conselho consultivo acadêmico do Ministério Federal da Família, da Terceira Idade, da Mulher e da Juventude.

Sob Walter Momper como prefeito, Limbach foi senadora pela Justiça em Berlim de 1989 a 1994. Durante seu mandato, promotores alemães emitiram um mandado de prisão contra Erich Honecker depois de descobrir ordens escritas do ex-líder da Alemanha Oriental para que os guardas do muro de Berlim atirassem para matar pessoas que tentavam fugir do país.

Em 1994, Limbach foi nomeada para o cargo de vice-presidente do Tribunal Constitucional Federal da Alemanha, no mesmo ano em que se tornou presidente, sucedendo Roman Herzog. Ela foi a primeira mulher presidente do tribunal e exerceu essa função até atingir o limite de idade de 68 anos em 2002. Durante sua liderança, o 2º Senado do Tribunal emitiu inúmeras decisões importantes, incluindo decisões sobre o processo criminal de ex-espiões da Stasi e a adesão da Alemanha à União Econômica e Monetária da União Europeia.

Após política
Limbach tornou-se então presidente da organização alemã sem fins lucrativos Goethe-Institut. Em 2004, ela foi repetidamente indicada como possível candidata para suceder Johannes Rau como presidente da Alemanha nas eleições daquele ano. Limbach foi membra do comitê do Prêmio da Paz do Comércio Livreiro Alemão.

Em 2005 e 2006, Limbach foi membra do Grupo de Sábios, que foi encarregado pelo Conselho da Europa de desenvolver estratégias para administrar a carga de trabalho do Tribunal Europeu de Direitos Humanos. Em 2007, foi membra do Grupo de Intelectuais para o Diálogo Intercultural criado por iniciativa da Comissão Europeia.

Em 2010, em uma entrevista propôs que a ativista liberal de direitos humanos Sabine Leutheusser-Schnarrenberger fosse nomeada juíza no tribunal, elogiando sua "honestidade intelectual"; em vez disso, Andreas Voßkuhle foi nomeado pelo SPD.

Em 2013, Limbach foi premiada na NRW School of Governance da Universidade de Duisburg-Essen. Durante o semestre de inverno de 2014, ela deu palestras e seminários na universidade.

A partir de 2003, Limbach chefiou a chamada Comissão Limbach (comissão sobre a devolução de bens culturais apreendidos como resultado da perseguição nazista, especialmente propriedades judaicas), convocada pelo governo alemão para restituir obras de arte roubadas ou compradas sob coação pelos nazistas; as decisões não são juridicamente vinculativas, mas pretendem ser uma forma de mediação em disputas. Em 2014, a Comissão Limbach foi chamada para aconselhar sobre cerca de uma dúzia de casos de restituição.

Prêmios e reconhecimentos
Limbach recebeu títulos honorários da Universidade Masaryk (1997), Universidade de Basel (1999), Universidade Erasmus Rotterdam (2002), University College London (2002), Universidade de York (2003) e Universidade de Bremen (2008). Em 1999, ela foi nomeada Bencheiro Honorário do Gray's Inn. Ela também recebeu vários prêmios, incluindo a Grande Decoração de Honra em Ouro da República da Áustria (1998) e a Medalha Louise-Schroeder (2005).

Vida pessoal
Limbach morreu em 10 de setembro de 2016, aos 82 anos, em Berlim.

Políticos do Partido Social-Democrata da Alemanha
Alunos da Universidade Livre de Berlim
Mortos em 2016
Nascidos em 1934
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Jutta Limbach


Calliomphalus est un genre éteint de mollusques gastéropodes de la famille des Eucyclidae (ou des Calliotropidae, selon les auteurs) dans l'ordre des Vetigastropoda.

Liste d'espèces
 †Calliomphalus angustus (Sohl, 1960)
 †Calliomphalus bicarinatus Abbass, 1967
 †Calliomphalus conanti (Sohl, 1960)
 †Calliomphalus decoris (Sohl, 1960)
 †Calliomphalus elegans Beizel, 1983 (Crétacé en Sibérie)
 †Calliomphalus galalaensis Abbass, 1967
 †Calliomphalus microcancelli Stephenson, 1941

Publication originale
  Cosmann M., 1888, « Catalogue illustré de coquilles fossiles de l'Éocène des environs de Paris », (trois fascicules), Annales de la Société Royale Malacologique de Belgique, , .

Notes et références

Liens externes

Bibliographie
  H.L. Abbass, 1967, A monograph on the Egyptian Paleocene and Eocene gastropods. United Arab Republic, Geological Survey-Geological Museum, Palaeontological Series, Monograph (4)1-154.
  A.L. Beizel, 1983, Late Jurassic and Early Cretaceous gastropods of the north of Middle Siberia (systematic composition, paleoecology, stratigraphic and paleogeographic significance). Proc. Inst. Geol. Geophys. SB RAS, no. 484, pages 1–94.

†
†
Taxon fossile décrit en 1888

Calliomphalus


Pomul de crăciun (titlul original: L'Arbre de Noël) este un film dramatic franco-italian, realizat în 1969 de regizorul Terence Young, după romanul omonim a scriitorului Michel Bataille, protagoniști fiind actorii William Holden, Virna Lisi,Brook Fuller, Bourvil.

Conținut

Pascal, un băiat de zece ani rămas orfan de mama sa, se află în vacanță în Corsica împreună cu tatăl său, Laurent și cu partenera acestuia, Catherine. În timp ce Pascal se află pe o barcă gonflabilă, iar tatăl său sub apă,  un avion militar explodează cu o bombă atomică la bord. Acest accident va provoca leziuni ireversibile copilului, cu o leucemie fulminantă care îl lasă doar câteva luni de trăit. Totul devine o cursă contra cronometru în care Laurent îi va oferi fiului său cea mai frumoasă perioadă a vieții sale scurte până la finalul tragic, în seara zilei de Crăciun.

Distribuție
 William Holden – Laurent Ségur
 Virna Lisi – Catherine Graziani
 Brook Fuller – Pascal Ségur
 Bourvil – Verdun, prietenul din Saint-Tropez
 Mario Feliciani – doctorul din Paris
 Madeleine Damien – Marinette, menajera
 Friedrich von Ledebur – Vernet, vecinul
 Georges Douking – proprietarul de animale
 Michel Thomass – prietenul corsican al lui Verdun
 Jean-Pierre Castaldi – jandarmul cu motocicleta
 Yves Barsacq – Charlie Lebreton, benzinarul
 France Daunic – instructoarea
 Paul Bonifas (neacreditat) –
 Adrien Cayla-Legrand (neacreditat) –
 Roland Malet (neacreditat) – polițistul
 Gaston Meunier (neacreditat) – un client al lui Maxim
 Raymond Pierson (neacreditat) – un client al lui Maxim
 Maria Schneider (neacreditată) –

Coloana sonoră
Coloana sonoră semnată de Georges Auric, include o singură melodie repetată ca leitmotiv, intitulată "Romanță anonimă" (Romance Anónimo) al compozitorului Narciso Yepes, pe care am mai întâlnit-o și în filmul Jocuri interzise de René Clément.

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1969
Filme dramatice
Filme în limba franceză
Filme în limba italiană
Filme regizate de Terence Young
Filme despre copii
Filme de Crăciun

Pomul de Crăciun (film)


Institut Mines-Télécom (IMT), este o universitate tehnică de stat din Paris (Franța).

Secții
 Bachelor
 Master
Domeniu: Inginerie
 Doctorat
Domeniu : Digital, Energie, Resursele naturale și mediul, Materiale avansate, Economie, afaceri și societate
 Mastère Spécialisé
 MOOC

Note

Legături externe
 Institut Mines-Télécom Web

Universitatea din Paris
Universități din Franța
Universități tehnice

Institut Mines-Télécom


عبد الواحد بن مسعود بن محمد عنون (1558 --؟) كان السكرتير الأول للعاهل المغربي مولاي أحمد المنصور، وسفيرا لبلاده في بلاط الملكة إليزابيث الأولى في عام 1600،  للترويج لإقامة التحالف الإنجليزي المغربي.

سفيرا إلى إنجلترا
الزيارة التي قام بها محمد عبد الواحد بن مسعود تابعت الإبحار من مدينة الأسد عام 1551، وإنشاء 1585 الشركة الإنجليزية البربرية، والتي كان الهدف منها تطوير التجارة بين انكلترا والمغرب. تطورت العلاقات الدبلوماسية لتنشئ تحالفا بين اليزابيث والمغرب.

شهدت السنوات الأخيرة من القرن 16 نجاحات إنجليزية كبيرة ضد إسبانيا، ونصر الإنكليز ضد الارمادا الأسبانية في عام 1588، والاستيلاء على كاديز من إيرل إسيكس في 1597، وكذلك نجاحات مغربية ضد إسبانيا في معركة وادي المخازن في 1578. مشجعا بهذه النجاحات، قرر حامد إرسال وفد لاقتراح مشترك لغزو إسبانيا. محمد عبد الواحد بن مسعود مرافقا بالحاج ماسا والحاج باناحيت، فضلا عن مترجم يدعى محمد عبد الددار، وهو أندلسي المولد، تحت غطاء بعثة تجارية إلى حلب مع توقفه في لندن. تماما، كان أعضاء البعثة 16 (بما في ذلك بعض السجناء الذي عادوا إلى انكلترا)، وأبحر على متن النسر تحت قيادة روبرت كيتشن. وصل إلى دوفر 8 آب / أغسطس 1600.

أمضى محمد عبد الواحد بن مسعود 6 أشهر في بلاط اليزابيث الأولى، عن عمر يناهز 42 عاما، من أجل التفاوض على تشكيل تحالف ضد إسبانيا. تكلم محمد عبد الواحد بن مسعودبعض الإسبانية، لكنه تكلم إلى الملكة من خلال مترجمه الذي تحدث باللغة الإيطالية. اجتمعوا مع الملكة في 19 أغسطس، ، ومرة أخرى في 10 سبتمبر.

اراد العاهل المغربي مساعدة من أسطول الإنكليز لغزو إسبانيا ورفضت اليزابيث، ولكنها رحبت بالبعثة كعلامة على التأمين، وبدلا من ذلك قبلت إبرام اتفاقات تجارية. تابعت الملكة اليزابيث والملك أحمد مناقشة خطط مختلفة للقيام بعمليات عسكرية مشتركة، وطلبت اليزابيث دفع 100،000 جنيه مقدما من الملك لتوريد أسطول وطلب في المقابل سفينة طويلة ليتم إرسالها للحصول على المال. لكن المناقشات لا تزال غير محسومة، وتوفي الحكام على حد سواء في غضون سنتين من البعثة.

لوحة لايل تعطي صورة عبد الواحد بنمسعود في معهد شكسبير في ستراتفورد أبون أفون.

وقد اقترح أن الرقم ايل عبد الواحد بن مسعود قد تكون مستوحاة من طابع بطل قصة شكسبير عطيل.

انظر أيضاً
 علاقات مغربية بريطانية
 التحالف الأنجلو مغربي
 الإسلام والبروتستانتية

ملاحظات

المراجع
 فيرجينيا ماسون فوغان الأدائية السواد على مراحل الإنجليزية، 1500-1800 مطبعة جامعة كامبريدج، 2005 ردمك 052184584X
 الارديس نيكول شكسبير المسح. ويلعب الأخير مطبعة جامعة كامبريدج، 2002 ردمك 0521523478

أشخاص في عهد أسرة تيودور
أشخاص مغاربة في القرن 16
أشخاص مغاربة في القرن 17
أشخاص من مراكش
العلاقات البريطانية المغربية
دبلوماسيون في القرن 16
سفراء المغرب لدى إنجلترا
سياسيون مغاربة
مواليد 1558
مواليد في المغرب

عبد الواحد بن مسعود


Morbihan steht im Bretonischen für kleines Meer und bezeichnet

 die Meeresbucht Golf von Morbihan
 das nach der Bucht benannte 1790 gegründete Département Morbihan

Morbihan


A biologia matemática teórica ou biomatemática é um ramo da biologia que emprega análise teórica, modelos matemáticos e abstrações dos organismos vivos para investigar os princípios que governam a estrutura, o desenvolvimento e o comportamento dos sistemas, em oposição à biologia experimental, que lida com a realização de experimentos para comprovar e validar as teorias científicas. O campo às vezes é chamado de biologia matemática ou biomatemática para enfatizar o aspecto matemático, ou biologia teórica para evidenciar o caráter biológico. A biologia teórica se concentra mais no desenvolvimento de princípios teóricos para a biologia, enquanto a biologia matemática se concentra no uso de ferramentas matemáticas para estudar sistemas biológicos, embora os dois termos às vezes sejam trocados.

A biologia matemática visa a representação matemática e a modelagem de processos biológicos utilizando técnicas e ferramentas da matemática aplicada. Pode ser útil em pesquisas teóricas e práticas. Descrever sistemas de maneira quantitativa permite simular melhor seu comportamento e, portanto, podem ser previstas propriedades ocasionalmente não evidentes na perspectiva do experimentador. Para tanto, utilizam-se modelos matemáticos precisos.

Devido à complexidade dos sistemas vivos, a biologia teórica emprega vários campos da matemática e tem contribuído para o desenvolvimento de novas técnicas.

Histórico

História antiga
A matemática tem sido utilizada na biologia desde o século XIII, quando Fibonacci usou a famosa série de Fibonacci para descrever uma população crescente de coelhos. No século XVIII, Daniel Bernoulli aplicou a matemática para descrever o efeito da varíola na população humana. O ensaio de Thomas Malthus de 1789 sobre o crescimento da população humana foi baseado no conceito de crescimento exponencial. Pierre François Verhulst formulou o modelo de crescimento logístico em 1836.

Fritz Müller descreveu os benefícios evolutivos do que hoje é chamado de mimetismo mülleriano, em 1879 em um relato notável por ser o primeiro uso de um argumento matemático na ecologia evolutiva para mostrar quão poderoso seria o efeito da seleção natural, a menos que se inclua a discussão de Malthus sobre os efeitos do crescimento populacional a qual influenciou Charles Darwin: Malthus argumentou que o crescimento seria exponencial (ele usa a palavra "geométrico"), enquanto os recursos (a capacidade de carga do ambiente) só poderiam crescer aritmeticamente.

O termo "biologia teórica" foi usado pela primeira vez por Johannes Reinke em 1901. Um texto considerado fundador é On Growth and Form (1917) por D'Arcy Thompson, e outros pioneiros incluem Ronald Fisher, Hans Leo Przibram, Nicolas Rashevsky e Vito Volterra.

Crescimento recente
O interesse no campo cresceu rapidamente a partir da década de 1960. Algumas razões para isso incluem:

 O rápido crescimento de conjuntos de informações ricos em dados, devido à revolução genômica, que são difíceis de entender sem o uso de ferramentas analíticas
 Desenvolvimento recente de ferramentas matemáticas, como a teoria do caos, para ajudar a entender mecanismos complexos e não lineares em biologia
 Um aumento no poder de computação, o que facilita cálculos e simulações que antes não eram possíveis
 Um interesse crescente na experimentação in silico devido a considerações éticas, risco, falta de confiabilidade e outras complicações envolvidas na pesquisa em humanos e animais

Áreas de pesquisa
Várias áreas de pesquisa especializada em biologia matemática e teórica, bem como links externos para projetos relacionados em várias universidades, são apresentados de forma concisa nas subseções a seguir, incluindo também um grande número de referências de validação apropriadas de uma lista de vários milhares de autores publicados que contribuem para este campo. Muitos dos exemplos incluídos são caracterizados por mecanismos altamente complexos, não lineares e supercomplexos, pois é cada vez mais reconhecido que o resultado de tais interações só pode ser entendido através de uma combinação de modelos matemáticos, lógicos, físico-químicos, moleculares e computacionais.

Biologia relacional abstrata
A biologia relacional abstrata (ou ARB, do termo em inglês abstract relational biology) trata do estudo de modelos relacionais gerais de sistemas biológicos complexos, geralmente abstraindo estruturas morfológicas ou anatômicas específicas. Alguns dos modelos mais simples em ARB são a Replicação Metabólica, ou (M,R) — sistemas introduzidos por Robert Rosen em 1957–1958 como modelos abstratos e relacionais de organizações a nível celular e de organismo —.

Outras abordagens incluem a noção de autopoiese desenvolvida por Maturana e Varela, os ciclos Work-Constraints de Kauffman e, mais recentemente, a noção de fechamento de restrições.

Biologia algébrica
A biologia algébrica (também conhecida como biologia de sistemas simbólicos) aplica os métodos algébricos de computação simbólica ao estudo de problemas biológicos, especialmente em genômica, proteômica, análise de estruturas moleculares e estudo de genes.

Biologia de sistemas complexos
Uma elaboração da biologia de sistemas para entender os processos de vida mais complexos foi desenvolvida desde 1970 relacionada com a teoria dos conjuntos moleculares,  a biologia relacional e a biologia algébrica.

Modelos computacionais e teoria dos autômatos
Uma monografia sobre esse tópico resume uma extensa quantidade de pesquisas publicadas nesse campo até 1986, incluindo subseções das seguintes áreas: modelagem computacional em biologia e medicina, modelos de sistemas arteriais, modelos de neurônios, bioquímica e redes de oscilação, autômatos quânticos, computadores quânticos em biologia molecular e genética, modelagem de câncer, redes neurais, redes genéticas, categorias abstratas em biologia relacional, sistemas de replicação metabólica, teoria das categorias, aplicações em biologia e medicina, teoria dos autômatos, autômatos celulares, modelos de tesselação e autorreprodução completa, sistemas caóticos em organismos, biologia relacional e teorias organísmicas.

Modelagem celular e biologia molecular

Essa área tem sido impulsionada devido à crescente importância da biologia molecular, abordando âmbitos como:

 Mecânica dos tecidos biológicos
 Enzimologia teórica e cinética enzimática
 Modelagem e simulação de câncer
 Modelagem do movimento de populações de células interagindo
 Modelagem matemática da formação de tecido cicatricial
 Modelagem matemática da dinâmica intracelular
 Modelagem matemática do ciclo celular
 Modelagem matemática de apoptose

Modelagem de sistemas fisiológicos

 Modelagem de doença arterial
 Modelagem multiescala do coração
 Modelagem de propriedades elétricas de interações musculares, como nos modelos de bidomínio e de monodomínio.

Neurociência computacional
A neurociência computacional (também conhecida como neurociência teórica ou neurociência matemática) é o estudo teórico do sistema nervoso.

Biologia evolutiva
A ecologia e a biologia evolutiva são, atualmente, os campos dominantes da biologia matemática.

A biologia evolutiva tem sido objeto de extensa teorização matemática. A abordagem tradicional nessa área, que inclui complicações da genética, é a genética populacional. A maioria dos geneticistas de populações considera o aparecimento de novos alelos por mutação, o aparecimento de novos genótipos por recombinação e mudanças nas frequências de alelos e genótipos existentes em um pequeno número de loci gênico. Quando os efeitos infinitesimais em um grande número de loci gênicos são considerados, juntamente com a suposição de equilíbrio de linkage ou equilíbrio de quasi-linkage, deriva-se a genética quantitativa. Ronald Fisher fez avanços fundamentais em estatística, como análise de variância, por meio de seu trabalho em genética quantitativa. Outro ramo importante da genética de populações que levou ao extenso desenvolvimento da teoria coalescente é a filogenética. A filogenética é uma área que trata da reconstrução e da análise de árvores e de redes filogenéticas (evolutivas) com base em características herdadas. Os modelos genéticos populacionais tradicionais lidam com alelos e genótipos e são frequentemente estocásticos.

Muitos modelos de genética de populações assumem que os tamanhos das populações são constantes. Tamanhos populacionais variáveis, muitas vezes na ausência de variação genética, são tratados pelo campo da dinâmica populacional. Os trabalhos nessa área remontam ao século XIX e, ainda em 1798, quando Thomas Malthus formulou o primeiro princípio da dinâmica populacional que, mais tarde, ficou conhecido como modelo de crescimento malthusiano. As equações de Lotka-Volterra predador-presa são outro exemplo famoso. A dinâmica populacional se sobrepõe a outra área de pesquisa ativa em biologia matemática: a epidemiologia matemática (o estudo de doenças infecciosas que afetam populações). Vários modelos de disseminação de infecções têm sido propostos e analisados e fornecem resultados importantes que podem ser aplicados a decisões de políticas de saúde.

Na teoria evolucionária dos jogos, desenvolvida primeiramente por John Maynard Smith e por George R. Price, a seleção atua diretamente nos fenótipos herdados, sem complicações genéticas. Essa abordagem foi matematicamente refinada, dando origem ao campo da dinâmica adaptativa.

Biofísica matemática
Os estágios iniciais da biologia matemática foram dominados pela biofísica matemática, descrita como a aplicação da matemática na biofísica, muitas vezes envolvendo modelos físicos/matemáticos específicos de biossistemas e de seus componentes ou compartimentos.

Segue uma lista de descrições matemáticas e suas suposições.

Processos determinísticos (sistemas dinâmicos)
Um mapeamento fixo entre um estado inicial e um estado final. Partindo de uma condição inicial e avançando no tempo, um processo determinístico sempre gera a mesma trajetória, e duas trajetórias não se cruzam no espaço de estados.

 Equações diferenciais/Mapas — tempo discreto, espaço de estado contínuo.
 Equações diferenciais ordinárias — tempo contínuo, espaço de estado contínuo, sem derivadas espaciais. Ver também: Equações diferenciais ordinárias numéricas.
 Equações diferenciais parciais — tempo contínuo, espaço de estado contínuo, derivadas espaciais.
 Autômatos celulares lógicos determinísticos — tempo discreto, espaço de estado discreto. Ver: Autômato celular.

Processos estocásticos (sistemas dinâmicos aleatórios)
Um mapeamento aleatório entre um estado inicial e um estado final, tornando o estado do sistema uma variável aleatória com uma distribuição de probabilidade correspondente.

 Processos não-marcovianos: equação mestra generalizada — tempo contínuo com memória de eventos passados, espaço de estado discreto, tempos de espera de eventos (ou transições entre estados) ocorrem discretamente.
 Processo Markov com salto: equação mestra — tempo contínuo sem memória de eventos passados, espaço de estado discreto, tempos de espera entre eventos ocorrem discretamente e são distribuídos exponencialmente. Ver também: Método de Monte Carlo para métodos de simulação numérica, especificamente método de Monte Carlo dinâmico e algoritmo de Gillespie.
 Processo Markov Contínuo: equações diferenciais estocásticas ou equação de Fokker-Planck — tempo contínuo, espaço de estado contínuo, eventos ocorrem continuamente de acordo com um processo aleatório de Wiener.

Modelagem espacial
Um trabalho clássico nessa área é o artigo de Alan Turing sobre morfogênese intitulado The Chemical Basis of Morphogenesis, publicado em 1952 no Philosophical Transactions of the Royal Society.

 Ondas viajantes em um ensaio de cicatrização de feridas
 Comportamento de enxame
 Uma teoria mecanoquímica da morfogênese
 Formação de padrões biológicos
 Modelagem de distribuição espacial usando amostras de parcelas
 Padrões de Turing

Métodos matemáticos
Um modelo de um sistema biológico é convertido em um sistema de equações, embora a palavra 'modelo' seja frequentemente usada como sinônimo do sistema de equações correspondentes. A solução das equações, por meios analíticos ou numéricos, descreve como o sistema biológico se comporta ao longo do tempo ou em equilíbrio. Existem muitos tipos diferentes de equações e o possível tipo de comportamento depende tanto do modelo quanto das equações utilizadas. O modelo geralmente faz suposições sobre o sistema. As equações, eventualmente, também fazem suposições sobre a natureza do que pode ocorrer.

Teoria dos conjuntos moleculares
A teoria dos conjuntos moleculares (ou MST, do termo em inglês molecular set theory) é uma formulação matemática da cinética química de reações biomoleculares em termos de conjuntos de moléculas e de suas transformações químicas representadas por mapeamentos teóricos de conjuntos entre conjuntos moleculares. Foi introduzida por Anthony Bartholomay e suas aplicações foram desenvolvidas na biologia matemática, especialmente na medicina matemática. De modo geral, MST é a teoria das categorias moleculares definidas como categorias de conjuntos moleculares e de suas transformações químicas representadas como mapeamentos teóricos de conjuntos moleculares. A teoria também contribuiu com a Bioestatística e com a formulação de problemas de bioquímica clínica em formulações matemáticas de alterações patológicas e bioquímicas de interesse da Fisiologia, da bioquímica clínica e da Medicina.

Biologia organizacional
As abordagens teóricas da organização biológica visam compreender a interdependência entre as partes dos organismos. Elas enfatizam as circularidades a que essas interdependências levam. Os biólogos teóricos desenvolveram vários conceitos para formalizar essa ideia.

Por exemplo, tem-se a biologia relacional abstrata (ARB), da qual tratou-se anteriormente.

Exemplo de modelo: o ciclo celular
O ciclo celular eucariótico é muito complexo e é um dos temas mais estudados, pois sua desregulação leva ao câncer. É um bom exemplo de modelo matemático, pois, apesar de lidar com cálculo simples, fornece resultados válidos. Dois grupos de pesquisa produziram diversos modelos do ciclo celular simulando diversos organismos. Eles produziram recentemente um modelo genérico de ciclo celular eucariótico que pode representar um eucarioto particular dependendo dos valores dos parâmetros, demonstrando que as idiossincrasias dos ciclos celulares individuais são devidas a diferentes concentrações e afinidades de proteínas, enquanto os mecanismos subjacentes são conservados (Csikasz-Nagy et al., 2006).

Por meio de um sistema de equações diferenciais ordinárias, esses modelos mostram a mudança no tempo (sistema dinâmico) da proteína dentro de uma única célula específica; tal tipo de modelo é chamado de sistema determinístico — enquanto um modelo que descreve uma distribuição estatística das concentrações de proteínas em uma população de células é chamado de sistema estocástico —.

Para obter essas equações, uma série iterativa de etapas deve ser feita. Primeiro, os vários modelos e observações são combinados para formar um diagrama de consenso e as leis cinéticas apropriadas são escolhidas para escrever as equações diferenciais, como cinética de velocidade para reações estequiométricas, cinética de Michaelis-Menten para reações de substrato enzimático e cinética de Goldbeter-Koshland para fatores de transcrição ultrassensíveis. Depois os parâmetros das equações (constantes de velocidade, coeficientes de eficiência enzimática e constantes de Michaelis) devem ser ajustados para corresponder às observações; quando eles não podem ser montados, a equação cinética é revisada e, não sendo isso viável, o diagrama de fiação é modificado. Os parâmetros são ajustados e validados usando observações dos tipos selvagem e mutantes, como meia-vida da proteína e tamanho da célula.

Para se ajustar os parâmetros, as equações diferenciais devem ser estudadas. Isso pode ser feito por simulação ou por análise. Em uma simulação, dado um vetor inicial (lista dos valores das variáveis), a progressão do sistema é calculada resolvendo-se as equações em cada período de tempo em pequenos incrementos.

Na análise, as propriedades das equações são utilizadas para investigar o comportamento do sistema em função dos valores dos parâmetros e das variáveis. Um sistema de equações diferenciais pode ser representado como um campo vetorial, onde cada vetor descreve a mudança (na concentração de duas ou mais proteínas) determinando para onde e quão rápido a trajetória (simulação) está indo. Campos vetoriais podem ter vários pontos especiais: um ponto estável, chamado de sumidouro, que atrai em todas as direções (forçando as concentrações a estarem em um determinado valor), um ponto instável, seja uma fonte ou um ponto de sela, que repele (forçando as concentrações a se distanciarem de um determinado valor) e um ciclo limite, uma trajetória fechada para a qual várias trajetórias espiralam (fazendo oscilarem as concentrações).

Uma representação melhor, que lida com o grande número de variáveis e parâmetros, é um diagrama de bifurcação usando a teoria da bifurcação. A presença desses pontos especiais de estado estacionário em determinados valores de um parâmetro (por exemplo, massa) é representada por um ponto e, uma vez que o parâmetro passa de um determinado valor, ocorre uma mudança qualitativa — chamada de bifurcação — na qual a natureza do espaço muda, com consequências profundas para as concentrações de proteínas: o ciclo celular tem fases (parcialmente correspondentes a G1 e G2) em que a massa, através de um ponto estável, controla os níveis de ciclina, e fases (S e M) em que as concentrações mudam independentemente; contudo, uma vez que a fase mude em um evento de bifurcação (ponto de verificação do ciclo celular), o sistema não pode voltar aos níveis anteriores, pois, nessa massa, o campo vetorial é profundamente diferente e a massa não pode ser revertida através do evento de bifurcação, gerando um ponto de verificação irreversível. Em particular, os checkpoints S e M são regulados por meio de bifurcações especiais chamadas de bifurcação Hopf e bifurcação de período infinito.

Sociedades e institutos

 Instituto Nacional de Síntese Matemática e Biológica
 Sociedade de Biologia Matemática
 ESMTB: Sociedade Europeia de Biologia Matemática e Teórica
 A Sociedade Israelita de Biologia Teórica e Matemática
 Société Francophone de Biologie Théorique
 Sociedade Internacional de Estudos Biossemióticos
 Escola de Ciências Computacionais e Integrativas, Universidade Jawaharlal Nehru

Bibliografia

Ligações externas

 A Sociedade de Biologia Matemática
 A Coleção de Arquivo de Pesquisa em Bioestatística

Ver também

 Bioestatística
 Função logística
 Modelagem molecular
 Genética populacional
 Padrão de Turing

Biomatemáticas

Biologia matemática e teórica


William Edward Hickey (født 19. september 1927, død 29. juni 1997) var en amerikansk skuespiller og stemmeskuespiller. Han er bedst kendt for sin Oscar-nominerede rolle som Don Corrado Prizzi i John Huston-filmen Familiens ære (1985), samt Onkel Lewis i Fars fede juleferie (1989) og sin stemmearbejde som Dr. Finklestein i Tim Burton-filmen The Nightmare Before Christmas (1993).

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra New York City
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

William Hickey


ශ්‍රී ලංකාවේ කොළඹ දිස්ත්‍රික්කයෙහි රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව දැක්වීමේදී එය කොළඹ, හෝමාගම, ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර හා පිළියන්දල යන අධ්‍යාපන කලාප  වලට අදාල රජයේ පාසැල් ලැයිස්තු වශයෙන් වෙන් වෙන් වශයෙන් දැක්විය හැකිය.

තර්ස්ටන් විද්‍යාලයේ  කොළඹ අධ්‍යාපන කලාපය

මෙම කලාපය බොරැල්ල, මැද කොළඹ, උතුරු කොළඹ හා දකුණු කොළඹ යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශ වලින් සමන්විතවී ඇති අතර සමස්ත පාසැල් සංඛ්‍යාව 125 වෙයි.

බොරැල්ල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 24 කින් සමන්විත වන බොරැල්ල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

මැද කොළඹ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 41 කින් සමන්විත වන මැද කොළඹ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

උතුරු කොළඹ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 28 කින් සමන්විත වන උතුරු කොළඹ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

දකුණු කොළඹ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 32 කින් සමන්විත වන දකුණු කොළඹ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

හෝමාගම අධ්‍යාපන කලාපය

මෙම කලාපය හංවැල්ල, හෝමාගම හා පාදුක්ක යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශ වලින් සමන්විතවී ඇති අතර සමස්ත පාසැල් සංඛ්‍යාව 96 වෙයි.

හංවැල්ල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 36 කින් සමන්විත වන හංවැල්ල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

හෝමාගම  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 37 කින් සමන්විත වන හෝමාගම  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

පාදුක්ක  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 23 කින් සමන්විත වන පාදුක්ක  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර අධ්‍යාපන කලාපය

මෙම අධ්‍යාපන කලාපය කඩුවෙල, කොලොන්නාව, නුගේගොඩ හා මහරගම ලෙස කොට්ඨාශ සතරකින් සමන්විත වන අතර පාසැල් 94 කින් යුක්ත වේ.  කලාප‍යේ මුලු ශිෂ්‍ය සංඛ්‍යාව 90170ක් වන අතර ගුරුමණ්ඩලය 4073ක් වේ.

කඩුවෙල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 33 කින් සමන්විත වන කඩුවෙල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

කොලොන්නාව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 20 කින් සමන්විත වන කොලොන්නාව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

නුගේගොඩ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 23 කින් සමන්විත වන නුගේගොඩ අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

මහරගම අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 18 කින් සමන්විත වන මහරගම අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

පිළියන්දල අධ්‍යාපන කලාපය

මෙම කලාපය කැස්බෑව, මොරටුව හා දෙහිවල  යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශ වලින් සමන්විතවී ඇති අතර  සමස්ත අධ්‍යාපන කලාපය, පළාත් සභා පාසැල් 88 කින් , ජාතික පාසැල් 4 කින්, පෞද්ගලික පාසැල් 9කින් හා පිරිවෙන් 10කින් යුක්ත වේ.  කලාප‍යේ මුලු ශිෂ්‍ය සංඛ්‍යාව 69405ක් වන අතර ගුරුමණ්ඩලය 3164ක් වේ.

කැස්බෑව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 29 කින් සමන්විත වන කැස්බෑව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

මොරටුව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 32 කින් සමන්විත වන මොරටුව අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න

දෙහිවල  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය
පාසැල් 37 කින් සමන්විත වන දෙහිවල  අධ්‍යාපන කොට්ඨාශයෙහි සමස්ත රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව සඳහා මෙය බලන්න


Osmanov mač (osmanski turski: Taklid-i Seyf; turski: Osman'ın Kılıcı) je bio važan državni mač korišten tijekom obreda krunidbe (turski: Kılıç alayı) sultana Osmanskog carstva. Mač je dobio ime po Osmanu I., osnivaču Osmanske dinastije.

Opasavanje novog sultana Osmanovim mačem, ekvivalent krunidbi u europskim zemljama, bio je važan obred koji se prema odredbi carskog astronoma trebao dogoditi između tri i sedam dana nakon stupanja na prijestolje (sultanov Džulus). Međutim, poznate su iznimke: Abdulhamid I. je opasan osmog dana nakon Džulusa, a Abdulhamid II. jedanaestog. Običaj je započeo mentor i punac Osmana I. Šeik Edebali. Prema legendi, Šeik Edebali je opasao Osmana "mačem islama" blagoslovivši ga tim činom u njegovoj borbi protiv nevjernika. Edebali je bio šeik tarikata mevlevija, sufitskog reda kojeg je osnovao sultan Valad, sin Jalaladdina Rumija. Također, postoji legenda prema kojoj je sultan Valad opasao Osmana mačem svoga oca.<ref>{{Citiranje časopisa |title=Özcan A.: " KILIÇ ALAYI ,2002. str. 406-410 |url=http://www.islamansiklopedisi.info/dia/pdf/c25/c250279.pdf |year=2002 |journal=Islam Ansiklopedisi |accessdate=2018-10-07}}</ref> Ipak, prvi obred u obliku koji je postojao do kraja carstva se prema tradiciji dogodio 1421. godine u Bursi kada je Šeik Emir Bukhari opasao Murata II.

Obred se odvijao u kompleksu grobnica u dijelu Carigrada nazvanom Eyüp, a koji se nalazi uz Zlatni rog. Međutim, poznata su četiri slučaja kada je obred održan u Edirneu (prvi obred za Mehmeda II., obredi za Ahmeda II., Mustafu II. i Ahmeda III.) te jedan slučaj održavanja obreda u Bursi (obred za Murata II.). Procesija na dan opasavanja mačem je bilo prvo javno pojavljivanje novoustoličenog sultana nakon obreda prisege carskih i vjerskih službenika. Svi koji su trebali biti prisutni bi došli ujutro na dan procesije noseći službene odore. Članovi vojnih postrojbi sultanovog kućanstva bi se postrojili u dvorištu. Nakon što bi sultan obavio jutarnju molitvu, a ako je išao u Eyüp kopnom, izašao bi kroz Vrata Sreće i prije odlaska u Eyüp posjetio bi grobnicu Mehmeda II. Ako je išao morem, izašao bi kroz carski harem, odjahao do kuće Sinan Paše na obali i od tamo bi otišao u Eyüp u pratnji tri carska broda. Po dolasku u Eyüp, sultan bi se prvo odmorio, večerao, a potom bi otišao do grobnica u pranji velikodostojnika. Kompleks grobnica sagradio je Mehmed II. u čast pratioca proroka Muhameda, Abu Ayyub al-Ansarija koji je poginuo tijekom prve muslimanske opsade Carigrada u sedmom stoljeću. Obred se dakle, odvijao na mjestu koje je smatrano svetim i koje je novookrunjenog sultana povezivalo s njegovim predcima iz trinaestog stoljeća, ali i sa samim Muhamedom. Znakovita je činjenica da je znak ustoličenja sultana bio mač: ukazivala je na to da je sultanova dužnost bila prvenstveno ratnička. Nakon molitve slijedila je ceremonija opasavanja mačem, a potom žrtvovanje životinja i hranjenje siromašnih. Po završetku ceremonije sultan bi se vratio u palaču drugim putem (kopnenim ili morskim) u odnosu na put kojim je došao u Eyüp. Ako je u Eyüp išao morskim putem grobnicu Mehmeda II. bi posjetio na povratku u palaču. Također, kopneni put u Eyüp (odlazak na ceremoniju ili povratak) je uključivao i posjet janjičarskim postrojbama (tur. Eski Odalar). Na tom mjestu vojni odred bi ponudio šerbet, a sultan bi tradicionalno potvrdio svoju namjeru za sljedeći vojni pohod riječima "Srest ćemo se kraj Crvene Jabuke" (tur. Kizil Elma'', simbol dalekih kršćanskih gradova poput Rima i Beča).

Osmanov mač je za pojas sultana stavljao šarif (arapski: شريف šarīf, plemenit) iz Konye, derviš mevlevija kojeg se pozivalo u Carigrad posebno za ovu prigodu. Ustaljeno je mišljenje da je ova čast bila rezervirana isključivo za vođu ovog sufitskog reda, još od vremena Osmana I. kada je uspostavio svoju prijestolnicu u Konyi 1299. godine, prije nego što je glavni grad premješten u Bursu i kasnije u Carigrad. Međutim, analiza zapisa o obredu pokazuje da to uglavnom nije bio slučaj. U većini slučajeva obred je vodio Šeik ul-Islam i/ili Naqib al-Ashraf. Ponekad bi im se pridružili Silahdar Aga (glavni sultanov štitonoša), Aga Janjičar (poglavar janjičara) ili jedan od vođa tarikata. U samo sedam od trideset opisanih obreda je poglavar mevlevija bio uključen.

Sve do kasnog devetnaestog stoljeća ulazak nemuslimanima u džamiju u Eyüpu i nazočnost obredu bili su zabranjeni. Prvi koji je od ove tradicije odustao bio je Mehmed V., čiji je obred stavljanja Osmanovog mača bio otvoren za ljude različitih vjera. Održana je 10. svibnja 1909. te su joj nazočili predstavnici svih vjerskih zajednica u carstvu, Šeik ul-Islam, Ekumenski Patrijarh Konstantinopola, glavni rabin i predstavnik Armenske Apostolske Crkve. Činjenica da su nemuslimani mogli nazočiti obredu omogućila je novinarima New York Timesa da napišu detaljno izviješće. Između ostalog u izvješću stoji: "Nakon što je izašao iz džamije, Mehmed V. je isukao sablju svoga pretka, Osmana I., osnivača Osmanskog carstva iz korica i stojeći na trgu podigao oružje visoko u zrak te ovim drevnim običajem preuzeo kontrolu nad Turskim carstvom." Mehmed VI., brat i nasljednik Mehmeda V. otišao je korak dalje i dozvolio filmsko snimanje obreda održanog 3. srpnja 1918. godine. Budući da je bio zadnji osmanski sultan ovo je jedini snimljeni obred.

Izvori

Bibliografija

Mačevi
Osmansko Carstvo

Osmanov mač


Abdülaziz Av Köşkü ya da başka bir adıyla Kasr-ı Hümayun, İzmit'te bulunan barok ve ampir üslupta bir köşktür. Son şeklini Abdülaziz devrinde alan yapı, Osmanlı Devleti'nde İstanbul dışında yapılan tek küçük saray olarak bilinir. Mimarı Garabet Amira Balyan'dır. Günümüzde müze olarak kullanılmaktadır.

Bina, Milli Mücadele yıllarında Atatürk'ün gerçekleştirdiği iki önemli toplantıya ev sahipliği yaptı. 1967'den beri müze olarak hizmet veren av köşkü, 17 Ağustos 1999 depreminde hasar gördü. 16 Ocak 2007 tarihinde "Saray müze" olarak yeniden ziyarete açıldı.

Tarihçe

Osmanlı dönemi

Osmanlılar döneminde İzmit'te ilk saray, IV. Murat döneminde inşa edilmişti. 1766 depremi sonucu yıkılan yapının bulunduğu yere daha sonra çeşitli dönemlerde yapılan saray binaları farklı nedenlerle yanıp yıkıldı. Günümüze ulaşan av köşkü, Sultan Abdülaziz döneminde inşa edilmiştir. Mevcut binasının altındaki duvar kalıntılarının IV. Murat döneminde yapılıp depremde yıkılan ilk saraya ait olduğu düşünülmektedir.

Osmanlı padişahları arasında yurt gezisine çıkan ilk padişah olan II. Mahmut, 1833 yılında İzmit'e gelişinde konakladığı Altıncıoğlu Konağı 'nın batısında, Tersane'yi gören bir saray inşa edilmesini istemişti. Böylece IV. Murad döneminde yapılıp sonra yanmış olan sarayın yerinde yeni bir saray inşa edildi. 1836 yılında II. Mahmut'un, İzmit'i 1836 yılında gerçekleşen ikinci ziyaretinde "Kasr-ı Hümayun"'da kaldığı bilinmektedir.

II. Mahmut devrinde inşa edilmiş Kasr-ı Hümayun, Abdülmecit döneminde yandı ve yerine 1855 yılında bir av köşkü inşa edilmeye başlandı. 1859 yılında yangın geçiren yeni bina, son şeklini Abdülaziz devrinde aldı. Abdülaziz'in, Haydarpaşa-İzmit demiryolunun hizmete açılacağı 1875 tarihinde İzmit'teki törene gelmesi nedeniyle yeniden yapılan binanın mimarı, Dolmabahçe Sarayı'nın mimarı olarak mimarlık tarihine geçen Garabet Amira Balyan'dır.

12 Eylül 1909 günü İzmit'e gelen Sultan Reşat,  bu yapıda konaklamış Osmanlı padişahlarındandır. Trenle İzmit'e gelen padişah, bir gece av köşkünde konakladıktan sonra 13 Eylül 1909'da İstanbul'a Sultan kayığı ile dönmüştü. Padişahın İzmit'te bulunduğu sırada yanında bulunan devlet görevlilerinin konaklaması için yanına plan ve projeleri birbirinin aynı iki yapı inşa edildi. Bu ikiz yapılardan birisi günümüze kadar gelebildi. Diğeri, daha sonra yıktırılıp yerine Vali Konağı işlevi gören yapı inşa edildi.

İstanbul dışında yapılan tek küçük saray olan bu yapı, İzmit hükûmet konağının yanmasından sonra hükûmet konağı olarak işlevi gördü; I. Dünya Savaşı sonrasındaki işgal döneminde bir süre İngilizler'e tahsis edildi; daha sonra tekrar hükûmet konağı yapıldı.

Kurtuluş Savaşı yılları
Kurtuluş Savaşı yıllarında Başkumandan Mustafa Kemal Paşa'nın bu binada yaptığı iki toplantı ülke tarihi açısından önemli görülür: Birisi 18 Haziran 1922 günü Fransız yazar Claude Farrère ile görüşerek ülkede verdiği kurtuluş mücadelesini anlatması; diğeri ise 16 Ocak 1923'te bazı İstanbul gazetelerinin başyazar ve yazar konumundaki gazetecilerle yaptığı Lozan Barış Konferansı, yeni Türkiye  devletinin temel esasları, hükûmet ve yönetim şekli, Saltanat ve Hilafet meseleleri, toplum hayatının  çeşitli alanlarında yapılacak inkılaplar, siyasî parti olarak  bir "Halk Fırkası"'nın kurulması" gibi konuları görüştüğü basın toplantısıdır.

Müzeye dönüştürülmesi
Bina, cumhuriyet döneminde Vilayet ve Ziraat Odaları tarafından kullanıldı. Milli Eğitim Bakanlığı 1964 yılında Av Köşkü binasını Müze
ve kütüphane olarak kullanılmak üzere onarıma karar verdi. O güne kadar bir çeşit depo-müze olarak kullanılmakta olan Necatibey İlkokulu bahçesindeki eserler Av Köşkü bahçesine nakledildi. Arkeolog Mahmut Akok'un düzenlediği müze, 27 Haziran 1967'den resmen ziyaret açıldı. Yapının bahçesinde arkeolojik buluntular, iç mekanda
ise Osmanlı sarayına ait eşyalar ve bazı etnografik eserler sergilendi.

1992 yılında restore edilen müze binası, 17 Ağustos 1999 depreminde ağır hasar gördü. Deprem sonrasında müzenin restorasyonu 2005 yılında tamamlandı ve  16 Ocak 2007 tarihinde "Saray-Müze" olarak yeniden ziyarete açıldı.

Mimari özellikleri

Abdülaziz Av Köşkü, bodrum katı ile birlikte üç katlı kâgir bir binadır.  Abdülaziz döneminde inşa edilmiş av köşklerinin tipik bir örneğidir.  Dış cephesi ve duvar resimleriyle barok, rokoko, neoklasik ve ampir üsluplarının görüldüğü eklektik bir karakter gösterir. İhtişamlı saray kapısı batı yönündedir. Bugün müze girişi olarak kullanılan kapı, yapının güney cephesindedir. Ayrıca aktif durumda olmayan bir kapı da doğu cephesinde bulunur. Güney cephedeki mermer kaplı girişte çift taraflı basamaklarla ortadaki giriş kapısına ulaşılır. Cepheye hakim ince, uzun, yuvarlak kemerli pencereleri,  İzmit yöresi kamu yapıları cepheleriyle benzerlik gösterir. Zemin katın mermer döşemeli salonunun iki yanında iki oda, arka tarafta hizmetçi odaları bulunur. Orta salonun gerisinde iki yönlü merdivenlerle üst kata ulaşılır. Üst katta, ortadaki divanhanenin iki yanında birisi dinlenme, diğeri yatak odası olarak kullanılan iki oda vardır.

Tavan süslemeleri
Yapının tavan resimlerinin kim tarafından yapıldığı kesin olarak bilinmez. Kimi kaynaklarda İzmit Hünkâr Kasrı'nın iç süslemesini 1858 yılında Sepon Bezirciyan'ın yaptığı ve bu işteki başarısı sayesinde saray nakkaşı olduğu belirtilir.  Müze tanıtma yazısında ise tavan süslemelerinin Fransız ressam Sasson tarafından sıva üzerine yağlıboya olarak yapıldığı ifade edilmiştir.  Sultan Abdülaziz döneminde yapılan Beylerbeyi Sarayı'nın süslemeleri ile İzmit'teki yapının süslemeleri arasındaki benzerlik göz önüne alınarak Beylerbeyi Sarayı'nı resmeden Mabeyn-i Hümayun ressamı Mason Bey'in İzmit'teki yapının da bezemesini yapmış olabileceği, kendisinden "Sason" olarak bahsedilen sanatçının "Mason" olabileceği ileri sürülmüştür. Kaynaklarda, tavan resimlerinin 1890 yılında ressam Azerian tarafından yapıldığı da geçmektedir. Dolmabahçe Sarayı Hazine-i Hassa Arşivi kayıtlarındaki 1903-1904 tarihli bir belgede sarayın duvar resimlerinin "adeta yenilendiği" belirtilmiştir.

Peyzaj
Bahçede geniş yeşil alanlara yer verilmiştir. Yapıda Fransız barok tarzı peyzaj sanatının izleri görülür. Küçük sarayın gösterişli mimari yapısını göz önüne çıkaran sadelikte bir bahçe düzeni vardır. 2019 yılında müzenin yılda ortalama 36bin ziyaretçi ağırladığı açıklanmıştır.

Mobilyaları

Müzede 19. yüzyıl Osmanlı saraylarında kullanılan eşyalar sergilenmektedir. Batılı üslupta olan mobilyaların yanı sıra geleneksel yapım tekniğine sahip olanlar da bulunmaktadır.  Sedefli Oda 'da yer alan, sedef kakmalı sandalyeler ve tahttan oluşan oturma takımının yerli üretim olma olasılığı yüksek görülür.  Mobilya üslupları ile duvar resimlerinin üslubu birbirini tamamlar niteliktedir. Örneğin Divanhane'deki duvar resimlerinde bulunan sancak, arma, müzik aleti gibi sembollerin aynı mekândaki mobilyalarda da yer aldığı görülür.

Rokoko üslubunda aynalar, neo-klasik ve ampir üslubu yansıtan konsol ve dolaplar sarayın başlıca mobilyalarıdır. Mobilyalar üzerinde V. Murat arması,  ay-yıldız motifleri görülebilir. Sergilenen mobilyaların bir kısmı yapının müzeye dönüştürülmesinden sonra başka saraylardan bu müzeye sergileme amacıyla getirilmiştir.

Müzenin bölümleri

 Atatürk Odası
 Sedefli Oda
 Kabul Salonu / Divanhane
 Yatak Odası
 Hünkâr Hamamı

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Müze broşürü

İzmit'teki müzeler
Türkiye'deki köşkler
Abdülaziz

Av Köşkü Saray Müzesi


Hoțul din Bagdad (în ) este un film de aventuri alb-negru mut din 1924 regizat de Raoul Walsh. În rolurile principale au jucat actorii Douglas Fairbanks, Snitz Edwards și Charles Belcherand. Scenariul este scris de  Achmed Abdullah și Lotta Woods, o ecranizare liberă a basmelor din O mie și una de nopți. Filmul spune povestea unui hoț care se îndrăgostește de fiica califului din Bagdad. În 1996, filmul a fost selectat pentru păstrarea în Registrul Național de Film al Statelor Unite de către Biblioteca Congresului ca fiind "cultural, istoric sau semnificativ din punct de vedere estetic".

Note

Filme regizate de Raoul Walsh
Filme din 1924
Filme bazate pe O mie și una de nopți

Hoțul din Bagdad (film din 1924)


Stephanie Garber é uma autora americana de ficção para jovens adultos conhecida pela série Caraval. Ela já foi a autora best-seller número 1 do New York Times e do Sunday Times com a série Caraval, que foi traduzida em mais de 25 idiomas.

Biografia
Stephanie Garber cresceu no norte da Califórnia, onde foi comparada com personagens fictícios com imaginação selvagem e traços teimosos. Quando ela não está escrevendo, ensina escrita criativa.

Garber era uma diretora residente da faculdade quando começou a escrever nas horas vagas. Ela escreveu vários romances e recebeu muitas rejeições até que seu quarto livro, uma ópera espacial, chamou a atenção de um agente literário. Quando a ópera espacial não conseguiu vender, Garber escreveu Caraval.

Quando ela não está escrevendo, ela geralmente está lendo ou assistindo programas de televisão com vampiros. Agora que seu sonho de se tornar uma autora publicada se tornou realidade, seu novo sonho é visitar o restrito Clube 33 na Disneylândia.

Obras

Trilogia Caraval
 Caraval (2017) (Novo Conceito, 2017)
 Legendary (2018) Lendário (Novo Conceito, 2019)
 Finale (2019)

Once Upon a Broken Heart
 Once Upon a Broken Heart (2021)
 The Ballad of Never After (a publicar, 2022)

Ver também
 N. K. Jemisin
 Marie Lu
 Sabaa Tahir
 Scott Lynch
 Justin Cronin
 Mary Hoffman

Ligações externas
 Website oficial da Stephanie Garber (em inglês)

Pessoas vivas
Mulheres romancistas dos Estados Unidos
Mulheres na literatura
Escritores de livros de fantasia
Escritoras do século XXI

Stephanie Garber


Virtuální (dt. Virtuell) ist das dritte tschechischsprachige Studioalbum der polnisch-tschechischen Pop-Rock-Sängerin Ewa Farna. Veröffentlicht wurde das Album am 26. Oktober 2009 durch die Universal Music Group.

Wissenswertes
Die US-amerikanische Sängerin Kimberly Caldwell, bekannt aus der zweiten Staffel von American Idol, hat den Titel "Jen tak" als "Going Going Gone" für ihr Debütalbum Without Regret (2011) gecovert. 2010 hat Miley Cyrus den Titel "Kdo dá víc" als "Kiss It Goodbye" für das Soundtrackalbum Hannah Montana Forever gecovert.

Singles
Die erste Singleauskopplung Toužím erschien am 21. September 2009. In Tschechien debütierte der Titel auf Platz 54 und erreichte nach 6 Wochen die Höchstposition 14. Die zweite Single Ty jsi král, die 2009 erschien, ist an Michael Jackson gewidmet. 2010 erschien die dritte Singleauskopplung Maska, die in Tschechien Platz 57 in den Singlecharts erreichte.

Titelliste

Kommerzieller Erfolg
Virtuální debütierte in den tschechischen Albumcharts auf der Position drei, wo es sich dann vier Wochen in den Top 10 hielt. Darauf konnte sich das Album noch einmal vier Wochen in den Top 20 halten. Danach hielt sich das Album weitere fünf Wochen in den Top 50. Insgesamt war das Album 24 Wochen in den tschechischen Albumcharts vertreten. Mit 8.000 verkauften Exemplaren erhielt das Album in Tschechien die Goldene Schallplatte verliehen.

Einzelnachweise

Album 2009
Album (Pop)
Album (Rock)

Virtuální


Sopor Aeternus & the Ensemble of Shadows (Latin: sopor æternus "evig søvn"; ofte omtalt som Sopor Aeternus eller Sopor) er et darkwave musikprojekt fra Frankfurt, Tyskland der blev startet i 1989 af Anna-Varney Cantodea. Anna-Varneys musik er ekstremt personlig, melankolsk og pessimistisk, og trækker på en række forskellige musikgenre. Den har siden begyndelsen oparbejdet kultstatus.

Diskografi

Demo
 Es reiten die Toten so schnell… (1989)
 Rufus (1992)
 Till Time and Times Are Done (1992)

Studiealbum
 Ich töte mich... (1994)
 Todeswunsch (1995)
 The Inexperienced Spiral Traveller (1997)
 Dead Lovers' Sarabande (Face One) (1999)
 Dead Lovers' Sarabande (Face Two) (1999)
 Songs from the Inverted Womb (2000)
 Es reiten die Toten so schnell (2003)
 La Chambre d'Echo (2004)
 Les Fleurs du Mal - Die Blumen des Bösen (2007)
 A Triptychon of Ghosts (Part Two) - Have You Seen This Ghost? (2011)
 Poetica - All Beauty Sleeps (2013)
 Mitternacht (2014)

EP'er og remix-album
 Ehjeh Ascher Ehjeh (1995)
 Voyager - The Jugglers of Jusa (1997)
 Flowers in Formaldehyde (2004)
 Sanatorium Altrosa (Musical Therapy for Spiritual Dysfunction) (2008)
 A Triptychon of Ghosts (Part One) - A Strange Thing to Say (2010)
 A Triptychon of Ghosts (Part Three) - Children of the Corn (2011)
 Angel of the Golden Fountain (2015)

Singler
 "The Goat / The Bells Have Stopped Ringing" (2005)
 "In der Palästra" (2007)
 "Imhotep (2011)

 Andre udgivelser
 Jekura - Deep the Eternal Forest (1995) – en opsamling mde fire sange af Sopor Aeternus
 Nenia C'alladhan (2002) – et selvbetitlet sideprojekt med Constance Fröhling
 Like a Corpse Standing in Desperation (2005) – et boks-sæt med sjældne numre og albums
 The Goat and Other Re-Animated Bodies'' (2009) - DVD af tidligere udgivne videoer

Referencer

Eksterne henvisninger
 Sopor Aeternus' Official Website
 Blog of Anna-Varney Cantodea
 Sopor Aeternus at VampireFreaks.com

 Sopor Aeternus on Reverbnation.com
 Official Sopor Aeternus retailer

Musikgrupper fra Tyskland
Musikgrupper fra 1989

Sopor Æternus & the Ensemble of Shadows


Rasmus Klump er en dansk tegnefilmserie fra 1995 til 1998, der er baseret på Carla og Vilhelm Hansens tegneserie af samme navn. Tegnefilmserien består af 52 afsnit på 6 minutter hver. Den blev produceret af A. Film med instruktion af Karsten Kiilerich, Phil Kimmelman og Dietmar Kremer. Serien er udgivet på dvd både som samlet sæt og fordelt på flere dvd'er.

Serien handler om bjørnen Rasmus Klump, der sejler rundt i det gode skib Mary sammen med sine venner, pingvinen Pingo, pelikanen Pelle og sælen Skæg. Undervejs møder de mange forskellige personer og har mange muntre oplevelser. Og når de vender hjem, venter Rasmus Klumps mor Mary altid med en solid omgang pandekager.

Stemmer
 Simon Caspersen - Rasmus Klump
 Mads Sætter-Lassen - Pingo
 Simon Stenspil - Pelle
 Ole Fick - Skæg
 Kirsten Cenius - Rasmus Klumps mor Mary
 Lasse Lunderskov
 Jens Sætter-Lassen
 Søren Sætter-Lassen
 Annevig Schelde Ebbe
 Anne Lorentzen

Afsnit
Afsnitslisten er baseret på dvd-udgivelsen fra 2011. I 2004 blev serien udgivet fordelt på fire dvd'er. Dengang manglede afsnittet Rasmus Klump som mekaniker imidlertid, så der kun var 51 afsnit i alt.

Eksterne henvisninger

Noter

Animerede tv-serier fra Danmark
Rasmus Klump

Rasmus Klump (tegnefilmserie)


Jockey Club Român este una dintre primele instituții private ale României, dovedind apartenența la aspirațiile înalte ale societății din plan internațional. Fondat în anul 1875, istoria sa este strâns legată de cea a României, iar în prezent este probabil una dintre cele mai longevive instituții europene, continuându-și misiunea de a reprezenta România în cadrul Federațiilor internaționale de galop. Este al treilea Jockey Club din lume din punctul de vedere al vechimii, fondat după cel Englez și Francez, marcând preocupările celor 95 de membri fondatori pentru sincronizarea culturii românești la valențele occidentale.

Titulatura completă de Jockey Club - Societatea de Încurajare pentru Îmbunătățirea Rasei Cailor în România reflectă misiunea de a proteja și dezvolta cu prioritate calul Pur Sânge Englez în țara noastră.

Istoric
Începutul modern al curselor de galop în România - sportul regilor - este strâns legat de activitatea Jockey Club. Organizarea instituției este definită încă de la începuturi prin misiunea unită a celor două unități organizatorice: Comitetul Cercului și Comitetul Alergărilor, mediate de către cei doi Vicepreședinți.

Regii României au fost încă de la fondare Președinți de Onoare, sprijinind valorile culturale și sportive ale societății, o tradiție continuată de Regele Mihai I al României.

Sediul actual al Clubului se află lângă Ateneul Român, pe strada Episcopiei la numărul 9, în Sectorul 1, sediu dobândit în perioada interbelică. «Palatul Jockey Club», cum a fost denumit în epocă, este opera faimosului arhitect G.M. Cantacuzino, membru al Clubului, reprezentând un reper pentru stilul caracteristic.

La sediul Clubului, asociat Comitetului Cercului, s-au întrunit vârfuri ale societății românești, printre membri aflându-se descendenți ai marilor familii boierești alături de nume ilustre din diferite ramuri ale artei, științelor, împreună contribuind la formarea României moderne, cât și la extinderea fenomenului curselor de galop. Dintre membrii istorici sunt amintiți cu deosebită considerație: Theodor Aman, Constantin Argetoianu, Ion Brătianu, I.C. Brătianu, Gh. Gr. Cantacuzino (Nababul), Lascăr Catargiu, George Enescu, Manole Filitti, Ion Ghica, Mihail Kogălniceanu, Gheorghe Manu, Alexandru Marghiloman, Alexandru Paleologu, Victor Slăvescu, Barbu Știrbey și alte personalități care au marcat domeniul lor de activitate.

Din anul înființării, Jockey Club a avut rolul instituției de reglementare a întregului fenomen hipic, organizând cursele reprezentative de galop corespondente din plan internațional; în iulie 1875 a organizat primul Derby Român, iar pe 12 octombrie 1875 a organizat, tot pentru prima dată, Premiul Jockey Club Român, cursa destinată cailor cu cele mai bune rezultate înregistrate din fiecare an.

În anul 1906 Jockey Club a oferit Bucureștiului Hipodromul de la Băneasa, construit după standardele internaționale ale acelui timp. Prin Comitetul Alergărilor, Clubului îi revenea rolul de a organiza aici toate cursele de cai pentru un public ce atingea și cifra de 20.000 de spectatori în perioada interbelică, alergările de galop devenind unele dintre principale fenomene mondene ale epocii.

Calendarul alergărilor a cuprins mii de curse prin intermediul cărora a fost ameliorată rasa de cai Pur Sânge Englez. Dintre caii care au marcat genealogia ecvină în România se numără Zori de Zi, Firdaussi, Coquin, Motan, Mosquito, Fantastic ș.a., înrudiți direct cu legende ale sportului internațional. Demolarea Hipodromului în anul 1961 a oprit tot avântul pe care acest sport îl avea în România.

Cu inspirația etalonului interbelic, dar și prin cooperarea cu instituțiile naționale, la puțin timp după reluarea activității Clubului de după 1990 a fost relansat fenomenul curselor de galop la Hipodromul de la Mangalia. Inițiativa Vicepreședintelui Manole Filitti, susținută de colegii săi din conducerea Jockey Club și în strânsă cooperare cu instituțiile de profil, a condus la organizarea a peste 55 de reuniuni, 352 de curse, pentru 100 de cai partanți în medie pe an, în perioada 1996 - 2002. În anul 2000 a avut loc primul Derby de Galop de după 1990, câștigat de calul Datina.

Epuizarea surselor de finanțare precum și lipsa unui hipodrom modern au dus la sistarea curselor până în anul 2018. Mulțumită modernizării Hipodromului de Trap de la Ploiești, căruia i s-a adăugat pista de galop, a avut loc cea de-a doua renaștere a calului Pur Sânge Englez în România. Jockey Club și-a reluat astfel rolul inițial, după o perioadă în care a susținut prin numeroase premii concursurile de echitație din România, evenimente care aveau loc la nivel înalt și la Hipodromul de la Băneasa. În strânsă cooperare cu CSM Ploiești și Complex Hipodrom Ploiești, calendarul de curse este restabilit pentru a continua o tradiție reprezentativă pentru România cu scopul de a restabili sincronizarea necesară cu fenomenul occidental.

Parteneri în această misiune sunt forurile internaționale în rândul cărora Jockey Club reprezintă România: IFHA – International Federation of Horseracing Authorithies precum și European and Mediterranean Horseracing Federation, cărora li se alătură organizațiile internaționale ale Stud Book-ului cailor Pur Sânge Englez (Throroughbred) cu rolul de a înregistra genealogia și toate rezultatele sportive ale cabalinelor. Împreună dezvoltă soluțiile integrate ca sportul hipic românesc să ocupe din nou rolul meritat, atât din punct de vedere moral, genetic, cât și din punct de vedere economic.

Ameliorarea rasei cailor este posibilă prin susținerea fenomenului de curse ale cărui rezultate sunt trecute în Stud Book – Registrul genealogic în paginile căruia este înregistrat efectivul complet de cai Pur Sânge Englez din fiecare țară, valabil de la primele curse din Marea Britanie până în prezent, document prin care este atestat pedigriul internațional al cailor. Începutul curselor moderne în România a însemnat, totodată, fondarea Stud Book-ului Român, inițiat și păstrat de Jockey Club până în momentul preluării registrului de către diferite instituții ale statului în perioada regimului comunist. După o întrerupere de peste 70 de ani, Stud Book-ul a fost încredințat Jockey Clubului, anul 2019 reprezentând restabilirea rolului istoric al autorității privind Registrul genealogic al cailor Pur Sânge Englez în România, în conformitate cu legislația Uniunii Europene.

Vezi și
 Hipodromul Băneasa
 Echitație
 Călărie
 Alexandru Marghiloman
 DERBY ROMÂN

Referințe

Legături externe
 Pagina web oficială a Jockey Club Român
 Jockey Club reîncepe tradiția curselor de galop în România. Primul eveniment va avea loc duminică, la Complex Hipodrom Ploiești
 Jockey Club, autoritate privind registrul genealogic – Stud Book – al cailor Pur Sânge Englez în România
 Manole Filitti: "Pornim la drumul reconstituirii unei vieți dinamice și prospere a calului în România". Alergări de galop la Mangalia 1996 – 2002.
 Despre Premiul Jockey Club
 Despre Jockey Club Român

Sporturi ecvestre
Călărie
Monarhia în România
Fondări în 1875

Jockey Club Român


هوندا سيتي هي سيارة مدمجة تنتجها شركة تصنيع السيارات اليابانية هوندا ومخصصة للسوق الآسيوي.

بدءا من عام 2005م عرفت السيارة باسم هوندا فيت أريا بجانب سيتى. وتعد السيتي سيارة صالون مبنية على قاعدة السيارات الصغيرة من هوندا مثل هوندا فيت/جاز. من الخصائص المشتركة بين سيتي وجاز هو موضع خزان الوقود، في السيارتين تم استبدال موضع الخزان من أسفل المقاعد الخلفية إلى أسفل المقاعد الأمامية، مما أعطى مساحة واسعة في الخلف.

الجيل الأول (1981-1985)
ظهر الجيل الأول عام 1981.

الجيل الثاني (1986-1994)
قامت هوندا بإحلال الجيل الأول بجيل جديد عام 1986م. ظل هذا الجيل في الإنتاج حتى عام 1994م. وظهر اسم «فيت» أيضا كبديل لـ «سيتي». تم معظم السوق الأوروبى والأسترالى تم إحلال البديل لسيتى عام 1999 بطراز هوندا لوجو. لم يكن هناك طراز وسيط بين الجيلين.

الجيل الثالث (1996-2002)
الجيل الثالث ارتكز على قاعدة هوندا سيفيك من الجيل الرابع (EF Civic). هذا الجيل صمم وبيع لسوق جنوب شرق آسيا فقط. بقيت السيتي طرازا مدمجا دون السيفيك ولكنها سيدان ذات أربعة أبواب وكانت تصنع في باكستان، تايلاند، أندونسيا، الفلبين، والهند. تم تعديل الشكل الخارجى عام 2000 وتمت إضافة محرك سعة 1.5 لتر.

هوندا سيتي 2012
في العام 2008 قامت شركة هوندا اليابانية بإطلاق الجيل الخامس من الطراز العائلي المدمج سيتي، حيث تندرج هذه السيارة تحت قائمة السيارات العائلية الصغيرة مناسبة السعر ذات الاستهلاك المقبول للوقود. يتميز الشكل الخارجي لطراز هوندا سيتي 2012 الجديد كلياً بمقدمة انسيابية، تشتمل على أضواء أمامية طولية ممتدة على الجوانب، وشبك تهوية أمامي أنيق مزين بشعار هوندا وبخطوط ثلاثية، وعلى صادم رياضي يحتوي على شبك تهوية صغير وأضواء ضباب شبه دائرية على أطرافه. كما وتتمتع سيتي الجديدة في الخلف بأضواء كبيرة مضلعة الشكل، تجمع ما بين غطاء الصندوق الخلفي الصغير، والصادم الكبير الذي يحتوي على مخرج عادم مطلي بالكروم. وتتمتع المقصورة الداخلية في هوندا سيتي 2012 الجديدة كلياً، بمقود شبابي متعدد الوظائف يمكّنك من التحكم بالنظام الصوتي والراديو ومثبت السرعة، ولوحة عدادت واضحة ذات إضاءة برتقالية، ومقاعد مريحة.كما وتتمتع هوندا سيتي الجديدة بكونسول وسطي يحتوي على أزرار التحكم بالراديو والموسيقى، بالإضافة إلى مساحات تخزين عديدة وحاملة أكواب أمام ذراع ناقل التروس.

مراجع

وصلات خارجية
 تقرير هوندا سيتي

انظر أيضًا

سيارات اخترعت في 1981
سيارات تدفع بجميع العجلات
سيارات تركيا
سيارات دفع أمامي
سيارات ذات ناقل حركة ذو تعشيق مستمر
سيارات صالون
سيارات صغيرة
سيارات عائلية صغيرة
سيارات عقد 1990
سيارات عقد 2000
سيارات عقد 2010
سيارات عقد 2020
سيارات متحولة
سيارات هجينة
سيارات هوندا
هاتشباك

هوندا سيتي


Reykjanesbær er et byområde og 145 km² stor kommune i det sydvestlige Island i regionen Suðurnes mellem Hafnarfjörður, og den udgøres af byerne Keflavik, Njarðvík, landsbyen Hafnir og siden 2006 Ásbrú. Kommunen blev skabt i 1995, da indbyggerne i de tre byer stemte om at slå sig sammen til én. Reykjanesbær er det femtestørste byområde i Island.

Geografi
Af de fire byer er Keflavik den største, mens Hafnir er den mindste og ligger omkring 10 km fra Keflavik. Keflavik og Njarðvík var oprindeligt separate byer, men voksede efterhånden sammen i løbet af anden halvdel af det 20. århundrede, indtil det eneste, der adskilte dem, var en enkelt vej: Nordsiden af vejen hørte til Keflavik og sydsiden til Njarðvík. I 2006, da US Navy lukkede NATO-basen i Keflavik, og blev overtaget af udviklingskontoret Kadeco og omdøbt til Ásbrú. Her blev universitet Keilir etableret i 2007 og huser nu flere campusser samt kommercielle virksomheder, såvel nydannede som eksisterende, der flyttede til området.

Fritid
I 2009 åbnede Vikingeverden, et museum om vikingernes verden, i Njarðvík. Islands Rock'n'roll-museum åbnede i 2014 i koncert- og konferencecenteret Hljómahöll. Af andre seværdigheder kan nævnes Islands ældste fyrtårn, Reykjanesviti.

Byområdet har to idrætsklubber, Keflavík ÍF og Ungmennafélag Njarðvíkur, golfklubben Suðurnesja samt en hestesportsklub.

Venskabsbyer
  Kerava, Finland
  Trollhättan, Sverige

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens hjemmeside (islandsk)

Byer på Island

Reykjanesbær


Simion Dragomir (n. 7 iunie 1883, Ohaba, comitatul Hunedoara, Regatul Ungariei – d. secolul al XX-lea, Sibiu) a fost un delegat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Studiile liceale le întreprinde la Blaj, apoi continuă cursurile la facultatea de Drept din Budapesta.

Activitatea politică

Stabilit, fiind avocat, în Ilia, în anul 1913, Simion Dragomir a întreprins o bogată activitate din punct de vedere politic și economic. A contribuit la constituirea Consiliului Național Român din Ilia și a Gărzilor Naționale din jurul acestui sat. Pe lângă acest post, Simion Dragomir l-a mai îndeplinit și funcția de notar public în Ilia, județul Hunedoara.

Simion Dragomir a fost delegat al Cercului electoral Dobra la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
  1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1883
Decese în secolul al XX-lea
Avocați români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Români din Austro-Ungaria
Transilvăneni

Simion Dragomir