Antinatalismul sau antinatalitatea este o poziție filosofică care atribuie o valoare negativă nașterii.  Antinataliștii susțin că oamenii trebuie să se abțină de la procreare deoarece aceasta este un rău moral (unii recunoscând și procrearea altor ființe simțitoare ca fiind un rău moral). În scrierile științifice și în literatură, au fost prezentate diferite baze etice pentru antinatalism. Unele dintre cele mai vechi scrieri care au supraviețuit ideii că ar fi mai bine să nu te fi născut provin din Grecia antică.  Termenul "antinatalism" este în contradicție cu termenul "natalism" sau "pro-natalism" și se presupune că a fost folosit pentru prima dată de Théophile de Giraud (născut în 1968) în cartea sa L'art de guillotiner les procréateurs: Manifeste anti-nataliste.

În religii

În învățăturile lui Buddha (circa 400 î.Hr.), printre cele ale patru adevăruri nobile și la începutul lui Mahāvagga, se interpretată de Hari Singh Gour (1870-1949) după cum urmează:

Nevăzând suferința care apare în viață, omul naște copiii și este, prin urmare, cauza bătrâneții și a morții lor. Dacă ar realiza ceea ce va face, el s-ar opri din procrearea copiilor și ar opri efectul de îmbătrânire și moarte.

Marcioniții credeau că lumea vizibilă este o creație malefică a unui demiurg brut, crud, gelos și furios, pe nume Yahweh. Conform acestei învățături, oamenii trebuie să i se opună, să părăsească lumea, să nu creeze oameni și să se încreadă într-un zeu benevol al milei, care este străin și îndepărtat.

Encratiții au observat că nașterea duce la moarte. Pentru a cuceri moartea, oamenii trebuie să renunțe la procreare: "să nu producă nutriție proaspătă pentru moarte".

Maniheiștii ,    Bogomili    și catarii    credeau că procrearea condamnă sufletul la închisoare în materie rea. Ei au văzut procrearea ca un instrument al unui zeu malefic, demiurg sau al Satanei care încarnează elementul divin în materie și astfel face ca elementul divin să sufere.

Teodiceea și Antropodiceea
Julio Cabrera considera problema de a fi creator în relație cu teodiceea și dezbate că, așa cum ne este imposibil să apărăm ideea unui Dumnezeu benevol ca și creator, este de asemenea imposibil să apărăm ideea unui om bun ca și creator. În paternitate, părintele uman imită părintele divin, în sensul în care educația ar putea fi înțeleasă ca o formă de căutare a "mântuirii", "calea cea dreaptă" pentru un copil. Cu toate acestea, o ființă umană poate decide că este mai bine lipsa suferinței decât prezența ei și să ofere posibilitatea ulterioară de salvare din suferință. În opinia lui Cabrera, răul nu este asociat cu lipsa ființei, ci cu suferința și moartea celor prezenți în viață. Așadar, dimpotrivă, răul fiind asociat cu ființa.

Karim Akerma, din cauza problemei morale a omului ca creator, introduce Antropodiceea, un concept copie pentru Teodicee. El este de părere că, cu cât mai există mai puțină credință în Creatorul - Dumnezeu cel autoputernic, cu atât mai urgentă devine problema antropodității.  Akerma crede că cei care doresc să ducă o viață etică, pentru a cauza o suferință este necesară o justificare. Omul nu mai poate trimite responsabilitatea pentru suferință unei entități imaginare care să stabilescă principiile morale. Pentru Akerma, antinatalismul este o consecință a prăbușirii încercărilor teodicee și a eșecului încercărilor de a stabili o antropodicee. Potrivit lui, nu există nici o metafizică, nici o teorie morală care să justifice facerea de noi oameni și, prin urmare, antropodiceea este imposibil de apărat, precum și teodiceea.

Peter Wessel Zapffe
Peter Wessel Zapffe (1899-1990) privea oamenii ca un paradox biologic. Conștiința a devenit supra-evoluată în oameni, făcându-ne astfel incapabili de funcționare în mod normal precum alte animale: percepția de sine fiind peste așteptări. Slăbiciunea și insignifianța noastră în Cosmos fiind vizibile pentru noi. Vrem să trăim și, totuși, din cauza modului în care am evoluat, suntem singura specie ai cărei membri sunt conștienți că sunt destinați să moară. Suntem capabili să analizăm trecutul și viitorul, atât situația noastră cât și cea a celorlalți, să ne imaginăm suferința a miliarde de oameni (precum și a altor ființe vii) care au trăit în trecut sau astăzi și simțim compasiune pentru suferința lor. Tânjim pentru dreptate și sens într-o lume în care niciuna nu se întâmplă. Acest lucru garantează că viețile persoanelor conștiente sunt tragice. Avem dorințe - nevoi spirituale pe care realitatea este incapabilă a le satisface, iar specia noastă continuă să existe doar pentru că ne limităm conștiința la ceea ce implică realitatea respectivă. Existența umană se rezumă la o rețea întortocheată de mecanisme de apărare, care pot fi observate atât individual cât și social în comportamentul nostru de zi cu zi. Potrivit lui Zapffe, umanitatea ar trebui să înceteze această auto-înșelăciune, iar consecința naturală ar fi extincția ei prin abținerea de la procreare.

Etică negativă
Julio Cabrera a propus un concept de "etică negativă" în opoziție cu etica "afirmativă", adică etică care afirmă existența.   El descrie procrearea ca manipulare, un act dăunător, trimiterea unilaterală și fără consens a unei ființe umane într-o situație imorală, dureroasă și periculoasă. Pentru Cabrera, această situație - viața umană, este "structural negativă" prin faptul că componentele ei sunt în sine adverse. Cele mai comune dintre aceste componente sunt, după părerea lui, următoarele:

 (A) Ființa dobândită de om la naștere descreștere (sau "în scădere"), pe măsură ce începe a se sfârși de la apariția sa, urmând o direcție unică și ireversibilă de descompunere și declin, a cărui desăvârșire care poate avea loc în orice moment.
 (B) De la începutul apariției sale, ființa umană este afectată de trei tipuri de conflict: durere fizică (sub formă de boli, accidente și catastrofe la care este întotdeauna expusă); descurajare (o categorie care cuprinde fenomene cum ar fi lipsa de voință, oboseala, fără putere, senzația de a te simți fără rost, lipsa de motivație, plictiseala și depresiea); și "impediment moral". Conform eticii negative, oamenii sunt "descurajați moral": nu suntem capabili să acționăm moral față de toți ceilalți în toate circumstanțele. Acest impediment nu se produce din cauza unui "rău" propriu al naturii umane, ci din cauza situației structurale în care omul a fost întotdeauna. În această situație, în care oamenii sunt înconjurați de diferite tipuri de durere, spațiul pentru acțiune fiind limitat și interesele diferite sunt adesea în conflict unul cu celălalt. Nu trebuie să avem intenții rele pentru a trata pe alții cu nepăsare; suntem obligați să facem acest lucru pentru a supraviețui, pentru a urma proiectele noastre proprii și a fugi de suferință. Pentru Cabrera, impedimentul moral este cel mai rău lucru în viață și în procreare: prin procreare, cineva creează un alt om care nu va putea să trăiască moral. Cabrera de asemenea atrage atenția asupra faptului că viața este asociată cu riscul constant al unei persoane de a suferii dureri fizice, ceea ce este comun în viață( ca de exemplu din pricina unei boli grave) și susține că simpla existență a unei astfel de posibilități ne împiedică atât din punct de vedere moral cât și din cauza acesteia, putem pierde în orice moment, ca urmare a realizării sale, posibilitatea unei funcționări demne și morale, chiar și într-o măsură minimă.
 (C) Ființa umană este dotată cu mecanisme de creare a unor valori pozitive de orice natură (morală, estetică, religioasă, științifică, erotică, artistică etc.) care funcționează defensiv împotriva A și B, mecanisme pe care omul trebuie să le mențină constant active. Potrivit lui Cabrera, toate valorile pozitive care apar în viață sunt reactive și paliative; ele sunt introduse în lupta permanentă, neliniștită și incertă împotriva ființei uzate dobândită la naștere și în cele din urmă sunt înfrânte de consumul ei total. Cabrera consideră că un număr mare de oameni din întreaga lume nu pot rezista acestei lupte împotriva structurii terminale a ființei lor, ceea ce duce la consecințe distrugătoare pentru ei și pentru alții: sinucideri, boli mintale majore sau minore sau comportament agresiv. El acceptă că viața poate fi, în condiții normale și chiar în condiții anormale și dramatice, suportabilă (deși, de exemplu, poate deveni insuportabilă în fața unei boli grave sau a unei mari nedreptăți sociale) și, de asemenea, că oamenii sunt capabili prin merite și eforturi proprii - să facă viața nu numai suportabilă, ci chiar foarte plăcută (dar nu toate viețile, deoarece prețul unei vieți plăcute pentru unii poate fi și adesea este o viață neplăcută pentru alții), totuși, el consideră problematică procrearea cuiva pentru ca ei să încerce să-și facă viața plăcută luptând împotriva situației dificile și opresive în care sunt puși prin procreare. În opinia lui Cabrera, pare mai rezonabil să nu îi  punem în situația în care vor trebui să reacționeze, atunci când rezultatele sunt întotdeauna incerte. El concluzionează că: "orice ne spunem pentru a putea continua să trăim, nu are sens pentru cineva care nu există".

Cabrera numește acest set de caracteristici A-C "terminalitatea de a fi".

Cabrera privește procrearea ca o manipulare ontologică și totală: însăși ființa cuiva este fabricată și folosită, spre deosebire de cazurile intra-lumești în care cineva este plasat într-o situație vătămătoare, în cazul procreării neexistând nici o șansă de apărare. Potrivit lui Cabrera, manipularea în procrearea este vizibilă în primul rând în caracterul unilateral și neconsensual al actului, astfel încât procrearea să fie ca atare și în mod inevitabil asimetrică; fie că este premeditată, fie că este un produs al desconsiderării, este întotdeauna legat de interesele (sau dezinteresele) altor oameni, nu al omului creat. În plus, Cabrera subliniază că, în opinia sa, manipularea procreării nu se limitează, în general, la actul creației în sine, ci este continuată în procesul de creștere a copilului, unde ele sunt influențate în funcție de preferințele părinților și pentru satisfacția lor. El subliniază faptul că, deși nu este posibilă evitarea manipulării în timpul procreării, este perfect posibilă evitarea procreării în sine iar atunci nu este încălcată nici o regulă morală iar copilul nu este rănit în nici un fel. Potrivit lui Cabrera, în etică, inclusiv în etica afirmativă, există un concept general pe care el îl numește "Articulația etică minimală", "AEM" (tradus anterior în engleză ca "Fundamental Ethical Articulation" și "FEA"): considerarea intereselor oamenilor, fără manipularea lor și fără sa îi rănesc. Procrearea pentru el este o încălcare evidentă a AEM.  În opinia sa, valorile incluse în AEM sunt acceptate în etica afirmativă pe scară largă, fiind chiar elementele ei de bază și, dacă sunt abordate radical, ar trebui să ducă la refuzul procreării. Cabrera distinge între "moartea structurală" ("MS" sau pur și simplu mortalitate), procesul de moarte inițiat prin naștere și "moartea punctuală" ("MP"), momentul în care cineva încetează să existe. În opinia sa, recunoașterea morții (în sensul MS) ca o răutate și regretul că trebuie să moară, ar trebui să fie identică cu recunoașterea nașterii ca fiind o răutate și regretul a fi născut, deoarece nu este posibil să te naști într-un mod nemuritor.

Imperativul Kantian
Julio Cabrera, David Benatar (născut în 1966), și Karim Akerma  susțin că procrearea este contrară imperativului practic al lui Immanuel Kant (conform lui Kant,un om nu ar trebui niciodată folosit ca mijloc, dar totdeauna în același timp ca scop). Ei susțin că o persoană poate fi creată de dragul părinților sau altor oameni, dar este imposibil să creezi pe cineva pentru binele lui; și prin urmare, după recomandarea lui Kant, nu ar trebui să creăm oameni noi. Heiko Puls dezbate că considerațiile lui Kant asupra atribuțiilor părintești și procrearea umană implică, în general, argumente pentru un antinatalism justificat din punct de vedere etic. Cu toate acestea, Kant, în opinia lui Puls, respinge această poziție în teleologia sa din motive meta-etice .

Nu există nicio posibilitate de a obține consimțământul
Julio Cabrera, Seana Shiffrin, Gerald Harrison, Julia Tanner și Asheel Singh susțin că procrearea este problematică din punct de vedere moral din cauza imposibilității de a obține consimțământul de la omul care urmează să fie creat.

Julio Cabrera susține că procrearea reprezintă o încălcare a autonomiei, deoarece nu suntem în stare să obținem consimțământul omului atunci când acționăm în numele lui prin procreare și că un om rațional, care are informații fiabile despre situația umană și care ar avea capacitatea de a vorbi existența sa ar putea sa nu fie de acord cu nașterea sa și experiența răurilor asociate cu existența (aceasta este o referință la un experiment de gândire propus de Richard Hare, care susține că nașterea ar fi fost, fără îndoială, aleasă).

Seana Shiffrin enumeră patru factori care, în opinia ei, pun o problemă în justificarea prezumției de consimțământ:

 (1) miza unui mare rău nu există dacă actiunea nu este împlinită;
 (2) dacă acțiunea este făcută, suferința persoanei create persoana poate fi foarte mare;
 (3) o persoană nu poate scăpa de condiția impusă fără piereri enorme (sinuciderea fiind adesea o opțiune fizică, emoțională și morală);
 (4) consimțământul ipotetic nu se bazează pe valorile persoanei care suporte o condiție impusă.

Gerald Harrison și Julia Tanner dezbat că atunci când vrem să influențăm în mod semnificativ pe cineva prin acțiunea noastră și nu este posibil să obținem consimțământul acestuia, atunci implicit nu ar trebui să executăm o astfel de acțiune. Excepția este, potrivit lor, în acțiuni prin care vrem să împiedicăm rănirea ți mai gravă a unei persoane (de exemplu, împingând pe cineva din calea unui pian care cade). Totuși, în opinia lor, astfel de acțiuni cu siguranță nu includ și procrearea, deoarece înainte de luarea aceastei acțiuni persoana nu există.

Asheel Singh subliniază că nu trebuie presuăunem că existență este întotdeauna un rău pentru a recunoaște antinatalismul ca o viziune corectă. În opinia sa, este suficient să credem că nu există nici un drept moral de a provoca răni severe care pot fi prevenite fără consimțământ.

Moartea ca urgie
Marc Larock prezintă o viziune pe care o numește "deprivaționalism". Potrivit acesteia:
 Fiecare persoană are interes în achiziționarea unei noi preferințe satisfăcute.
 De câte ori o persoană este lipsită de noua preferință satisfăcută, aceasta încalcă un interes și, astfel, cauzează rău.

Larock argumentează că, dacă o persoană este lipsită de un număr infinit de preferințe noi satisfăcute, ea suferă un număr la fel de mare de daune, iar o , astfel de deprivare este moartea care rezultă din procreație.
Toți suntem aduși în existență fără consimțământ iar în cursul vieții noastre facem cunoștință cu o sumedenie de dumnezei. Din păcate, există o limită a variațiuni de bine cu care avem de-a face în decursul vieții noastre. Într-un final fiecare dintre noi va muri și va fi permanent tăiat din perspectiva unui viitor mai bun. Existența, văzută în acest mod, pare a fi o glumă proastă.

Larock consideră că nu este corect să își neutralizeze viziunea prin a spune că moartea este de asemenea un infinit beneficiu pentru noi pentru că ne protejează de numărul infinit de preferințe frustrante noi. El propune un experiment dur în care avem doi oameni: Maria și Toma. Prima persoană, Maria, moare la 40 de ani ca rezultat al complicațiilor cauzate de o boală degenerativă. Maria ar trăi încă câtva timp, dacă nu ar exista complicațiile bolii, dar ar trăi numai în chinuri. Cea de-a doua persoană, Toma, moare la aceeași vârstă și din cauza aceleiași boli dar în cazul lui boala este într-un asemenea hal încât corpul său nu mai poate funcționa deloc. Conform lui Larock este rău când cineva ca Toma întâmpină imposibilitatea de a continua să obțină lucruri bune în viața sa; fiecare viață ajungând la o concluzie ca aceasta, dacă cineva trăiește îndeajuns de mult iar intuițiile noastre nu ne spun că este bine sau măcar neutru. Prin urmare ar trebui să respingem faptul că moartea este un beneficiu infinit petnru că credem că Toma a avut ghinion. În cazul Mariei intuiția noastră ne spune că ea a fost puțin mai norocoasă ca Toma. Ghinionul ei este micșorat de faptul că moartea a salvat-o de perspectiva reală de a trăi lucruri rele. Nu avem aceeași gândire în cazul lui Toma. În cazul lui nu a fost posibil niciun viitor rău sau bun. Larock crede că, în timp ce suntem în imposibilitatea de a trăi lucruri bune în viitor ne pare a fi un rău, simpla lipsă a posibilității logice de a experimenta lucruri rele în viitor nu pare a fi un beneficiu pentru noi. Dacă ar fi așa nu ar fi nimic ciudat în a recunoaște că Toma nu a suferit vreun ghinion. Dar el este o victimă a ghinionului, la fel ca Maria. Totuși ghinionul Mariei nu pare a fi la fel de mare pentru că moartea ei împiedică suferința. Larock este de părere că majoritatea oamenilor vor vedea ambele cazuri în acest mod. Din această concluzie ar trebui să rezulte că de fapt oamenii recunosc că există o asimetrie între daunele și beneficiile cauzate de moarte.

Larock rezumă opinia sa astfel:
Existența fiecărui pacient moral din lumea noastră se bazează pe o crudă eroare morală grosolană. După cum o văd eu, non-procrearea este cel mai bun mijloc de a corecta această greșeală.

Utilitarism negativ
Utilitarismul negativ dezbate faptul că minimizarea suferinței are o valoare morală ai importantă decât maximizarea fericirii.

Hermann Vetter (născut în 1933) este de acord cu ipotezele lui Jan Narveson (născut în 1936):  Cu toate acestea, el nu este de acord cu concluzia lui Narveson:  În schimb, el prezintă următoarea matrice teoretică de decizie:

Pe baza acestui fapt, el deduce că nu ar trebui să creăm oameni.

Este imediat observat ca actul de a "nu produce un copil" domină actul de a "produce un copil" pentru că are consecințele bune egale cu un act pe de-o parte și consecințe mai bune decât celălalt pe de altă parte. Așadar este de preferat celălalt act în același timp încât nu se poate exclude cu certitudine posibilitatea ca copilul să fie mai mult sau mai puțin nefericit, iar aceasta nu o putem garanta. În orice caz este preferabil moral a nu produce un copil.

Karim Akerma dezbate că utilitarismul necesită ipoteze cel mai puțin metafizice și, prin urmare, este cea mai convingătoare teorie etică. El crede că utilitarismul negativ este cel mai potrivit, deoarece lucrurile bune din viață nu compensează cele rele; în primul rând, cele mai bune lucruri nu compensează cele mai grave lucruri, cum ar fi, spre exemplu, experiențele unei dureri teribile, agoniile răniților, bolnavilor sau celor muribunzi. În opinia sa rareori știm ce să facem pentru a face oamenii fericiți, dar știm ce să facem astfel încât oamenii să nu sufere fiind suficient ca ei să nu fie creați. Ceea ce este important pentru Akerma în etică este lupta pentru cel mai mic număr de oameni care suferă (scopul fiind ca nimeni să mai sufere), nu lupta pentru cei mai mulți oameni fericiți, ceea ce potrivit lui, are loc în detrimentul suferințelor incomensurabile.

Bruno Contestabile citează povestea "Cei care merg pe jos de la Omelas" de Ursula K. Le Guin. În această poveste, existența orașului utopic Omelas și norocul locuitorilor săi depind de suferința unui copil torturat într-un loc izolat care nu poate fi ajutat. Majoritatea acceptă această lucru și rămân în oraș, dar există și cei care nu sunt de acord, care nu doresc să participe și care  astfel "pleacă departe de Omelas". Contestabile face o paralelă aici: pentru ca Omelas să existe, copilul trebuie torturat și, în același fel, existența lumii noastre este legată de faptul că cineva este în mod constant rănit. Conform lui Contestabile, antinataliștii pot fi văzuți la fel ca "cei care pleacă din Omelas", care nu acceptă o astfel de lume și care nu aprobă perpetuarea ei. El pune întrebarea: este toată fericirea capabilă să compenseze pentru suferința extremă a unei singure persoane?

Note

Teorii etice
Bioetică

Antinatalism


Mexican Hayride este un film de comedie american din 1948. În rolurile principale joacă actorii Bud Abbott și Lou Costello.

Distribuție
Bud Abbott — Harry Lambert
Lou Costello — Joe Bascom/Humphrey Fish
Virginia Grey — Montana
Luba Malina — Dagmer
John Hubbard — David Winthrop

Note

Legături externe

Filme din 1948
Filme în limba engleză
Filme de comedie din anii 1940
Filme de comedie americane
Filme de comedie
Filme Universal Pictures
Filme regizate de Charles Barton

Mexican Hayride


(22611) Galerkin ist ein Asteroid des Hauptgürtels, der am 17. Mai 1998 vom italo-amerikanischen Astronomen Paul G. Comba am Prescott-Observatorium (IAU-Code 684) in Arizona entdeckt wurde.

Der Asteroid wurde am 4. August 2001 nach dem sowjetischen Ingenieur und Mathematiker Boris Grigorjewitsch Galjorkin (1871–1945) benannt, der 1915 die nach ihm benannte Galerkin-Methode zur näherungsweisen Lösung von partiellen Differentialgleichungen einführte.

Siehe auch
 Liste der Asteroiden

Weblinks
 Asteroid Galerkin: Discovery Circumstances gemäß dem Minor Planet Center der Internationalen Astronomischen Union bei dem Harvard-Smithsonian Center for Astrophysics, Cambridge, USA

Hauptgürtelasteroid unter 50 km Durchmesser

(22611) Galerkin


Sergei Georgiyeviç Karamurza (d. 23 Ocak 1939) (Rusça: Сергей Георгиевич Кара-Мурза), Rus siyaset bilim insanı, kimyager ve, Rusya Bilimler Akademisi üyesi. Başlıca eserleri şunlardır: Sovyet Uygarlığı, Anti-Sovyet Proje, Avrupamerkezcilik. Kitaplarında Sovyetler Birliği'nin bir uygarlık sürecinin parçası olarak gelişimini ve çözülüşüne yol açan süreçleri kişisel deneyimlerinden kapsamlı istatistiksel malzemeye kadar çok geniş bir temelde incelemektedir. Rusya'da gerek akademik, gerek siyasal, gerekse de halk kesimleri içinde çok okunan yazarın çalışmaları batıda ancak dar bir uzman kesimi tarafından tanınmaktadır.

Dış bağlantılar
 Жить семьей или рынком?

Rus kimyagerler
Küreselleşme karşıtı yazarlar
20. yüzyıl Rus yazarları
21. yüzyıl Rus yazarları
1939 doğumlular
Moskova doğumlu bilim insanları
Moskova doğumlu yazarlar
Yaşayan insanlar
Rus siyasi yazarlar
Rus sosyologlar

Sergey Kara-Murza


Die Arthur Range ist ein Gebirgszug im Südwesten des australischen Bundesstaates Tasmanien und ein Teil der Great Dividing Range. Das Gebirge liegt südlich des Lake Pedder im Southwest-Nationalpark und wird in zwei Teile, die Western Arthurs und die Eastern Arthurs, eingeteilt. Beide Teile sind besonders im Sommer bei Wanderern sehr beliebt.

Geschichte
Das Gebirge wurde von George Augustus Robinson benannt, als er im März 1830 den Mount Frederick (heute Mount Hayes) bestieg.

Geologie
Die Arthur Range besteht hauptsächlich aus Quarzit und zeigt Spuren früherer Vergletscherung, wie Moränen und Hochtäler.

Flora und Fauna
Ein Großteil der Arthur Range und seiner Umgebung ist mit Riedgras (Mesomelaena sphaerocephala) bewachsen. Auf den übrigen Flächen breiten sich Eukalyptuswälder aus.

Am häufigsten von allen Tieren kommen Vögel vor (z. B. der Gelbohr-Rabenkakadu). Auf trockeneren Standorten findet man auch Filander.

Klima
Das Klima in der Arthur Range ist sehr wechselhaft. Wettervorhersagen sind kaum brauchbar, weil es häufig am selben Tag Sonne, Starkregen, Wolken, Starkwind und sogar Schneefall gibt. Die höchsten Gipfel ist als alpin oder subalpin klassifiziert. Im Winter sind alle Gipfel schneebedeckt, aber es gibt auch häufig im Sommer starke Schneefälle, wenn auch der Schnee dann nicht liegen bleibt. Das Klima wird im Wesentlichen durch den Wind bestimmt. Die Temperaturen können sehr schnell von sehr warm bei Winden aus dem Norden Tasmaniens auf sehr kalt bei Winden vom Südpolarmeer oder der Antarktis wechseln.

Wanderungen
Wie auch in anderen Teilen des Südwestens Tasmaniens sind die Wanderwege oft sehr schlammig, manchmal mehr als knöcheltief. Auch in den höheren Regionen hat man noch mit diesem Schlamm zu kämpfen, es sei denn, nackter Fels tritt zu Tage.

Ein weiteres Problem ist das in Tasmanien häufige Auftreten von Phytophtora (Wurzelfäule). Um eine weitere Ausbreitung zu verhindern, sollte man auf den angelegten Wegen bleiben. Zusätzlich wird gebeten, in der Mitte der Wege zu gehen, auch wenn diese schlammig ist, damit die Pflanzen am Wegesrand nicht zertrampelt werden.

Wanderer sollten sich auf wechselnde Wetterverhältnisse vorbereiten und stets Nahrung für zusätzliche 1–2 Tage dabei haben.

Western Arthurs
Die Western Arthurs erstrecken sich in Nordwest-Südost-Richtung vom Mount Hesperus bis zum West Portal. Dieser Teil des Gebirges wurde Anfang der 1960er-Jahre zum ersten Mal durchquert.

Die Western Arthurs sind am besten vom Zeltplatz am Scotts Peak Dam  über den ersten Abschnitt des Port Davey Track zu erreichen.

Seen
Die Western Arthurs sind mit vielen Seen gespickt, die von den Gletschern der Eiszeit geschaffen wurden. Dies sind z. B.:
 Lake Oberon (): Dort gibt es auch Zeltmöglichkeiten.
 Lake Cygnus (): ebenfalls Zeltmöglichkeiten
 Lake Ceres ()
 Square Lake ()
 Lake Fortuna ()

Eastern Arthurs

Die Eastern Arthurs erstrecken sich in Nord-Süd-Richtung vom östlichen Ende der Western Arthurs aus. Zu ihnen gehört auch der höchste Gipfel des Gebirges, die steile Felsnadel des Federation Peak. Dieser Teil des Gebirges wurde erstmals im Dezember 1947 von einer Gruppe des Hobart Walking Club durchquert.

Einzelnachweise

Gebirge in Australien und Ozeanien
Gebirge in Tasmanien
Great Dividing Range
Tasmanische Wildnis

Arthur Range (Australien)


TV One යනු ශ්‍රී ලංකාව තුල සිංහල සහ ඉංග්‍රීසි භාෂාවලින් විකාශන කටයුතු සිදුකරන රුපවාහිනි නාලිකාවකි. එය තරුණ පරපුර ඉලක්ක කරගනිමින් සිය වැඩසටහන් විකාශය කරනු ලබයි. නාලිකාවේ හිමිකාරීත්වය MTV Channel පුද්ගලික සමාගම සතු වන අතර, එම සමාගම කැපිටල් මහරාජා කොටසකි.

1992 වර්ෂයේදී එම්ටීවී නිව්ස්විෂන් (MTV Newsvision) යන නාමයෙන් ආරම්භ කල මෙම නාලිකාව, ශ්‍රී ලංකාවේ පුද්ගලික අංශයට අයත් ප්‍රථම රූපවාහිනී නාලිකාවද වෙයි.

1998 ජුනි මසදී, මෙහි සහෝදර රූපවාහිනී නාලිකාව වූ එම්ටීවී (MTV) නාලිකාවේ නම, සිරස ටීවී නමින් කොට, එම්ටීවී නිව්ස්විෂන්, එනම් මෙම නාලිකාවේ නම එම්ටීවී (MTV) ලෙස වෙනස් කරන ලදී. නමුත් පසුව එම්ටීවී යන නාමය, චැනල් වන් එම්ටීවී (Channel One MTV) ලෙස නැවත වෙනස් කරන ලදී.

නැවතත් 2012 ජනවාරී 26 දිනදී, නාලිකාවේ නම එම්ටීවී ස්පෝට්ස් (MTV Sports) ලෙස වෙනස් කොට විකාශන කටයුතු අරඹන ලදී. 2015 ජුලි මස MTV Sports යන නාමය නැවත MTV ලෙස වෙනස් කරන ලදුව 2016 ජනවාරි 21 දින එය TV 1 ලෙස නම් කරන ලදී.

මේවාද බලන්න
 ශ්‍රී ලංකාවේ රූපවාහිනී නාලිකා ලැයිස්තුව

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැදි
 Official Website

ශ්‍රී ලංකාවේ රූපවාහිනී නාලිකා

TV 1


The Times of India indijske su dnevne novine na engleskom jeziku i, s dnevnom nakladom od 3,1 milijuna primjeraka najtiražnije dnevne novine na engleskom jeziku na svijetu te treće najtiražnije u Indiji. Redovito izlaze od 1838. te se smatraju najutjecajnijom tiskovinom u Aziji. U vlasništvu su izdavačke kuće Time, a tiskaju se u Mumbaiju.

Vanjske poveznice
 Službene stranice

Indijski mediji
Dnevne novine

The Times of India


Anthonyrullen er en illustreret oversigt over fartøjer i den engelske flåde. Informationen i rullen blev samlet og fremstillet i kong Henrik 8.s regeringstid, omkring 1540.

Flådefortegnelsen er opkaldt efter ophavsmanden Anthony Anthony, en ledende embedsmand. Oprindelig bestod oversigten af tre kalveskindsruller med illustrationer af 58 skibe og information om størrelse, besætning, bevæbning og udstyr. Rullerne blev fremlagt for Henrik 8. i 1546 og opbevaret i det kongelige bibliotek. I 1680 gav Karl 2. to af rullerne til Samuel Pepys, som fik dem opdelt og samlet i et bind. Bogen opbevares nu i Pepys' bibliotek i Magdalene College ved Universitetet i Cambridge. Den tredje rulle forblev i den kongelige samling indtil Vilhelm 4. gav den til sin datter lady Mary Fox, som solgte den til British Museum i 1858. Denne rulle ejes nu af British Library.

Anthonyrullen er den eneste fuldstændig illustrerede inventarliste over fartøjer i den engelske marine i tudortiden. Anthony Anthony var ikke professionel kunstner, og illustrationernes kunstnerlige værdi er beskrevet som "mønsterkonformt, naivt håndværk", selv om tegningerne også vidner om "en dygtig amatørs form- og farvesans". Listernes tekster har vist sig at være ganske korrekt, men de fleste skibsillustrationer er forenklede og lavet efter en skabelon. Detaljeniveauet for skibenes konstruktion, bevæbning og specielt rigging er derfor temmelig omtrentlig. Ikke desto mindre har afbildningen af skibenes ceremonielle ornamenter givet vigtig sekundærinformation til studierne af tudortidens heraldik, flag og udsmykning af skibe.

For skibe, som er kendt fra tudortiden som Henry Grace à Dieu og Mary Rose, er oplysningerne i Anthonyrullen de eneste kendte kilder fra skibenes samtid. Mary Rose forliste i 1545, og resterne blev hævet i 1982. En sammenligning af informationer om skibene i rullen og de bevarede rester har givet ny indsigt i periodens marinehistorie.

Referencer

Litteratur
 Gardiner, Julie (editor), Before the Mast: life and death aboard the Mary Rose The Archaeology of the Mary Rose, Volume 4. The Mary Rose Trust, Portsmouth. 2005.
 Knighton, C. S. & Loades, David M., The Anthony Roll of Henry VIII's Navy: Pepys Library 2991 and British Library Additional MS 22047 with related documents. Ashgate Publishing, Aldershot. 2000.
 Marsden, Peter, Sealed by Time: The Loss and Recovery of the Mary Rose. The Archeology of the Mary Rose, Volume 1. The Mary Rose Trust, Portsmouth. 2003.
 Marsden, Peter (editor), Your Noblest Shippe: Anatomy of a Tudor Warship. The Archaeology of the Mary Rose, Volume 2. The Mary Rose Trust, Portsmouth. 2009.
 Rodger, Nicholas A. M., The Safeguard of the Sea: A Naval History of Britain 660–1649. W.W. Norton & Company, New York. 1997.
 Rule, Margaret, The Mary Rose: The Excavation and Raising of Henry VIII's Flagship. (2nd edition) Conway Maritime Press, London. 1983.
 Russel, Margarita. Visions of the sea: Hendrick C. Vroom and the origins of Dutch marine painting, Brill Archive, Leiden, 1983,
 Stirland, Ann J. Raising the Dead: The Skeleton Crew of Henry VIII's Great Ship, the Mary Rose. John Wiley & Sons, Chichester. 2000.

Manuskripter

Anthonyrullen


Ragbi sedam na OI 2016. u Rio de Janeiru održavao se od 6. do 11. kolovoza na Deodoro stadionu.  Zadnji puta jedan od tipova ragbija bio je na olimpijskim igrama 1924. godine u Parizu.

Muškarci

Žene

Osvajači medalja

Izvor

Vanjske poveznice
Rugbi sedam na OI 2016. službena stranica

Ragbi sedam
OI

Ragbi sedam na OI 2016.


بلدية سَهِل أو (نقحرة: زايل)  هي إحدى بلديات مقاطعة برغش، التي تقع في منطقة قشتالة وليون، والتي تقع في شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 133 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في مقاطعة برغش
بلديات برغش

زايل


CISS-FM (105.3 MHz) is a commercial radio station in Ottawa, Ontario. The station is owned by Rogers Radio, a division of Rogers Sports & Media, and broadcasts a hot adult contemporary format branded on-air as KiSS 105.3. The radio studios and offices are co-located with its sister stations at Thurston Drive and Conroy Road.

CISS-FM has an effective radiated power (ERP) of 84,000 watts. The transmitter is located in Camp Fortune, Quebec, within Gatineau Park.

History
The station signed on the air in 1972 with the call sign CKBY, playing a country format.

On January 9, 2004, the station shifted to a hot adult contemporary format and adopted the 105.3 KISS-FM moniker. The station launched with Pink's "Get the Party Started". A month after the format change, the station adopted its current call letters. The CISS call sign was previously associated with a Toronto radio station, also owned by Rogers, which now uses the call letters CKIS-FM. The CKBY calls were subsequently transferred to a third Rogers station in Smiths Falls. In the station's early years, the station's playlist  resembled that of CHUM-FM in Toronto, but with a less rhythmic lean. Later that year, it shifted from Hot AC to adult top 40.

The introduction of CISS came at the expense of 101.1 XFM (CIOX-FM), an alternative rock station that was shut down to make way for KISS and the relocation of country radio Y105, to 101.1 FM as Y101 (currently Country 92.3 as of December 2020) on another frequency. The two morning show hosts of XFM, Mauler and Rush, were temporarily left unemployed. They have since moved to The Morning Hot Tub on CIHT-FM, which is also simulcast on other Stingray Group stations across Canada.

With the transition of the former CISS in Toronto from "Jack FM" to top 40 as KiSS 92.5 on June 5, 2009, the CISS calls remained unchanged on this station. Instead, Rogers swapped the CJAQ-FM calls in Toronto with the former CKIS-FM (a "Jack" station) in Calgary.

As of the fall of 2009, CISS has begun leaning towards a more rhythmic sound again and has dropped most modern adult contemporary artists.

As of 2011, the station eliminated the majority of its pre-1999 playlist, shifting towards a more 2000s-now direction. A new logo was introduced, along with the addition of the tagline "The New" in its "KISS-FM" branding. The station heavily leans on rhythmic material, especially during nights and weekends. It plays songs that other Hot AC stations in Canada won't, adopting a style more akin to a CHR station and to compete with CIHT. However, CIHT still plays pre-1999 music, and continues to beat Kiss in ratings by a large margin, though CISS's ratings have improved slightly since the addition of rhythmic material. As of March 31, 2014, CISS faced additional competition from CKQB, which transitioned from active rock to a Top 40/CHR format. CKQB's presentation heavily favours current rhythmic and dance products aimed at young adult and teen listeners. Despite the Top 40 competition from both CIHT and CKQB, CISS remains on the Canadian Hot AC panels of Mediabase and Nielsen BDS.

By early 2016, CISS re-branded slightly to KiSS 105.3.

In September 2016, CISS re-added 1990s music to their playlist and changed the slogan to "The Most Variety from the 90s to Now."

In August 2021, CISS re-branded as "The Capital's KiSS 105.3", and changed their slogan to "90's, 2000's, Now!"

References

External links

ISS
ISS
ISS
Radio stations established in 1972
1972 establishments in Ontario

CISS-FM


Malpaso Productions, oprindeligt kendt under navnet Malpaso Company, er Clint Eastwoods produktionsfirma. Det blev etableret i 1967 af Eastwoods finansielle rådgiver Irving Leonard til filmen Klyng dem op, og brugte overskuddet fra Dollar-trilogien som startkapital. Leonard fungerede som formand for Malpaso Company indtil sin død i december 1969.

Historie
Navnet stammer fra Malpaso Creek (spansk for "dårligt trin" eller "dårlig passage"), som ligger syd for Carmel-by-the-sea, hvor Eastwood har boet meget af sit liv. Kløften har meget stejle sider, og kun én overgang (et vadested kun 3 meter over vandoverfladen) frem til 1935, hvor en bro af beton blev opført til State Highway 1. Da Eastwood skrev under på kontrakten til at spille Manden uden navn, fortalte hans manager ham at det ville være et "trin i den gale retning" for hans karriere. Efter Dollar-trilogien blev et stort hit og Eastwood besluttede at ville lave sit eget produktionsfirma mente han, at "Malpaso" ville være et passende ironisk valg af navn.

Eastwood er kendt for at optage sine film på et meget stramt planlagt program, og holde sig inden for budgettet, og nogle gange blive både tidligere færdige og holde sig under budgettet, og tpyisk langt mindre en andre produktionsfirmaer.

Filmografi

The Malpaso Company
Klyng dem op (1968)
Coogan's Bluff (1968)
Når guldfeberen raser (1969)
Han kom, Han så, Han skød (1970)
Én mand - syv kvinder (1971)
Mørkets melodi (1971)
Dirty Harry (1971)
Joe Kidd (1972)
En fremmed uden navn (1973)
Hun hed Breezy (1973)
Dirty Harry går amok (1973)
Thunderbolt and Lightfoot (1974)
Kold hævn (1975)
Øje for øje (film) (1976)
Dirty Harry renser ud (1976)
Pansernæven (1977)
Bankekød til slemme drenge (1978)
Flugten fra Alcatraz (1979)
Seje bøffer og hårde bananer (1980)
Firefox (1982)
Honkytonk Man (1982)
Dirty Harry vender tilbage (1983)
Tightrope (1984)
City Heat (1984)
Pale Rider (1985)
Elitesoldaten (1986)
Ratboy (1986)
Bird (1988)

Malpaso Productions
Dødsspillet (1988)
Pink Cadillac (1989)
Hvid jæger, sort hjerte (1990)
The Rookie (1990)
De nådesløse (1992)
A Perfect World (1993)
Broerne i Madison County (1995 med Amblin Entertainment)
The Stars Fell on Henrietta (1997)
Absolute Power (1997)
Midnight in the Garden of Good and Evil (1997)
True Crime (1999, med The Zanuck Company)
Space Cowboys (2000, med Warner Bros. Pictures og Village Roadshow Pictures)
Blood Work (2002)
Mystic River (2003, med Warner Bros. Pictures og Village Roadshow Pictures)
Million Dollar Baby (2004, med Warner Bros. Pictures og Lakeshore Entertainment)
Flags of Our Fathers (2006, med Warner Bros. Pictures, DreamWorks Pictures og Amblin Entertainment)
Letters from Iwo Jima (2006, med Warner Bros. Pictures, DreamWorks Pictures og Amblin Entertainment)
Rails & Ties (2007)
Changeling (2008, med Universal Pictures, Relativity Media og Imagine Entertainment)
Gran Torino (2008, med Warner Bros. Pictures og Village Roadshow Pictures)
Invictus (2009, med Warner Bros. Pictures og Spyglass Entertainment)
Hereafter (2010, med Warner Bros. Pictures, Amblin Entertainment og The Kennedy/Marshall Company)
J. Edgar (2011, med Warner Bros. Pictures, Imagine Entertainment og Wintergreen Productions)
Trouble with the Curve (2012)
Jersey Boys (2014)
American Sniper (2014)
Sully (2016)

Referencer

Eksterne henvisninger

Filmselskaber fra USA
Virksomheder i Los Angeles
Etableret i 1967

Malpaso Productions


Unserer lieben Frau auf dem Kapf befindet sich in Aufhofen, einem Ortsteil von Schemmerhofen im Landkreis Biberach in Oberschwaben. Sie ist eine Kirche der Seelsorgeeinheit Schemmerhofen und Klosterkirche der seit dem Jahre 2005 dort ansässigen Kommunität der Oblaten der Makellosen Jungfrau Maria (OMI). Ihr Zweitpatrozinium ist dem Heiligen Michael geweiht. Sie wird daher auch St. Michael sowie Aufhofener Käppele genannt.

Geschichte

Schemmerhofen befindet sich an der Bundesstraße 465 zwischen Biberach an der Riß und Ehingen an der Donau. Die ursprünglich gotische Kirche wurde Anfang des 15. Jahrhunderts errichtet. Schon früh entwickelte sich eine Wallfahrt zu dem Käppele. Papst Martin V. stellte im Jahre 1418 einen Ablassbrief zugunsten der Wallfahrer aus. In einer Urkunde vom 14. Februar 1484 bestätigt der damals zuständige Bischof von Konstanz die Wallfahrt zur Kaplanei. Die Wallfahrtskirche wurde in den Jahren 1736 bis 1738 zur heutigen Saalkirche mit Holzdecke erweitert. Am 8. Mai 1827 genehmigte König Wilhelm I. von Württemberg die Erhebung der Kaplanei zur Pfarrei. Bis zum Jahre 1919 übte der König von Württemberg im Wechsel mit dem Bischof von Rottenburg das Patronatsrecht aus. Der gotische Glockenturm aus dem Jahre 1480 war 19,5 Meter hoch. Im Jahre 1958 wurde er um zwei Geschosse erhöht. In diesem Zuge wurde der originale Turmabschluss rekonstruiert.

Am Sonntag, den 4. Februar 2012 hielt der Ministerpräsident von Baden-Württemberg Winfried Kretschmann im Käppele eine Fastenpredigt.

Ausstattung
Zur Ausstattung gehören eine Madonna von 1460 aus der Schule um Hans Multscher und eine 80 Zentimeter hohe barocke Pietà von 1726. Die Tafelbilder aus dem Jahre 1742 wurden von Max Selg gemalt und haben das Leben der Heiligen Maria zum Thema. Zwei Glocken stammen aus den Jahren 1504 und 1511, die restlichen drei aus den Jahren 1822 und 1958.

Orgel

Die Kirche erhielt erst im Jahr 1929 eine Orgel. Hinter ein historisches Orgelgehäuse baute Reiser Orgelbau als Opus 99 ein neues Werk mit Kegelladen. Der fünfachsige Prospekt eines unbekannten Meisters ist um 1735 bis 1740 im Stil des Rokoko gestaltet. Die Herkunft des Gehäuses ist ungeklärt; ursprünglich besaß die Orgel acht Register auf einem Manual. An den hohen runden Mittelturm schließen sich zwei Flachfelder an, die von runden Seitentürmen flankiert werden. Vergoldetes Schnitzwerk mit Rocaillen schließen die Pfeifenfelder nach oben ab und verbinden die Türme, während Ranken- und Gitterwerk die Seitentürme bekrönt und in Form von "Ohren" die beiden Seiten verziert. Beim Einbau der Orgel wurde das Untergehäuse gekürzt und in den Boden eingelassen sowie die Bekrönung des Mittelturms entfernt, um das Instrument auf die Empore einzupassen. Die Orgel verfügt über 20 Register auf zwei Manualen und Pedal und weist eine romantische Disposition auf.

 Koppeln:
 Normalkoppeln: I/P, II/P
 Superoktavkoppeln: I/I, II/I
 Suboktavkoppeln: II/I
 Spielhilfen: Feste Kombinationen (p, mf, f, Tutti, Handregister ab, Zungen ab, Crescendo ab, Pedal Piano ab), Auslöser, Crescendowalze

Literatur
 Dehio, Baden-Württemberg II. Die Regierungsbezirke Freiburg und Tübingen. Deutscher Kunstverlag, München 1997, S. 19.
 Reinhard Wortmann: Eine spätgotische Kirchturmfassung im Oberland. Wallfahrtskirche in Aufhofen, Gde. Schemmerhofen, Kr. Biberach. In: Denkmalpflege in Baden-Württemberg, 19. Jg. 1990, Heft 3, S. 108f. (PDF)

Weblinks

 Beschreibung Aufhofener Käppele
 Oblatenkloster Schemmerhofen auf der Seite der Katholischen Pfarrgemeinde St. Josef, Schwalmstadt

Einzelnachweise

Kirchengebäude im Landkreis Biberach
Kulturdenkmal im Landkreis Biberach
Unserer lieben Frau auf dem Kapf
Michaeliskirche
Liebfrauenkirche
Kirchengebäude in der Diözese Rottenburg-Stuttgart
Wallfahrtskirche in Deutschland
Oblaten der Unbefleckten Jungfrau Maria
Saalkirche in Baden-Württemberg
Barockisierte Kirche
Barockbauwerk im Landkreis Biberach
Erbaut in den 1730er Jahren
Disposition einer Orgel
Kirchengebäude in Europa

Unserer lieben Frau auf dem Kapf


El Asedio de Salvador fue un decisivo enfrentamiento militar librado en el contexto de la Guerra de Independencia de Brasil entre los defensores portugueses y los brasileños entre 1822 y 1823, terminando con la rendición de los primeros.

Bibliografía
 Rodrigues, José Honório (1975). Independência: Revolução e Contra-Revolução - As Forças Armadas. Río de Janeiro: F. Alves.
 Diégues, Fernando (2004). A revolução brasílica. Río de Janeiro: Objetiva.

Referencias

Batallas de Brasil del siglo XIX

Batallas de Portugal del siglo XIX
Salvador
Conflictos en 1822
Conflictos en 1823
Brasil en 1822
Brasil en 1823

Asedio de Salvador


Iskra brodogradilište 1 (nekadašnji naziv NCP − Remontno brodogradilište Šibenik) slovenskohrvatsko poduzeće je za remont i proizvodnju brodova. NCP je osnovan 1992. u Šibeniku, a slovenska Iskra u 2019. je kupila imovinu NCP Grupe i osnovala Brodogradilište Iskra s čime je šibenski NCP, uz promjenu vlasnika, "de facto" Iskra iako je "de iure" nova tvrtka.

Šibensko brodogradilište Refit osnovano je 1905. godine kao središnja austro-ugarska pomorska baza i nakon toga razvilo svoje usluge i objekte održavanjem zahtjevnih mornaričkih flota. Nakon Drugog svjetskog rata lokacija je postavljena u glavnu remontnu bazu bivše jugoslavenske mornarice kada je izgrađen veći dio današnjih kapaciteta.

2004. godine brodogradilište je privatizirano i do kraja 2018. godine djelovalo je pod markom NCP s ciljem da postane prvo središte preuređenja jahti i komercijalnih plovila na istočnoj strani Sredozemlja.

Povijest
Povijest ovog šibenskog brodogradilišta započinje tijekom Drugog svjetskog rata kada su se partizanski brodovi, motori i druga oprema popravljali u remontnoj bazi u uvali Vrulje na Kornatskim otocima 1944. Baza je preseljena u uvalu Sv. Petar u Šibeniku, na mjesto nekadašnje austrougarske središnje mornaričke baze osnovane 1905. i utemeljen je "Mornarički tehnički remontni zavod", preteča današnjega remontnoga brodogradilišta. Svrha mu je bila održavanje ratnih brodova, u njegovu je sastavu 1948. osnovana industrijska škola, a prvi dok dodijeljen mu je 1950. Od 1953. nosio je ime "Mornarički tehnički remontni zavod Velimir Škorpik", po prvome zapovjedniku partizanske ratne mornarice, a moderniziran je 1955. Zavod je održavao sva plovila JRM-a, osim podmornica koje su se održavale u Tivtu, te Jadrolinijine hidrokrilce i Brodospasove brodove za opskrbu naftnih platformi. Početkom 1990-ih imali su više od 1000 zaposlenih, a u njegovu sastavu su među ostalim bili "laboratorij za ispitivanje goriva i kemikalija", "odjel za ispitivanje brodskoga naoružanja u tunelu", te radionice: motorna, brodarska, brodocjevarska, jedrarska, čamčara, gumara, ljevaonica, mehaničarska, elektroradionica, topnička i kisikana. Dio vrijednije opreme bili su plovni dok nosivosti 1500 t i sinkrolift nosivosti 900 t. Kao potpora stvaranju neovisne i demokratske RH, u Zavodu je 4. svibnja 1991. podignuta hrvatska zastava, a u rujnu je s ljudstvom i kompletnom opremom prešao na hrvatsku stranu. Neki objekti oštećeni su tijekom povlačenja JNA iz Šibenika, ali oprema je ostala očuvana.

Prepoznavši važnost brodova za obranu hrvatskoga teritorija, radnici "Zavoda odugovlačenjem remonta" uspjeli su zaustaviti odlazak 19 brodova. Upravo ti brodovi činili su temelj stvaranja Ratne mornarice RH. Vlada RH 1992. donijela je odluku o osnivanju poduzeća "Remontno brodogradilište Šibenik", a sredstva dotadašnjega Zavoda vraćena su Brodogradilištu. Poduzeće "Nautički Centar Prgin" (NCP) je 2004. privatiziralo šibensko brodogradilište s 220 zaposlenih, koje od tada nosi naziv "NCP − Remontno brodogradilište Šibenik". Djelatnost do tada isključivo vojnoga brodogradilišta proširena je 2005. na remont, servis i održavanje jahti i megajahti te izgradnju komercijalnih brodova.

U veljači 2019. Vlada Republike Hrvatske odobrila je koncesiju Iskra brodogradilište, novoosnovanoj tvrtki u 100% vlasništvu Iskre SC sa sjedištem u Ljubljani, Slovenija.

Prva od šest brodica za hitnu medicinsku intervenciju na moru i otocima, koje se grade, 3. veljače 2023. prošla je sve testove i uskoro će biti izručena Ministarstvu zdravstva RH.

Djelatnost
Brodogradilište obavlja popravke, remont, konverzije i održavanje plovila do 90 m duljine, novogradnju brodova do 60 m duljine, ugradnju ratne tehnike, dokiranje plovnih jedinica do 1500 t, reviziju svih tipova motora, izradbu plastičnih čamaca, brodske opreme te opreme radionica, proizvodi plutajuće betonske pontone te nudi usluge testne stanice za ispitivanje motora i turbina raketne topovnjače. U brodogradilištu se i dalje redovito održava oko 90% flote HRM-a.

Izvori

Vanjske poveznice

Službena stranica
NCP Grupa
NCP Grupa - Druga službena stranica

Slovenski proizvođači vozila
Šibenik
Iskra

Iskra brodogradilište


Ram-Man, ponekad i Ram Man, je izmišljeni lik iz popularne Mattelove franšize Gospodari svemira, koja uključuje akcijske figure, stripove i mini stripove, animirane serijale i igrani film. Jedan je od Herojskih ratnika i bori se uz He-Mana protiv sila zla koje predvodi gospodar uništenja Skeletor. Prikazan je drugačije od drugih ratnika, kao golemi, ali zdepasti muškarac (u posljednjoj verziji He-Mana i Gospodara svemira (2021.) je žena pod imenom Ram Ma'am) koji ima noge na opruge kojima se može daleko odbaciti te u kombinaciji s jakom i ravnom mentalnom kacigom nokautirati svoje protivnike. Pojavljuje se u više animiranih serijala: He-Man i Gospodari svemira (1983. – 1985.), He-Man i Gospodari svemira (2002. – 2003.), Gospodari svemira: Otkriće (2021.) i He-Man i Gospodari svemira (2021. – 2022.).

Povijest lika

Ram-Man je u početku bio samotnjak koji je iz nepovjerenja prema ljudima od kojih je iskusio samo zlo, napadao svakoga tko bi se približio njegovom posjedu. U jednom trenutku se sukobio s He-Manom, nakon čega je taj sukob i Ram-Manovu zbunjenost iskorisito zli Skeletor kako bi ga naveo da napadne Dvorac Siva Lubanja za njega. Naposljetku je Ram-Man ipak shvatio da je He-Man pozitivac, a Skeltor zlikovac te se pridružio Herojskim ratnicima u obrani Eternije i Dvorca Siva Lubanja.

Dobar je, iako zna biti nagle naravi, a pomalo je i spor u zaključivanju te voli zabavu i dobru hranu. Dobar prijatelj mu je Stratos.

Originalni mini stripovi Gospodari svemira

Ram-Man se prvi put pojavio 1982. godine u drugom valu originalnih mini stripova, u mini stripu pod nazivom He-Man susreće Ram-Mana. Ram-Man je bio samotnjak bez povjerenja u ljude koji je svim silama štitio svoj posjed. Jednom prilikom je He-Man naišao na njega, a ljutiti Ram-Man ga je napao te ga je He-Man bio prisiljen fizički savladati. Nakon što ga je savladao nastavio je dalje po hitnom zadatku ostavivši Rama-Mana u uvjerenju da je zlikovac. Njegovu zbunjenost iskoristio je Skeletor te ga je uvjerio da He-Man živi u Dvorcu Siva Lubanja i zatražio od njega da mu pomogne protiv He-Mana.

U jednom trenutku je Božanska ratnica (ranija verzija Čarobnice Dvorca Siva Lubanja, koja sliči na Teelu) osjetila da Skeletor i Beast Man uz pomoć Ram-Mana napadaju Dvorac Siva Lubanja te je zatražila pomoć od svog prvaka He-Mana, koji je upravo savladao opasnog protivnika koji je prijetio jednom mirnom selu. Ram-Man se iscrpio razbijajući glavom vrata Dvorca Siva Lubanja, zbog čega ga je Skeletor dodatno osnažio svojim magijskim moćima. U tom trenutku pojavio se He-Man i Ram-Man je shvatio da je Skeletor zapravo zlikovac koji ga iskorištava za svoje interese te je pomogao He-Manu protiv Skeletora i Beast Mana i naposljetku se sprijateljio s He-Manom.

Televizijska adaptacija lika

Gospodari svemira: Otkriće (2021.)

Ram-Man se vrlo rijetko pojavljuje u Netflixom animiranom serijalu Gospodari svemira: Otkriće (2021.), koji predstavlja kontinuitet originalne priče iz animiranog serijala He-Man i Gospodari svemira (1983. – 1985.).

He-Man i Gospodari svemira (2021.)

U ovom Netflixovom serijalu iz 2021. godine namjenjenom mlađim uzrastima, Ram-Man je zapravo djevojka imenom Krass'tine koja se pomoću Mača moći preobražava u Ram-Ma'am. Zajedno s mladim Adamom bila je članica Tigrova plemena, a poslije se pridružila Adamu, odnosno njegovom alter egu He-Manu u borbi protiv Adamovog strica, princa Keldora kojega su zle moći preobrazile u Skeletora.

Često je nezadovoljna što Adam zanemaruje Tigrovo pleme i htjela bi da Adam odustane od junaštva i vrati se s njome natrag kući. U jednom trenutku pada pod utjecaj poraženog i fizički eliminiranog Skeletora koji je opsjeda i navodi na zlo.

Sposobnosti, oružje i moći

Posjeduje veoma čvrstu kacigu i opružne noge te uz pomoć tih sposobnosti napada protivnike obarajući ih udarcem glavom. Vrlo rijetko ima problema zbog jakog udaranja glavom u protivnike ili čvrste predmete. Nije poznato odakle mu snaga i moći, niti jesu li mu noge izmjenjene kibernetskom tehnologijom.

Vanjske poveznice

 Ram Man – he-man.fandom.com
 Ram Man (Filmation) – he-man.fandom.com

Izmišljeni likovi
Junaci stripa
Filmski likovi
Likovi iz Gospodara svemira

Ram-Man


Korsvang Station var en station på Troldhede-Kolding-Vejen Jernbane (1917-68). Den lå lidt nord for gården Korsvang mellem landsbyen Ferup og Fynslund. Stationen havde 96 m læssespor med sporskifte i begge ender og siderampe.

Stationsbygningen blev tegnet af arkitekt Robert V. Schmidt. Den er bevaret på Fynslundvej 64 som privat bolig. Til gengæld er der ikke noget tilbage af sporene i området.

Eksterne kilder/henvisninger

 Jernbane.dk
 Arkiv.dk

Referencer

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Kolding
Nedlagte jernbanestationer i Danmark
Transport i Kolding

Korsvang Station


Fenerbahçe, İstanbul'un Anadolu yakasında, Marmara Denizi kıyısında, Kadıköy ve Moda'nın güneyinde, Kızıltoprak ve Çiftehavuzlar semtleri arasında kalan tarihi semt. Fenerbahçe Spor Kulübü adını bu semtten almıştır.

Fenerbahçe, Marmara Denizi'ne doğu-batı yönlerinde uzanan bir yarımadadır. Yarımadanın batısı, kuzeyinde Kalamış, güneyinde Fenerbahçe koyları olmak üzere bir berzahla karaya bağlanan ve batı ucunda fenerin yer aldığı bir diğer küçük yarımada şeklindedir. Bu yarımadanın güneybatısındaki burun Fenerbahçe Burnu; Fenerbahçe Koyu'nun doğusunda kalan ve Fenerbahçe Koyu ile Dalyan Koyu'nu birbirinden ayıran burun ise Laz Burnu adını alır. Tarihi çekirdeği bugünkü Fenerbahçe Feneri'nin ve çeşitli spor kulüpleri ile Yelken Kulübü tesislerinin bulunduğu küçük yarımada üzerinde olan semt, günümüzde kuzeybatı sahili boyunca uzanan Kalamış'ı ve güneydoğudaki Dalyan Koyu çevresindeki Dalyan'ı da kapsayan bir yerleşme olarak düşünülmelidir. Güneyinden ve kuzeybatısından Marmara Denizi ile çevrelenen semt, Kızıltoprak, Feneryolu, Çiftehavuzlar, Caddebostan semtleriyle çevrilidir. Lüks cafeleri ile göze çarpan bir semttir.

Fenerbahçe semti bugünkü adını yarımadanın batı ucundaki fener kulesinden almıştır. Osmanlı kaynaklarında Kelemiç (Kalamış) yöresi olarak geçen bölgenin Fener Bahçesi (Bağçe-i Fener) adıyla anılmaya başlaması, 1562'de burada bir deniz feneri yapılmasından sonradır.

Kaynakça

https://www.e-icisleri.gov.tr/Anasayfa/MulkiIdariBolumleri.aspx  Genel Mahalle Listesi, T.C.İçişleri Bakanlığı, Mart 2020.

Kadıköy'ün mahalleleri

Fenerbahçe, Kadıköy


Skattestyrelsen er en dansk styrelse, der er en del af Skatteforvaltningen under Skatteministeriet. Styrelsen har ca. 5.200 ansatte fordelt på 20 afdelinger rundt omkring i landet.

Baggrund
Skattestyrelsens kerneopgave er at sikre, at borgere og virksomheder betaler korrekte skatter og afgifter. Skattestyrelsens motto er angiveligt "Vi sikrer, at borgere og virksomheder betaler korrekte skatter og afgifter til tiden". Direktøren for Skattestyrelsen, er den forhenværende konstitueret direktør for SKAT, Merete Agergaard.

Historie
Skattestyrelsen blev grundlagt i 2018 og erstattede, sammen med seks andre styrelser, SKAT.

Om aftenen 6. august 2019 kl. ca. 22.15 blev Skattestyrelsens bygning på Østbanegade I København ramt af en kraftig eksplosion. Indgangspartiet blev raseret, og en del ruder blev knust. Der var to personer til stede i bygningen, men de kom ikke noget til. En person udenfor blev ramt af fragmenter men opsøgte selv en skadestue. Københavns Politi vurderede dagen efter, at der var tale om et bevidst angreb på bygningen. Hvem der stod bag og hvorfor vidstes dog ikke. Men på grund af tidspunktet havde eksplosionen næppe til formål at skade mennesker.

Referencer

Skatteforvaltningens styrelser

Skattestyrelsen


(10814) Gnisvärd, denumire internațională (10814) Gnisvard, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10814 Gnisvärd este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla în cadrul programului UESAC. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,18 ua, o excentricitate de 0,09 și o înclinație de 11,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

10814 Gnisvärd


Kızıleniş, Refahiye - Erzincan ili Refahiye ilçesine bağlı köy
 Kızıleniş, Türkoğlu - Kahramanmaraş ili Türkoğlu ilçesine bağlı mahalle
 Kızıleniş, Kangal - Sivas ili Kangal ilçesine bağlı köy

Kızıleniş


Ruralna cjelina Donji Karoglani, ruralna cjelina unutar područja sela Zmijavaca.

Povijest
Zaseok od nekoliko obiteljskih sklopova (prizemnica i katnica), smješten na brežuljku južno od ceste kroz Zmijavce. Prostorni raspored građevina i arhitektonski elementi pojedinih kuća su dobro sačuvani iako su pojedini objekti urušeni ili oštećeni (pukotine na zidovima, urušen krov ili dijelovi zida). Unatoč tome, cjelina predstavlja vrlo dobar primjer sačuvanog tradicijskog naslijeđa.

Zaštita
Pod oznakom Z-4086 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - kulturno-povijesna cjelina, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "kulturno-povijesna cjelina".

Izvori

Zaštićene ruralne cjeline u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Zmijavci

Donji Karoglani (ruralna cjelina)


Neue Zeitschrift für Musik (kort: NZfM) er et tidsskrift der beskæftiger sig med samtidige strømninger inden for musikken. Første udgivelse var 3. april 1834; det er udkommet næsten uafbrudt siden.
I en periode i begyndelsen udkom tidsskrift under titlen Neue Leipziger Zeitschrift für Musik.

Tidsskriftet blev grundlagt af Robert Schumann med dennes senere svigerfar Friedrich Wieck og pianisterne Julius Knorr og Ludwig Schuncke.
I begyndelsen udkom tidsskriftet to gange om ugen med et omfang af kun fire sider. Først fra 1847 for det meste med otte sider.

Der førtes i tidsskriftet i 1800-tallet diskussioner om musikdrama, programmusik og "den nytyske skole" med polerne Franz Liszt og Johannes Brahms i den såkaldte musikstrid ("Musikstreit").

Noter

Eksterne henvisninger

  Wikisource: Indholdsfortegnelse til Neue Zeitschrift für Musik
 Oplysninger om udgivelsen fra den tyske tidsskriftdatabase (Zeitschriftendatenbank)
 Hjemmeside for Neue Zeitschrift für Musik ("musik der zeit - die website der neuen zeitschrift für musik")

Tidsskrifter om musik
Tidsskrifter fra Tyskland
Etableret i 1834

Neue Zeitschrift für Musik


ليوبومير ميهايلوفيتش (4 سبتمبر 1943 في بلغراد) لاعب كرة قدم صربي معتزل كان يجيد اللعب في خط الدفاع . شارك مع منتخب يوغوسلافيا في بطولة كأس الأمم الأوروبية لكرة القدم 1968 التي أقيمت في إيطاليا وساهم في احتلاله المركز الثاني .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية صرب
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من بلغراد
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في فرنسا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري اليوغوسلافي الأول
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو بارتيزان بلغراد
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1968
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم صرب مغتربون
ميهايلوفيتش
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم من بلغراد
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف مغتربون
ميهايلوفيتش
لاعبو منتخب يوغوسلافيا لكرة القدم
مدافعو كرة قدم رجالية
مواليد 1943
مواليد في بلغراد
يوغوسلافيون مغتربون في فرنسا

ليوبومير ميهايلوفيتش


Rude boy  is a slang term for a subculture that originated from 1960s Jamaican street culture. In the late 1970s, there was a revival in England of the terms rude boy and rude girl, among other variations like rudeboy and rudebwoy, being used to describe fans of two-tone and ska. This revival of the subculture and term was partially the result of Jamaican immigration to the UK and the so-called "Windrush" generation. The use of these terms moved into the more contemporary ska punk movement as well. In the UK and especially Jamaica, the terms rude boy and rude girl are used in a way similar to gangsta, yardie, or badman.

Jamaica
The term rude boy, and the rude boy subculture, arose from the poorer sections of Kingston, Jamaica, and was associated with violent discontented youths. Along with ska and rocksteady music, many rude boys favored sharp suits, thin ties, and pork pie or Trilby hats, showing an influence of the fashions of US jazz musicians and soul music artists. Well-known cowboy and gangster/outlaw films from that period were also influential factors in shaping the rude boy image, as scholars like Rob Wilson, Christopher Leigh Connory, and Deborah A. Thomas have shown. In that time period, unemployed Jamaican youths sometimes found temporary employment from sound system operators to disrupt competitors' dances (leading to the term dancehall crasher). The violence that sometimes occurred at dances and its association with the rude boy lifestyle gave rise to a slew of releases by artists who addressed the rude boys directly with lyrics that either promoted or rejected rude boy violence, for example the 1967 song "Rudy a Message to You" by Dandy Livingstone.

Starting in the 1970s, Jamaican reggae music replaced the ska and rocksteady music associated with the rude boys. In the 1980s, dancehall became the main Jamaican popular music genre, drawing some parallels with the earlier rude boys in its culture and lyrical content.

United Kingdom
In the 1960s, the Jamaican diaspora introduced rude boy music and fashion to the United Kingdom, which influenced the mod and skinhead subcultures. In the late 1970s, the term rude boy and rude boy fashions came back into use after the 2 tone band the Specials (notably with a cover of "A Message to You Rudy") and their record label 2 Tone Records instigated a brief but influential ska revival. In this same spirit, the Clash contributed "Rudie Can't Fail" on their 1979 album London Calling, and The Ruts their 1980 single "Staring at the Rude Boys". In more recent times in multicultural Britain, the term rudeboy has become associated with street or urban culture, and is a common greeting. The term rudeboy has become associated with music genres such as ragga, jungle, drum and bass, UK garage, and grime – although is still used by many ska and ska punk bands, old and new – predominantly in the UK and USA.

See also

 Jamaican posse
 Junglist
 Rhyging
 Rude Boy USA
 Skinhead
 Suedehead (subculture)
 Yardie

References

Ska
Jamaican youth culture
Youth culture in the United Kingdom
Jamaican culture
1960s neologisms

Rude boy


Sofia Vitória (* 28. April 1979 als Sofia Vitória Inácio in Setúbal) ist eine portugiesische Sängerin.

2003 wurde sie bekannt als Teilnehmerin der portugiesischen Castingshow Operação Triunfo. Ziel war es, drei Kandidaten für den portugiesischen Vorentscheid zum Eurovision Song Contest zu ermitteln. Diese drei sollten dann beim Festival da Canção gegeneinander antreten. Durch Televoting wurde Sofia Vitória zur Siegerin ermittelt und durfte daher beim Eurovision Song Contest 2004 in Istanbul für ihr Land antreten. Mit dem Popsong Foi magia erreichte sie allerdings nur Platz 15 im Halbfinale und konnte daher im Finale nicht mehr antreten.

Seit dem Eurovisionseinsatz hat sie nur noch sporadisch Auftritte.

Weblinks
 Sofia Vitória bei Myspace
 Portugal: Sofia bei eurovision.de

Musiker (Portugal)
Sänger
Teilnehmer am Festival da Canção
Interpret eines portugiesischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Portugiese
Geboren 1979
Frau

Sofia Vitória


Charles Bally (født 4. februar 1865 i Genève, død 10. april 1947 i Genève) var en schweizisk lingvist. Han havde Ferdinand de Saussure som lærermester. Charles Ballys mest signifikante værk var udgivelsen af Cours de linguistique générale, som var baseret på en samling noter fra Saussures undervisning. Charles Bally bidrog til sprogvidenskaben, og han betragtes i dag som grundlægger til sproglige teorier om stil, og er anerkendt for sine teorier om fraseologi.

Karriere
Charles Bally studerede klassisk sprog og litteratur i Genève fra fra 1883 til 1885, og fortsatte sine studier i Berlin fra 1886 til 1889, hvor han blev tildelt en ph.d. Efter sine studier arbejdede han som en privatlærer for den kongelige familie i Grækenland fra 1889 til 1893. Herefter tog han tilbage til Genève og underviste på en handelshøjskole fra 1893 til 1913 og senere ved et gymnasium fra 1913 til 1939. Han forelæste ved Université de Genève fra 1893 til 1913, og fra 1913 til 1939 var han professor i alment sprog og komparative indoeuropæiske sprog; et professorat, som han overtog fra Ferdinand de Saussure.

Charles Bally udgav flere værker om det grammatiske subjekt i det franske sprog, og han skrev om krisen i fransk sprog og sprogundervisning.

Se også
 Strukturalisme
 Leonard Bloomfield
 Roman Jakobson
 Michael Silverstein
 Ferdinand de Saussure

Bibliografi

 Traité de stylistique française (1909)
 Le Langage et la Vie (1913)
 La pensée et la langue, Bulletin de la société de linguistique Paris 22-23 (1922)
 La Crise du français, notre langue maternelle à l ' école (1930)
 Linguistique générale et linguistique française (1932)
 L'arbitraire du signe. Valeur et signification (1940)
 Le langage et la vie (troisième édition 1977)
 Amacker, René (1995), "Geneva School, after Saussure", i Koerner, E. F. K. & Asher, R. E. (eds.), Concise History of the Language Sciences, Oxford: Pergamon, pp. 239-243.
 Esterhill, F., Interlingua Institut: A history, Interlingua Institute (2000).

Litteratur
 G. Redard: Bibliographie chronologique des publications de Charles Bally, i Cahiers Ferdinand de Saussure 36, 1982, 25-41
 W. Hellmann: Charles Bally, 1988
 S. Durrer: Introduction à la linguistique de Charles Bally, 1998

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Genève
Lingvister

Charles Bally


"Republička nogometna liga Bosne i Hercegovine" (također i kao "Jedinstvena nogometna liga Bosne i Hercegovine") je predstavljala ligu trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1978./79.
Sudjelovalo je 16 klubova, a prvak je bilo "Jedinstvo" iz Bihaća.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice

Vanjske poveznice

Izvori

 Dario Hamzić: Omladinski fudbalski klub "Prijedor" : 1919. – 1992., Rijeka, 2014., ISBN 978-953-57279-0-3, str. 193-198
 Limun Papić, Tomo Marić: FK Kozara 1913-1988, Bosanska Gradiška, 1989., str. 214
 Milan Ždrale: FK "Jedinstvo"-Brčko (1919 - 1989), Brčko, 1989., str. 77
 forum.sportsport.ba, Vremeplov 4: Ligaška takmičenja od 1945-1992. godine, (prema raznim izvorima), objave od 28. veljače 2011., pristupljeno 18. listopada 2017.

1978-79

1978-79

Republička nogometna liga Bosne i Hercegovine 1978./79.


Alexander Husum (født 16. marts 1997) er en dansk internetpersonlighed, influencer, iværksætter og foredragsholder. Han er mest kendt for sine YouTube-videoer på Youtube-kanalen Alexander Husum, der har omkring 444.000 abonnenter (19. August 2023). Han har samlet set over 244 mio. visninger på alle sine YouTube-videoer, og på Instagram har han over 224 tusind følgere (19. August 2023).

Han benytter i alt fem Youtube-kanaler. Hans primære kanal Alexander Husum, ekstra kanalen HUSSI, den engelske kanal AlexWho, reaktions-kanalen Husum Reagerer og den sidste kanal Alex & Nellie som han har sammen med hans kæreste Cornelia Mæ Kanst Husted. Den har over 65.500 Abonnenter. Derudover har han tidligere haft gamingkanalerne hud, og Alek og en potcast med Frederik Plejdrup Noget Nyt?

Husum har desuden udgivet en række singler, hvoraf musikvideoen Min Tesla på YouTube har over 3 mio. visninger ( 29. April 2023).

Han har også været med i Kanal 5-serien 5. Gear sæson 3 sammen med Niki Topgaard.

Alexander Husum har modtaget priserne "Årets bedste på YouTube" i 2017 og "Årets videoskaber" i 2018 ved Youtube awardshowet Guldtuben.

Filmografi

Tv-serie

Web, video, film

Diskografi
 "300 Tusum" (feat. Mika og Tobias, Armin/Armin Merusic, Guld Dennis, Eiqu Miller, og Niki Topgaard og Alexander Husum
 "Min Tesla" (feat. Alexander Husum) (2019)
 "Prank Bro" (feat. Niki Topgaard) og Alexander Husum
 "Det er Makker" (feat. Guld Dennis) og Alexander Husum
 "Hussi Gang" (feat. Eiqu Miller), Jons, Tracks, og Alexander Husum
 "Hussi Gang" (Gucci Gang Remix) version (feat. Eiqu Miller), Jons, Tracks, og Alexander Husum
 "Kun Os To" (feat. Alexander Husum)
 "Sukker" (feat. Alexander Husum) (2019)
 "Du Sus (Among Us Sangen)" (feat. Alexander Husum)
 "Rød Slikkepind" (feat. Alexander Husum)
 "Min Jaguar" (feat. Alexander Husum)
 "En Ny Vej" (feat. Alexander Husum)
 "Ild I Dit Fjæs" (feat. Alexander Husum)
 "Boldsen Hater" (feat. Alexander Husum)
 "Mit alt" (Jason Mraz - I´m Yours Cover parodi) (feat. Alexander Husum)
 "12 Ting Jeg Hellere Vil Høre" (feat. Alexander Husum)
 "Kage" (feat. Alexander Husum)
 "Dyrenes Ven" Min Søsters Konfirmations Sang (feat. Alexander Husum)
 "Sange På Dansk" (feat. Alexander Husum)
 "Bob Bolsje Sangen"

Coronavirus-pandemien
Raske unge har lav risiko for at blive syge af Covid-19, men stadig mulighed for at smitte andre. I 2020 var Alexander med til et internet-pressemøde om Coronaviruspandemien i 2019-2020 sammen med statsminister Mette Frederiksen for at få især unge til bedre at forstå forskellen og tage ansvar for sårbare.

Referencer

Eksterne henvisninger
 YouTube-kanalen Alexander Husum
 Hjemmeside
 Facebook
 Instagram

YouTubere fra Danmark

Alexander Husum


Biserica Sfânta Treime din Pitești este un monument istoric din secolul al XVII-lea, cunoscută și cu denumirea de Schitul Beștelei sau Biserica de pe Scoroboaia, și este situată în centrul orașului Pitești. Biserica este înscrisă în lista monumentelor istorice din județul Argeș și are codul LMI .

Biserica a fost ctitorită de Matei Basarab în 1666, anul în care a avut loc prima atestare documentară a lăcașului de cult.

Scurt istoric
Biserica parohială cu hramul "Sfânta Treime", cunoscută și sub numele de Schitul Beștelei, a fost construită inițial din lemn, înainte de 1626, apoi zidită, între anii 1679-1684 de Ianache Vistierul, cu materiale de la mănăstirea Trivalea, strânse de mitropolitul Varlaam, (1672-1679) considerat ctitorul lăcașului de cult.

În anul 1732, schitul a fost restaurat de familia Beștelei, iar datorită acestui fapt, va purta numele noilor ctitori. Ulterior, lăcașul de cult a fost dărâmat în urma cutremurului din anul 1827, fiind rezidit de arhimandritul Terotei între anii 1854-1856. Continuând să rămână metoh, în anul 1862, schitul piteștean a fost din nou restaurat, de către Policarp, egumenul mânăstirii Mihai Vodă din București. Începând cu anul 1974, biserica Sfânta Treime a cunoscut o perioadă de intensă restaurare, în timpul acestei restaurări fiind pusă în valoare pictura murală din anul 1732. Tot în această perioadă  s-a refăcut din zid turla clopotniței (la ea se ajunge pe o scară construită în grosimea peretelui din stânga pronaosului) și s-a adăugat pridvorul, realizat în stilul arhitecturii tradiționale românești. La construcția pridvorului s-a folosit calcarul de Albesti, dând o notă aparte fațadei monumentului. În anul 1984 s-a încheiat restaurarea zidului de incintă, ridicat din cărămidă și bolovani de râu.

În anul 1862, după secularizarea averilor mânăstirești, egumenul Policarp, al mânăstirii Mihai Vodă a dispus schimbări majore ale arhitecturii bisericii prin adăugarea unui exonartex și a unui pridvor, supraînălțarea zidurilor bisericii, dar și modificarea modenaturii medievale prin raderea ciubucelor de pe fațade, decorație în stil romantic și modificarea golurilor ferestrelor, tot în acest an, lăcașul sfânt devenind și biserică de mir. După aceste modificări ale arhitecturii din 1862, s-a trecut și la restaurarea picturii prin realizarea unei picturi în altar și naos.

Arhitectură
Edificiul se bazează pe un plan treflat, cu abside poligonale, absida altarului fiind decroșată; pronaos, pridvor închis, turlă-clopotniță de mari dimensiuni, amplasată deasupra pronaosului. În exterior, decorația este simplă, în registrul inferior existând firide dreptunghiulare, iar în registrul superior, firide arcuite marcate prin muluri.

Altarul este alcătuit în interior dintr-o absidă semircirculară, iar în exterior  se observă o absidă care este pentagonală, fiind acoperită cu o semicalotă spre est. Acesta este luminat printr-o fereastră amplasată în axul est, mărginită la exterior de ancadrament de piatră, iar la interior de glafuri drepte acoperite de un arc tronconic.

Naosul este evidențiat de o boltă semisferică iar cele patru arce se descarcă în patru colțuri prin pile de zidărie după modelul "Cozia",iar arcele de nord și sud sunt consolidate cu cele două abside ale naosului (acoperite cu semicalote) ce preiau împingerile laterale ale bolții.

Pronaosul este acoperit cu o boltă susținută de 4 arce colaterale cu bazele în console înfipte în zidurile bisericii, iluminarea realizându-se prin ferestre ce dau spre nord și sud..

Intrarea în biserică se face prin partea de vest a pronaosului,  printr-un  portal din Piatra de Albești.

Pictura
La începutul secolului al XIX-lea biserica a fost pictată în frescă, de o echipă de zugravi, al căror nume apare scris în colțul de sud-est al pronaosului. Pictura bisericii, ce se caracterizează printr-o cromatică sobră, a fost refăcută în întregime în perioada dintre anii 1862-1864, în ulei de către Dimitrie Ioan, urmând ca din anul 1898, să se efectueze o lucrare de curățire a picturii.

În altar (pictura nouă) este reprezentată pe boltă Maica Domnului cu pruncul Iisus, încadrați de doi arhangheli. Pe arcul dinspre vest apare în cheie Dumnezeu Savaot și mai jos proorocii David și Solomon. Sub boltă există o friză cu ierarhi, iar dedesubt un registru cu serafimi flancat spre tâmplă de jertfa lui Cain și Abel și a lui Avraam (nord).

Sfinții în picioare de pe hemiciclu sunt arhidiaconii Ștefan și Laurențiu și ierarhii Grigore, Vasile cel Mare, Ioan Gură de Aur și Nicolae.

Bibliografie

 Constantinescu, Grigore (2011). Argeșul monumental. Enciclopedie patrimonială. ALEAN.
 Constantinescu, Grigore (1977). Biserici din Pitești, Mitropolia Olteniei. nr. 2.
 Bobancu, Tatiana (1933). Album religios. s.e.
 Petre Popa, Silvestru Voinescu, Paul Dicu (1985). Ghid de oraș. Pitești. Editura Sport Turism.
 Greceanu, Eugenia (2007). Ansamblul urban medieval Pitești. Editura Paralela 45.

Legături externe

 http://www.sfantatreimepit.ro/index1.html, accesat la data de 27 noiembrie 2020.
 https://www.crestinortodox.ro/biserici-si-manastiri-din-romania/biserica-sfanta-treime-pitesti-schitul-bestelei-99220.html, accesat la data de 27 noiembrie 2020.
 https://destepti.ro/biserica-sf-treime-bestelei-din-pitesti-pitesti, accesat la data de 27 noiembrie 2020.

Note

Biserici ortodoxe din județul Argeș
Monumente istorice din județul Argeș
Biserica Sfânta Treime
Biserici cu hramul Sfânta Treime

Biserica Sfânta Treime din Pitești


Baltsfjorden er en fjord på nordsiden af øen Senja i Lenvik kommune i Troms og Finnmark  fylke  i Norge, med indløb fra Norskehavet. Fjorden er 7,5 km lang, og går mod syd fra indløbet mellem Nøringen og Hekkingen fyr til gården Baltsfjord inderst i fjorden. Syd for Hekkingen går Hekkingsundet mod øst til Malangen.

Det er spredt bebyggelse på begge sider af fjorden, men det eneste med tættere bebyggelse ligger omkring Gamvika på østsiden, oftest kaldt Baltsfjord. Stedet er det eneste langs fjorden som har vejforbindelse, en 6 kilometer lang kommunal vej gennem Astridalen, mod syd til Botnhamn.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Troms og Finnmark
Lenvik
Senja

Baltsfjorden


An Coelorhachis afraurita in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Otto Stapf, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Otto Stapf. An Coelorhachis afraurita in nahilalakip ha genus nga Coelorhachis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Coelorhachis (Poaceae)

Coelorhachis afraurita


Channagiri (en canarés: ಚನ್ನಗಿರಿ ) es una ciudad de la India en el distrito de Davanagere, estado de Karnataka.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 695  a 265 km de la capital estatal, Bangalore, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 22 846 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Karnataka

Channagiri


خالد الراوي (1944-1999) قاص وأستاذ الإعلام في جامعة بغداد - كلية الآداب.

حياته
ولد في الأعظمية سنة 1944م ببغداد من عائلة اشتهرت بالعلم فوالده الأستاذ حبيب علي الراوي كان تربويا وأستاذا للغة العربية في كلية البنات وكلية الآداب. نشر خالد أول مقال له عام 1962 وهو ما زال في عمر الثامنة عشر في جريدة الأخبار خاصة وأنه اعتاد إرسال الخواطر والتعليقات إلى الجرائد.(1) أكمل دراسته في إعدادية الأعظمية للبنين عام 1963 ودخل كلية الحقوق، جامعة بغداد وتخرج منها عام 1967.

الحياة العملية
في عام 1964، بدأ خالد الراوي عمله الصحفي المنتظم، حيث كتب عمودًا يوميًا في صحيفة صوت العرب باعتباره المحرر الثقافي لأن موقع الجريدة كان الأقرب إلى المقهى. وبعد توقف صدور الجريدة، انتقل إلى جريدة الثورة العربية ليعمل محررًا فيها، لكن سرعان ما عاد إلى جريدة صوت العرب بعد معاودة إصدارها. وكان العديد من الكتاب والقصاصين والشعراء ينشرون أعمالهم في هذه الجريدة علاوة على الصفحات الأدبية لجريدة  المنار والأنباء الجديدة والفجر الجديد ومجلة الطيران وأبناء النور...الخ. وأصبح خالد بعد نشره العديد من القصص الرائد في مجال القصة القصيرة جدا في العراق.(2)(3)(4)

ثم سافر إلى مصر ودرس الدبلوم العالي في التشريع الضريبي في كلية الحقوق، جامعة القاهرة عام 1967 وعمل حينها مراسلا لعدة جرائد ومجلات عراقية. رجع عام 1969 إلى العراق وعُين محررا في مجلة الشباب وسكرتير تحرير مجلة العلم والحياة  التابعتين لوزارة رعاية الشباب.

عمل خالد بعدها مع الجبهة الشعبية لتحرير فلسطين مسؤولا عن الأبواب الأدبية لمجلة الهدف عام 1969 وسافر إلى العديد من البلدان العربية بأسماء مستعارة لهذا الغرض من بينها الأردن ولبنان وسوريا. ثم عُين مديرا لقسم الإعلام والوثائق والترجمة والنشر في وزارة التعليم العالي والبحث العلمي عام 1971. كتب خالد الراوي في السبعينات العديد من التمثيليات والتي انتج بعضها تلفزيون العراق مثل خيط العنكبوت ودائرة اصولية.

سافر بعدها إلى بريطانيا من أجل دراسة الدكتوراه في الإعلام عام 1978 من جامعة كييل وكتب أطروحته عن (التلفزيون والتنمية في العراق: دراسة في التلفزيون التربوي) وعمل حينها مراسلا ثقافيا لجريدة الجمهورية في بريطانيا. بعدما أنهى دراسته للدكتوراه عام 1983، رجع إلى العراق وتعين أستاذا في قسم الإعلام - جامعة بغداد وترأس القسم أول مرة ما بين عام 1987-1989 وترأس تحرير جريدة الأعلام عدة مرات. حصل بعدها على لقب الأستاذية (بروفسور) عام 1993 ليصبح أول عراقي يحمل هذه الدرجة العلمية بعد أكثر من ربع قرن من تأسيس قسم الإعلام منذ عام 1964. ثم رشح لنيل لقب عالم عام 1993 المشمول ضمن قانون رعاية العلماء في العراق التابع لوزارة التعليم العالي والبحث العلمي. توفي خالد الراوي في بغداد إثر نوبة صحية.(5)

مؤلفاته
 الجسد والأبواب، قصص. النجف: مطبعة الغرى الحديثة، 1969.
 القناع، قصص. بغداد: مطبعة الشعب، 1970.
 منطلقات في الصحافة العراقية 1972.
 أساليب الدعاية الإمبريالية، بغداد: دار الحرية، 1973.
 القطار الليلي، قصص. بيروت: مطبعة الحرية، 1974.
 من تأريخ الصحافة العراقية. بغداد: دار الحرية للطباعة. سلسلة دراسات (158)، 1977.
 العيون، قصص. بغداد: دار الحرية للطباعة، سلسلة القصة والمسرحية (64). 1977.
 الإشاعات حرب خفية. بغداد: وزارة الثقافة والأعلام، دار الشؤون الثقافية العامة، 1986.
 تأريخ الإذاعة والتلفزيون. بغداد: دار الحكمة للدراسة والنشر، وزارة التعليم العالي والبحث العلمي، 1991.
 الصحافة العربية في بلدان المهجر (مشاركة). الجزء الثالث في الموسوعة الصحفية العربية، تونس، المنظمة العربية للتربية والثقافة والعلوم، 1991.
 موسوعة أعلام العرب (مشاركة). الجزء الأول، بغداد: بيت الحكمة، 2000.
 خالد حبيب الراوي: الأعمال الأدبية الكاملة. بغداد: مطبعة ايكال، 2006.
 تاريخ الصحافة والإعلام في العراق منذ العهد العثماني وحتى حرب الخليج الثانية 1816-1991م، دمشق: دار صفحات للدراسات والنشر، 2010. (1-34-402-9933-978: ISBN)
 أساليب الدعاية الأجنبية الموجهة إلى الوطن العربي عمّان: مؤسسة الوراق للنشر والتوزيع، 2010. (ISBN 978-9957-33-215-0).
 وله أكثر من خمسين بحثا منشورا في دوريات ومجلات متخصصة متعلقة بالإعلام وتأريخ العراق الحديث.

إنجازاته
عمل خالد الراوي صحفيًا وناقدًا فنيًا وأدبيًا وقاصًا وكاتبًا مسرحيًا ومحاميًا وخبيرًا إعلاميًا وباحثًا ومؤرخًا وأكاديميًا ومراسلًا لعدة جرائد ومجلات. عاصر المؤلف جيل الستينات بالأخص، وهو يصنف عند نقاد القصة ضمن هذا الجيل بالرغم من معاصرته جيل السبعينات بكل ما فيه من تطورات واختلافات عن الجيل الذي سبقه. وأشترك في العشرات من المؤتمرات العلمية المتخصصة في داخل العراق وواحدة في جامعة العين في دولة الأمارات العربية المتحدة عام 1984. وأشرف أيضا على عشرات طلاب الماجستير والدكتوراه وناقش الكثير من الرسائل الجامعية في مجال الإعلام والتأريخ والفنون. وكان عضوا في الاتحاد العام للكتاب والأدباء في العراق ونقابة المعلمين ونقابة الصحفيين العراقيين ونقابة المحامين العراقيين.(6)

مصادر

 (1) بلا مؤلف، «حكايتي مع الصحافة: د. خالد حبيب الراوي،» جريدة العراق، العدد 4283، 7 شباط 1990.
 (2) حمدي مخلف الحديثي، «القصة القصيرة جدا: جيل الستينات.. موقف،» جريدة العراق، 2 تشرين الثاني 1996.
 (3) باسم عبد الحميد حمودي، «هذه القصة العراقية القصيرة جدا،» جريدة الجمهورية، العدد 2014، 9 مارس 1974.
 (4) خالد حبيب الراوي: الأعمال الأدبية الكاملة. بغداد: مطبعة ايكال، 2006، ص ص 7-8 وأنظر حميد المطبعي،
  موسوعة اعلام العراق في القرن العشرين، الجزء الأول، بغداد، 1995.
 (5) إبراهيم زيدان، «تذكروا هؤلاء: الدكتور خالد حبيب الراوي: كتب جديدة يصدرها اولاده»، جريدة الرأي
  (العراقية)، ديسمبر 3، 1999، العدد 27.
 (6)السيرة الذاتية 6

وصلات خارجية
خالد الراوي (1)
خالد الراوي (2)
خالد الراوي (3)
خالد الراوي (4)

أشخاص من بغداد
خريجو كلية القانون (جامعة بغداد)
صحفيون عراقيون
كتاب قصة قصيرة عراقيون
محامون عراقيون
مواليد 1944
وفيات 1999

خالد حبيب الراوي


Leading Ladies este un podcast Zambian animat de 2-3 minute lansat pe 27 martie 2019 pe YouTube , Facebook și LinkedIn , care este dedicat femeilor istorice din Zambia între secolele XVII și XIX, care dețineau poziții importante de conducere.   Podcastul animat este produs de Muzeul de Istorie a Femeilor din Zambia și regiunea Hivos din Africa de Sud.   Povestirile provin din toate cele 10 provincii ale Zambiei, provenite din Arhivele Naționale din Zambia și scrise de Mulenga Kapwepwe și Samba Yonga, care au produs și podcastul.    Primul episod, intitulat The General, a fost lansat pe platformele social media ale Muzeului de Istorie a Femeilor.

Link-uri extinse

 Muzeul feminin Zambia

Referințe

Istoria Zambiei
2019

Leading Ladies (podcast)


කව්පි () යනු ආහාරයට ගන්නා ඇට වර්ගයකි.

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත
 කවුපී

කව්පි


Georg Johann Volk (* 23. März 1898 in Steinheim am Main; † 16. Juni 1986 in Offenbach am Main) war ein deutscher Arzt, Homöopath und Schriftsteller.

Leben

Georg Volk war der ältere Bruder des Mainzer Bischofs Hermann Kardinal Volk (1903–1988), mit dem ihn eine lebenslange Freundschaft verband. Geprägt von der katholischen Jugend- und Erneuerungsbewegung Quickborn um Romano Guardini und den Treffen auf der Burg Rothenfels am Main, (die Volk-Brüder standen der Marburger Quickborngruppe vor) vertrat Georg Volk eine von christlicher Spiritualität durchdrungene, naturverbundene, ganzheitliche Medizin, die auch seine schriftstellerische Tätigkeit für die 1933 verbotene Quickbornzeitschrift Werkhefte junger Katholiken und die Folgezeitschrift (bis 1935) Gestalt und Zeit, sowie seine Monografien bestimmte, die immer auch an den Laien und Patienten gerichtet waren.

Mit Alf Riegel und Robert Steidle gründete Volk die Ärztegilde des Quickborn, die moderne naturwissenschaftliche Erkenntnisse der Medizin mit christlichen Inhalten verband. Zum engen Freundeskreis zählten Alfred Schüler, Ludwig Neundörfer, Heinrich Kahlefeld, Theo Gunkel, Walter Dirks, Ida Friederike Görres und der Pax Christi – Mitbegründer Pater Manfred Hörhammer. Im Quickborn traf Volk auch auf den katholischen Poelzig-Schüler und revolutionären Architekten Rudolf Schwarz, der in seiner Frankfurter Zeit 1934/35 für Volk das Offenbacher Arzthaus mit Praxis errichtete.

Georg Volk nahm als Sanitäter von 1916 bis 1918 am Ersten Weltkrieg teil. Anschließend studierte er Medizin und Philosophie in Marburg (bei Nicolai Hartmann und Heinz Heimsoeth) und an der Johann Wolfgang Goethe-Universität Frankfurt am Main, wo er 1921 mit einer Arbeit über Riesenzellen in der Schilddrüse promoviert wurde. Über das Studium in Marburg mit Fritz Stockebrand (1897–1970) und die anschließende gemeinsame Assistentenzeit gelangte Volk zur Homöopathie und wurde Assistenzarzt bei Otto Leeser (1888–1964; Niederlassung ab 1922) in Frankfurt am Main. Anregungen zur Homöopathie erhielt Volk ferner von August Bier (1861–1949) und Wilhelm Münch (1884–1970; Niederlassung ab 1911 in Frankfurt am Main). 1926 ließ sich Volk nach Stationen in Fulda, Mülheim an der Ruhr und Breslau in Offenbach am Main als Internist und Arzt für Homöopathie nieder.

Im Zweiten Weltkrieg wurde er 1939 zunächst als Stabsarzt am Westwall eingesetzt. Von 1940 bis 1941 war er Chefarzt des Reserve-Lazaretts Heilig Geist Hospital in Frankfurt am Main, wurde von dort aber bald wegen mangelnder nationalsozialistischer Gesinnung abberufen. Darauf leitete Volk drei Jahre lang das Feldlazarett 709 als Ortslazarett auf der Halbinsel Cotentin (Normandie) im besetzten Frankreich und war dort für die Innere Abteilung verantwortlich. 1944 im Rang eines Oberstabsarztes, wurde Volk im Zuge der Landung der Alliierten in der Normandie im Juni 1944 leitender Arzt des Festungslazaretts von Cherbourg. Nach der Kapitulation und Übergabe der Stadt durch den Festungskommandanten Karl-Wilhelm von Schlieben geriet Volk am 26. Juni 1944 in amerikanische Kriegsgefangenschaft und wurde schließlich im US-Kriegsgefangenenlager McAlester in Oklahoma (USA) interniert, wo er die Leitung der Inneren Abteilung des Gefangenenlazaretts übernahm. Im Gefangenenlager wurde Volk aus dem Offizierskorps ausgeschlossen, da er sich als ranghöchster Offizier geweigert hatte, 1945 den Geburtstag Adolf Hitlers mitzufeiern.
1946 kehrte Volk heim, nahm seine Arbeit in Offenbach als Internist und Homöopath wieder auf und praktizierte bis unmittelbar vor seinem Tod 1986. Zeitgenossen beschreiben ihn als moralische Autorität und charismatische Erscheinung. Volks Haltung gegenüber seinen Patienten war einerseits geprägt von gebieterischer, unnachgiebiger Strenge, andererseits von Güte und Verantwortung der leidenden Kreatur gegenüber, sowie tiefer christlicher Spiritualität und dem Anspruch an sich selbst, ethisches Vorbild zu sein. Tiefe Frömmigkeit, Askese als Lebensprinzip, Konsumverzicht, Vegetarismus aus ethischer Überzeugung waren die Konstanten seines ärztlichen Selbstverständnisses, das im Gegenüber des Patienten den Menschen als Einheit von Leib, Seele und Geist verortete und nachdrücklich zur Mitgestaltung an der individuellen Heilung einbezog und aufforderte.
Von 1958 bis 1976 war Volk Belegarzt, 1969 bis 1974 Chefarzt der homöopathischen Abteilung im Ketteler-Krankenhaus in Offenbach am Main. Georg Volk praktizierte mehr als sechs Jahrzehnte und war ab den achtziger Jahren der älteste praktizierende Arzt in Offenbach und einer der letzten Mediziner Hessens mit eigener, in die Praxis integrierten Apotheke.

Trivia

Georg Volk war verheiratet mit Anna Stammer und Vater von fünf Kindern. Einer seiner drei Söhne war der Freiburger Ordinarius für Neuropathologie Benedikt Volk (1940–2011). Volks jüngste Tochter Emmanuele hat mit dem Kinderbuch Mein Hund, meine Brüder und ich ihre Kindheitserinnerungen verfasst. Autobiografische Einsprengsel finden sich bei Georg Volk in den Sentenzen seiner Meditationsanleitungen.

Auszeichnungen

 1980 (25. August) – Silberne Bürgermedaille der Stadt Offenbach
 1981 (19. März) – Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland am Bande für nachhaltiges Wirken und Lebenswerk als ganzheitlicher Mediziner und Schriftsteller
 2016 (14. Januar) – Seit dem 24. Juni 2004 (nach Antrag der Stadtverordnetenversammlung vom 17. Januar 1989) steht Georg Volk auf der Vorschlagsliste der Stadtverordneten zur Straßenbenennung der Stadt Offenbach am Main. Im Baugebiet "Waldheim-Süd" (nördlicher Teil, B-Plan Nr. 618 B) der Stadt Offenbach erhält eine der neuen Erschließungsstraßen die Bezeichnung Dr.-Georg-Volk-Weg.

Schriften
 Das Herz, unser Schicksal. Knecht, Frankfurt am Main 1974.
 Entspannung, Sammlung, Meditation. Matthias-Grünewald, Mainz 1970.
 Liebe und Ehe, Zeugung und Geburt. Christophorus, Freiburg im Breisgau 1968.
 Arznei für Leib und Seele. Herder, Freiburg im Breisgau 1959.
 Gesundes Herz, gesunder Sinn. Knecht, Frankfurt am Main 1957.
 Neural – personale Diagnostik. Anleitung zur patho-physiognomischen Betrachtung des Menschen. Haug, Ulm/Donau 1955.
 Dein Herz in gesunden und in kranken Tagen. Knecht, Frankfurt am Main 1952.
 Vom Arzt und vom Kranken. Vortrag gehalten auf der Ersten Beuroner Hochschulwoche am 15. September 1948. Veröffentlichung des Beuroner Arbeitskreises. Alber, Freiburg 1949.
 Über Riesenzellen in der Schilddrüse. Auszug in: Frankfurter med. Dissertationen in Auszügen. Band 3, Med. Diss. Frankfurt am Main 1923.

Literatur

 Allgemeine Homöopathische Zeitung für wissenschaftliche und praktische Homöopathie. (AHZ) 213, 1968, S. 410/411.
 A. Kautzsch: Georg Volk 70 Jahre. In: Allgemeine Homöopathische Zeitung für wissenschaftliche und praktische Homöopathie. (AHZ) 228, 1983, S. 209 f.
 H. Leers: Laudatio zum 85. Geburtstag von Georg Volk. In: Allgemeine Homöopathische Zeitung für wissenschaftliche und praktische Homöopathie. (AHZ) 232, 1987, S. 70 f.
 Th. Faltin: Homöopathie in der Klinik. Die Geschichte der Homöopathie am Stuttgarter Robert-Bosch-Krankenhaus von 1940 bis 1973. Haug, Stuttgart 2002, S. 21, S. 194.
 Heinz Schoeler: Kompendium der wissenschaftlichen und praktischen Homöopathie. Fortsetzung zu: Clotar Müller, Charakteristik der wichtigsten homöopathischen Heilmittel. Willmar Schwabe, Leipzig 1940, S. 155.
 Meinulf Barbers: Franz Stock – Anstöße zu einer Zivilisation der Liebe. In: Quickborn-Arbeitskreis (Hrsg.): Auf den Spuren des lebendigen Quells. Mosaiksteine aus 100 Jahren Quickborn. Rothenfels/Main 2009, S. 76–81.
 Johannes Binkowski: Jugend als Wegbereiter. Der Quickborn von 1909 bis 1945. Konrad Theiss, Stuttgart 1981, S. 249.
 Emmanuele Volk: Mein Hund, meine Brüder und ich. Fredebeul und Koenen, Essen 1971.
 Alfons Leitl: Das Haus eines Arztes. In: Bauwelt. Band 25, Nr. 52, 1934, S. 1–8.
 Ottmar Kerber: Das Einzelwohnhaus von heute. In: Die Schildgenossen. Band 14, Nr. 5, 1934/35, S. 415ff.
 Wolfgang Pehnt, Hilde Strohl: Rudolf Schwarz 1897–1961. Bewohnte Bilder – Architekt einer anderen Moderne. Hatje, Ostfildern-Ruit 2000, S. 93–95, S. 242.
 Wohnhäuser von Rudolf Schwarz. In: Baukunst und Werkform. 2, 1948, S. 68–72.

Weblinks

Einzelnachweise

Allgemeinmediziner
Homöopath
Mediziner (20. Jahrhundert)
Sanitätsoffizier (Deutsches Reich)
Oberstabsarzt (Heer der Wehrmacht)
Person (deutsche Besetzung Frankreichs 1940–1945)
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Deutscher
Geboren 1898
Gestorben 1986
Mann

Georg Volk


Hot Girl ist ein Lied des deutschen Dance-Projekts R.I.O. Es wurde als Promo-Single aus dem Album Shine On (The Album) veröffentlicht. Hot Girl erschien in den Niederlanden am 28. Oktober 2010 als Download und erreichte dort die Charts.

Musikvideo
Das offizielle Musikvideo wurde am 13. Juli 2010 auf dem offiziellen YouTube-Kanal vom Plattenlabel Zooland Records hochgeladen. Es beginnt mit Tony T, dem Sänger des Projekts, der auf sein Motorrad steigt und losfährt. An einer roten Ampel bleibt er stehen und lehnt sich müde zurück und schließt die Augen. Auf einmal sitzt er in einem Auto und fährt an einer hübschen, jungen Frau vorbei. Er sieht ihr nach und sie lächelt ihn an. Als er sich wieder nach vorn dreht sitzt sie auf einmal neben ihm. Er ist völlig irritiert und legt seinen Arm über ihre Schulter. Die Frau nimmt ihre Sonnenbrille ab und als sie ihn küssen wollte hört er ein Hupen und sitzt wieder auf seinem Motorrad vor der mittlerweile grünen Ampel und merkt, dass alles nur ein Traum war.

Rezeption
Die Redaktion der Musikseite "Mix 1" gab der Single 6 von 8 Punkten.

Mitwirkende
Hot Girl wurde von Yann Pfeifer, Manuel Reuter und Andres Ballinas komponiert und geschrieben. Das Lied wurde von Yanou und Manian produziert und über ihr eigenes Label Zooland Records veröffentlicht. Tony T ist der Sänger des Songs. Instrumental sind es ausschließlich Synthesizerelemente, die von Manian und Yanou kommen.

Versionen und Remixe
 Radio Edit – 3:36
 Extended Mix – 5:09
 Wideboys Remix – 6:50
 Money G Remix – 5:20
 Soundpusher Remix – 5:20
 Olav Basoski Remix – 6:46

Quelle:

Chartplatzierungen
Der Song erreichte in den Niederlanden durch häufige Downloads Platz 90 der Top-100.

Einzelnachweise

Lied 2010
House-Lied
R.I.O.-Lied
Lied von Manian
Lied von Yanou

Hot Girl


Glenea balteata é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrita por Johann Christoph Friedrich Klug em 1835. É conhecida a sua existência na República Democrática do Congo, São Tomé e Príncipe, e Camarões.

Referências

Borneo catalog 2005

balteata
Coleópteros descritos em 1835

Glenea balteata


Republička liga Crne Gore (Crnogorska republička nogometna liga) je bila liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1970./71.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio "Bokelj" iz Kotora.

Ljestvica

 Titograd – tadašnji naziv za Podgoricu
 Ivangrad – tadašnji naziv za Berane
 Doljani i Zabjelo – danas djelovi naselja Podgorica
 "Zabjelo" – sezonu započeli pod imenom "Tara", te potom preimenovani
 "Ivangrad" – također i pod nazivom "OFK Ivangrad"

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Crnogorska republička nogometna liga (1946. – 1991.)
 Druga savezna liga 1970./71.

Vanjske poveznice

Izvori

 Novak Jovanović: Fudbalska takmičenja u Crnoj Gori : 1925-1985 , Cetinje, 1991., UDK: 796.332.093(497.16)"1925/1985", str. 49-50

1970-71 1
CG 1 republička
1970-71 1 republička
1970-71 1

Crnogorska republička nogometna liga 1970./71.