Erkan Ferin (d. 20 Mart 1988, Eminönü) Türk eski futbolcudur. Savunmanın sağ bek, stoper mevkiinde görev yapmıştır.

2005-06 yılında şampiyon olan Galatasaray PAF takımının kaptanlığını yaptı. Genç millî takımlar seviyesinde takımın kaptanlığını yaptı. 2006-07 sezonunda profesyonel sözleşme imzalanmış ve kiralık olarak İstanbul B.B. Spor takımına verilmiştir. 2007-08 sezonunda önce kiralık olarak Eskişehirspor'la sözleşme imzalamasına rağmen eski hocası Suat Kaya'nın isteğiyle Orduspor'a gitmiştir. 24 Mart 2008'de geçirdiği bel fıtığı ameliyatı ile sezonu erken kapatmıştır. 2008-2009 futbol sezonunda Galatasaray'ın pilot takımı olan Beylerbeyi'ne 1 yıllığına kiralanmıştır. Aynı sezonun transfer döneminde TFF 2. Lig 3. Klasman Grubu takımlarından İstanbulspor'a kiralandı. 2009-2010 sezonunda Trabzon Karadenizspor ile 1 yılı opsiyonlu 2 yıllık sözleşme imzaladı.

2012'de Kızılcahamamspor ile sözleşme imzaladı. Sezon sonunda burada sözleşmesi karşılıklı olarak feshedildi. 2012-13 transfer sezonu başında Eyüpspor'a transfer oldu. 2012-13 sezonu devre arasında Eyüpspor ile olan sözleşmesini karşılıklı olarak feshederek Darıca Gençlerbirliği takımına transfer oldu.

Dış bağlantılar

Türk erkek futbolcular
Resim aranan futbolcular
Eskişehirspor futbolcuları
1988 doğumlular
Orduspor futbolcuları
Çubukspor futbolcuları
Süper Lig futbolcuları
Yaşayan insanlar
Türkiye 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Fatih doğumlu futbolcular
Türkiye 19 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 18 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 17 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 16 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Defans futbolcuları

Erkan Ferin


(6856) Bethemmons es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides descubierto por Eleanor Francis Helin desde el observatorio del Monte Palomar, Estados Unidos, el 5 de marzo de 1989.

Designación y nombre
Bethemmons se designó al principio como .
Más tarde, en 2001, fue nombrado en honor de la astrónoma estadounidense Elizabeth Emmons.

Características orbitales
Bethemmons orbita a una distancia media del Sol de 2,372 ua, pudiendo alejarse hasta 2,777 ua y acercarse hasta 1,968 ua. Su inclinación orbital es 1,329 grados y la excentricidad 0,1706. Emplea en completar una órbita alrededor del Sol 1335 días. El movimiento de Bethemmons sobre el fondo estelar es de 0,2697 grados por día.

Características físicas
La magnitud absoluta de Bethemmons es 13,8.

Véase también
 Lista de asteroides del (6801) al (6900)
 Cuerpo menor del sistema solar

Referencias

Enlaces externos

Asteroides del cinturón principal
Objetos astronómicos descubiertos por Eleanor F. Helin
Objetos astronómicos descubiertos desde el Observatorio Palomar
Objetos astronómicos descubiertos en 1989
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides

(6856) Bethemmons


Léglise Saint-Sauveur est une église catholique située dans la commune de Sahurs, en France.

Localisation
L'église est située à Sahurs, commune du département français de la Seine-Maritime, mais excentrée et est située face à l'Église Saint-Jacques-le-Majeur de Moulineaux.

Historique
La commune actuelle a possédé une église dédiée à saint Maur détruite pendant la Révolution française.

L'édifice était supposé être l'édifice religieux lié au château de Brédevent.

L'édifice conserve des éléments datés du - avec une nef datée pour sa part du .

L'édifice est restauré au cours du  et doté alors d'une sacristie.

L'édifice est classé au titre des monuments historiques le .

Description
L'église est en pierre calcaire.

L'édifice possède une flèche octogonale.

L'église conserve une cloche de 1738  dite , un retable du  pourvu d'une Mise au tombeau et une copie d'une Annonciation de Guido Reni.

Références

 Le patrimoine des communes de Seine-Maritime

Annexes

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Seine-Maritime
 Liste des monuments historiques de l'arrondissement de Rouen

Liens externes

 L'église sur le site rouen.catholique.fr
 Page consacrée au patrimoine de la commune

Bibliographie
 .

Sahurs
Sahurs
Monument historique classé en 1928

Église Saint-Sauveur de Sahurs


RDI may refer to:

Organisations
 Ici RDI, formerly Réseau de l'information, a Canadian French language news channel owned by Radio-Canada
 Rassemblement démocratique pour l'indépendance, unofficial banner of dissident deputies of Parti Québécois in 1984–1985
 RDI Video Systems, a video game company
 Renew Democracy Initiative, an American political organization promoting and defending liberal democracy
 Resource Development International, Louisville, Kentucky organization that works on water, sanitation, education, and community development projects
 Response Dynamics, a conservative direct marketing firm
 Rural Development Institute, Canadian research center

Science and technology
 Radar Doppler à Impulsions, air intercept radar on French Mirage 2000C fighters that was developed from the Radar Doppler Multifunction
 Reference Daily Intake or Recommended Daily Intake, a quantity of recommended nutrient intake
 Relationship Development Intervention, a treatment for autism
 Resistance Database Initiative, a not-for-profit HIV/AIDS research organisation
 Respiratory disturbance index, a tool for measuring frequency of breathing related sleep disturbances
 RDI register, a 64-bit processor register of x86 CPUs
 Reflected DOM Injection, an XSS technique

Other
 Royal Designers for Industry, a British honour bestowed on leading designers by the Royal Society of Arts

RDI


Rosmira o Rosmira fedele (RV 731) es una ópera de Antonio Vivaldi del año 1738, sobre libreto de Silvio Stampiglia.

Personajes

Referencias

Enlaces externos

Óperas de Antonio Vivaldi
Óperas en italiano
Óperas de 1738
Óperas estrenadas en Venecia

Rosmira


Albert François Floncel, né en  à Luxembourg et mort le  à Paris, est un écrivain et bibliophile français.

Biographie
Né à Luxembourg en 1697, il est d'abord avocat au Parlement de Paris. Il est en 1731 secrétaire d'État de la principauté de Monaco, et, en 1739, premier secrétaire des affaires étrangères sous MM. Amelot et d'Argenson, censeur royal, etc. Il avait un goût très-prononcé pour la littérature italienne, et fut membre de l'Académie d'Arcadie de Rome, de celles de Florence, de Bologne, de Cortone. Il s'était, avec le temps, formé une bibliothèque très-précieuse, composée de  volumes en langue italienne. Il mourut le . Le Catalogue de sa bibliothèque parut en 1774, 2 vol. in-8°, et est très-recherché aujourd'hui. On a de Floncel une traduction de la Lettre de M. Riccoboni à M. Muratori, sur la comédie de L'école des amis de M. de La Chaussée, 1737, in-12, réimprimée en 1762.

Jeanne-Françoise de Lavau Floncel, son épouse, née à Paris en 1715, morte le , a traduit de l'italien de Goldoni les deux premiers actes de la comédie de L'avocat vénitien, 1760, in-12.

Albert-Jérôme Floncel, leur fils, né à Paris le , a donné un Essai sur la vie et les découvertes de Galileo Galilei, traduit de l'italien du P. Paolo Frisi, 1767, in-12 ; cet ouvrage se trouve aussi dans le Journal de Trévoux, avril 1767, et a été réimprimé dans l'Encyclopédie méthodique (Histoire, , ).

Annexes

Bibliographie

 Jean-Gabriel Cressonnier, Catalogo della libreria Floncel, o sia dei libri italiani del fu Alberto-Francesco Floncel, Paris, 1774, 2 vol. in-8°.

Liens externes

Naissance en 1697
Décès en septembre 1773
Naissance à Luxembourg
Décès à Paris
Bibliophile français

Albert François Floncel


Mortierellomycota é um filo monotípico de fungos pertencente ao grupo parafilético Zygomycota, cuja única classe é Mortierellomycetes, também um táxon monotípico, cuja única ordem é Mortierellales . Contém apenas uma família, Mortierellaceae , com 6 géneros e cerca de 129 espécies. Estes fungos estiveram incluídos no subfilo Mucoromycotina.

Descrição
Os membros da família Mortierellaceae apresentam hifas cenocíticas, formando colónias tendem a ser brancas ou esbranquiçadas, caracterizadas por crescimento zonado, isto é, crescendo em anéis, e cheiro semelhante ao da cebola ou alho. Os esporângios são columelados, únicos ou múltiplos, formam-se em esporangióforos aéreos. Os zigósporos, que podem ser envoltos por hifas, apresentam morfologia característica, podendo ser lisos ou ondulados, quase todos com suspensores apostos.

Esta família também produz clamidósporos, que podem ser espinhosos ou ásperos e de paredes espessas.

O género Mortierella é o mais frequentemente encontrado e o melhor estudado de entre todos os membros desta família. Os membros deste género são tipicamente sapróbios presentes no solo, em esterco e em corpos de frutificação de fungos superiores, mas existem algumas espécis que sãp parasitas facultativos.

Propágulos de Mortierella podem ser facilmente obtidos a partir de isolatos de solos florestais em ágar Czapek, ágar feno ou ágar água. Acredita-se que os membros deste género desempenhem papéis significativos nos ecossistemas de florestas temperadas, embora muitos sejam psicrófilos (requerem temperaturas frias para crescer) e provavelmente são negligenciados em amostras de solo incubadas à temperatura ambiente.

Taxonomia
A família Mortierellaceae teve um percurso complexo até integrar a ordem monotípica Mortierellales, com 6 géneros e mais de uma centena de espécies. Ao longo desse percurso, muitos géneros foram incluídos nesta família.

De acordo com Fitzpatrick, a família continha os géneros Mortierella, Herpocladium, Dissophora e Haplosporangium. Mais tarde, o género Herpocladium foi removido e Aquamortierella adicionado. Outro género, Echinosporangium, foi adicionado posteriormente.

Atualmente, a família contém Mortierella, género que pode ser parafilético quando comparada com os outros géneros da família, os géneros bitípicos (contendo apenas duas espécies) Dissophora e  Modicella, e os géneros monotípicos (contendo apenas uma espécie) Aquamortirella, Lobosporangium e Gamsiella. A new genus, Echinochlamydosporium, was described in 2011.

Em 2018, devido a resultados de filogenética suportada sobre análises de DNA, o género Echinochlamydosporium foi transferido para a família Calcarisporiellaceae.

Géneros
Na sua presente circunscrição taxonómica, a família Mortierellaceae inclui os seguintes géneros:
 Aquamortierella - 1 sp.
 Dissophora - 3 sp.
 Gamsiella - 1 sp.
 Lobosporangium - 1 sp.
 Modicella - 3 sp.
 Mortierella - 120 sp.

Galeria

Referências

Taxonomy - Mortierellales (order)
  Taxonomy - Mortierellomycotina
 Pictures of Mortierella sp. on iNaturalist.org
 Mortierella in medicine--Opportunistic Pathogen Mortierella wolfii
 Genomes--Mortierella elongata
 Mortierella
 New Brunswick Museum--Mortierella
 Ubiquity of Family--Poster
 Key to Genera on Zygomycetes.org
 Aquamortierella
 Dissophora
 Gamsiella
 Lobosporangium
 Modicella
 Petkovits et al.--Data Partitions, Bayesian Analysis and Phylogeny of the Zygomycetous Fungal  Family Mortierellaceae, Inferred from Nuclear Ribosomal DNA Sequences

Zygomycota
Fungos

Mortierellomycota


Richmondshire er et distrikt i North Yorkshire, England, med et indbyggertal (pr. 2011) på 51.965..

Referencer

Historiske grevskaber i England
Distrikter i England
North Yorkshire

Richmondshire


Makedonska republička nogometna liga je bila liga trećeg stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1948./49.  Sudjelovalo je 10 klubova, a prvak je bio 11. oktomvri iz kumanova.   Odigravanju lige su prethodile kvalifikacije.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Druga savezna liga 1948./49.

Vanjske poveznice

Izvori

 exyufudbal.in.rs, Nogometno prvenstvo FNRJ 1948./49., Makedonska liga, wayback arhiva

1948-49 1
MAK 1 republička
1948-49 1 republička
1948-49

Makedonska republička nogometna liga 1948./49.


La batterie de la Ferme de l'Hôpital est une fortification de la fin du  située sur la commune de Besançon, dans le département français du Doubs.

Présentation
La batterie, appelée brièvement batterie Bouchet, fait partie de la ceinture de fortifications mise en place entre 1872 et 1893 autour de Besançon dans le cadre du système Séré de Rivières. Cette batterie est positionnée entre le fort des Montboucons et l'Ouvrage d'au Bois. Elle se dresse, dans le quartier des Tilleroyes, face à l'ouest de la place, à 334 m d'altitude, en lisière du bois de Saint-Claude, près d'une ancienne ferme, puis chapelle, ayant appartenu à l'Hôpital du Saint-Esprit et maintenant intégrée à l'ancien sanatorium.

Ses missions étaient de renforcer le contrôle des axes de communications menant à Gray et Dijon ; flanquer sur leur gauche, le groupe fortifié Montboucons / Pouilley-les-Vignes ; couvrir par le nord le fort de Planoise.

Description
Desservie par un chemin stratégique venant du centre de la place, la batterie, prévue pour accueillir 6 canons, est entourée d'un fossé de 4 à 5 m, creusé dans la roche ; elle comporte une cour et trois traverses-abris (en maçonnerie, couvertes de terre) ainsi qu'un corps de garde précédé d'un fossé-diamant. Le fossé du front de tête a été remblayé ainsi que le fossé-diamant et le ponceau d'accès au corps de garde a disparu. La première traverse protège un abri casematé avec, au fond, 2 couloirs en pente menant aux plateformes d'artillerie placées de part et d'autre. La deuxième traverse comporte 2 casemates pour les munitions et les artilleurs. La troisième traverse est identique à la première. Le poste de garde comporte une gaine d'aération ; il est doté de 4 meurtrières de tir au fusil et d'un créneau de pied permettant d'envoyer des grenades dans le fossé. Il n'y avait pas de coffre pour le flanquement des fossés. Une citerne de 300 m3 environ avait été creusée dans la cour de la ferme.

Magasin à poudre

Au fond d'une combe, 400m avant l'arrivée à la batterie, le long du chemin stratégique, un magasin à poudre a été creusé en 1889. Il possède 2 galeries d'accès et 2 casemates de stockage reliées par un couloir et un vestibule. Les accès en sont aujourd'hui murés.

Historique
Comme les autres forts et batteries de la place, cet ouvrage n'a pas connu l'épreuve du feu.

Propriété
La batterie et son magasin à poudre, appartiennent à l'Hôpital de Besançon, propriétaire du terrain.

Notes et références

Galerie

Bibliographie
  Challan de Belval, Le Capitaine de Vaisseau ROLLAND, général commandant la  division militaire et la Place de Besançon en 1870-1871, Marseille, Imprimerie de ateliers professionnels de don Bosco, 1908, 283p.

  .
 .
 .
 .
 Archives départementales du Doubs (cotes 2R23-2R28).

Liens externes

Articles connexes
 Système Séré de Rivières
 Place fortifiée de Besançon
 Histoire de la fortification bisontine

Place fortifiée de Besançon
Rolland

Batterie de la Ferme de l'Hôpital


El cantón de Lorrez-le-Bocage-Préaux era una división administrativa francesa, que estaba situada en el departamento de Sena y Marne y la región de Isla de Francia.

Composición
El cantón estaba formado por dieciséis comunas:
 Blennes
 Chevry-en-Sereine
 Diant
 Égreville
 Flagy
 Lorrez-le-Bocage-Préaux
 Montmachoux
 Noisy-Rudignon
 Paley
 Remauville
 Saint-Ange-le-Viel
 Thoury-Férottes
 Vaux-sur-Lunain
 Villebéon
 Villemaréchal
 Voulx

Supresión del cantón de Lorrez-le-Bocage-Préaux

En aplicación del Decreto n.º 2014-186 de 18 de febrero de 2014, el cantón de Lorrez-le-Bocage-Préaux fue suprimido el 22 de marzo de 2015 y sus 16 comunas pasaron a formar parte del nuevo cantón de Nemours.

Referencias

Lorrez-le-Bocage-Préaux

Cantón de Lorrez-le-Bocage-Préaux


مِرْكَم،  هو في العادة جهاز لتخزين الكهرباء أو شحنها. وهي عبارة عن بطارية يمكن إعادة شحنها. يستخدم المركم في الهواتف المحمولة وفي الحاسوب المحمول.

كما يمكن تسمية بطارية السيارة المصنوعة من الرصاص (بطارية الرصاص) مركما حيث يمكن إعادة شحنها.

انظر أيضا
 بطارية ليثيوم بوليمر
 بطارية السيارة
 بطارية
 بطارية ليثيوم أيون
 خلية جلفانية
 شركة كاتل

مراجع

تخزين طاقة
كهرباء
كيمياء

مركم


الوَفْل أو الوافل هو كعكة طبخت بين صحنين أو صفيحتين حارين تسمى صفائح الوَفْل. الوَفْل له شبكة متميّزة كما يظهر وذلك نتيجة لوجود الحواجزِ المرفوعة على صفائح الوَفْل.

يُعدّ الوَفْل كعكة أساسها خفيق أَو خبز أساسه عجينة تم طبخه في صفائح الوَفْل المزخرفة لإعطائها شكلها المُتميّز. هناك عشرات الاختلافات الإقليمية والأوروبية مستندة إلى النوع وشكل الصفائح المستعملة والوصفة المستعملة. في الأمريكتين نجد الأنواع التقليدية للوَفْل بالإضافة إلى بسكويتات الوَفْل المجمّدة، مثل صنف إيجو والوَفْل شعبي. كما أن أشهر أنواع الوَفْل يصنع في بلجيكا.

معرض صور

المصادر

 تعريف ووصفة الوَفْل

انظر أيضاً
 ستروبوافيل

وصلات خارجية
 كل شئ عن الوَفْل

اختراعات بلجيكية
أطعمة إفطار
إفطار
خبز الخميرة
خبز حلو
خبز سريع
كلمات وعبارات هولندية
مطبخ أمريكي
مطبخ أوروبي
مطبخ بلجيكي
مطبخ فرنسي
مطبخ هولندي

وافل


O ataque de Donetsk em 2022 foi um ataque com mísseis no centro de Donetsk, na Ucrânia, durante a invasão russa da Ucrânia em 2022, que as autoridades da República Popular de Donetsk alegaram ter sido realizado por forças ucranianas. O ataque ocorreu por volta das 11:31 (UTC +3), de 14 de março de 2022, tendo como alvo as ruas Universitetskaya e Artyoma, no centro de Donetsk. Informações preliminares fornecidas por funcionários da DPR afirmaram que o ataque deixou 20 civis mortos e 9 feridos. Mais tarde, o número foi atualizado para 23 mortos e 28 feridos.

História
As autoridades ucranianas culparam a Rússia pelo ataque, indicando que foi uma bandeira falsa encenada para cobrir as mortes de civis pelas forças russas em Carcóvia, Irpin e Mykolaiv. Eles alegaram que a explosão parecia ter ocorrido a partir de um objeto estacionário, como um carro-bomba, devido ao padrão de explosão e à falta de detritos de mísseis. As autoridades da DPR disseram que o ataque foi feito pelo sistema de mísseis táticos Tochka-U usado pelas forças ucranianas, que foi abatido pelas Forças Armadas da DPR.

A Conflict Intelligence Team (CIT) uma organização russa de investigação OSINT afirma que, devido à

posição da cauda do míssil, a origem do míssil está em território controlado pela Rússia.

Galeria

Invasão da Ucrânia pela Rússia (2022–presente)

Bombardeio de Donetsk em 2022


Strande Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Rendsburg-Eckernförde iline bağlı bölge. 13,73 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla yaklaşık 1510 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Udo Lüsebrink tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-daenischenhagen.de

Rendsburg-Eckernförde iline bağlı yerleşim birimleri

Strande


Czestochova Meryem Ana Kilisesi İstanbul'un Beykoz ilçesinde yer alan Polonezköy'deki tarihi bir kilisedir.

Polonezköy'deki ilk dinsel yapı 1842 yılında inşa edilen Azize Anna kilisesidir. 1894 Büyük İstanbul Depreminde eski küçük kilise'nin yıkılmasının ardından, 1914'te bugünkü Czestochovalı Meryem Ana Mabedi inşa edilmiştir.

Dış bağlantılar

 Polonezkoy'un Resmi sayfasi
 Zofia RIzI Anı Evi'nin Resmi Sayfasi

Polonezköy
Beykoz'daki kiliseler
İstanbul'daki Roma Katolik kiliseleri
1914'te tamamlanan kiliseler
1914'te Osmanlı İmparatorluğu'nda kurulan oluşumlar

Czestochova Meryem Ana Kilisesi


Çine ist eine Stadt im gleichnamigen Ilçe (Landkreis) im Süden der türkischen Provinz Aydın und gleichzeitig ein Stadtbezirk der 2012 geschaffenen Büyükşehir belediyesi Aydın (Großstadtgemeinde/Metropolprovinz).

Der Ort erhielt 1880 den Status einer Belediye (Gemeinde).

Seit einer Gebietsreform 2014 ist der Ilçe (Landkreis) flächen- und einwohnermäßig identisch mit der Kreisstadt, die ehemaligen 67 Dörfer und 2 Gemeinden des Kreises wurden Mahalle (Stadtviertel) der Stadt.

Sehenswertes
Wenige Kilometer westlich von Çine liegen beim Dorf Doğanyurt die Ruinen der antiken karischen Stadt Alabanda.

Einzelnachweise

Weblinks

 Mahallelere Göre Aydin Çine Nüfusu (Liste aller Stadtviertel ab 2013, mit Einwohnerzahl n. Geschlecht)
 Çine Mahalleleri Nüfusu Aydın (Liste aller Stadtviertel 2012–2019, mit Einwohnerzahl)
 Yerelnet: Çine

Çine


Das Gallscheider Gericht (auch Galgenscheider Gericht oder (nach Schloss Schöneck) Herrschaft Schönecken) war ein Verwaltungs- und Gerichtsbezirk innerhalb des Oberamtes Boppard des Kurfürstentums Trier. Es hatte seinen Namen nach einem Flurstück bei Dörth östlich von Emmelshausen, auf dem vermutlich das Blutgericht zusammenkam.

Zugehörende Ortschaften
Nach dem Trierer Feuerbuch von 1563 und späteren Aufzeichnungen gehörten zum Gallscheider Gericht die Orte:

(Fst. = Feuerstellen oder Haushalte; Ew. = Einwohner)

Anmerkungen zu den Einwohnerzahlen im Jahr 1787:

Das Feuerbuch von 1563 führt noch zum Gericht gehörende Orte mit einer Sonderstellung auf, die vermutlich mit einer früheren Reichszugehörigkeit in Verbindung zu bringen sind: "[…] im Gallenscheider hochgedings gelegen, und seint als sunderliches ingerichtt […] sonder frey und exemptt gehalten. Schwall (der Hof), Leiningen, Nairathe (Norath), Pfalzfeldtt, Ober- und Nidergunterßhusen, Liessenfeldtt und Mermonth, Erenberg, Schloß, Hof, Mühle, ein dall (Ortsteil v. Brodenbach (Ehrenburgertal?)), Norterßhusen, Rome (Ortsteil Burgen)".

Geographische Lage

Das Amt Gallscheider Gericht erstreckte sich von der Rhein-Mosel Wasserscheide auf dem Vorderhunsrück bis zur Mosel. Bis auf den Burgener Ortsteil Rohm und einen Teil von Brodenbach an der Mosel, lagen die Orte vorwiegend auf den Hochflächen zwischen den Moselzuflüssen Ehr- und Baybach. Die Richtstätte befand sich, folgend alten Karten und modernen Messblättern, dort Gallscheid benannt, nahe einer fast 500 m ü. NN liegenden Anhöhe östlich von Emmelshausen. Das Amt war in die 4 Kirchspiele Beulich, Bickenbach, Halsenbach und Herschwiesen gegliedert.

Geschichte
König Wilhelm von Holland verpfändete 1259 aus Reichsgut das Gericht und Vogtei Galginscheid an Konrad von Schöneck (Ersterwähnung). 1315 verpfändete König Ludwig der Bayer das Gericht an Erzbischof Balduin von Luxemburg. Gegen die Expansion und vermutlich auch die Auflagen des Kaiserslauterer Landfriedens des Trierer Bischofs, wehrten sich die Schönecker in der Eltzer Fehde erfolglos und mussten die Trierer Oberherrschaft 1354 anerkennen. Johann von Schöneck trug seine Herrschaft 1453 Kurtrier zu Lehen auf. 1508 starben die Schönecker im Mannesstamm aus. Das Amt wurde als nie eingelöste Reichspfandschaft dem Amt Boppard und damit dem Kurfürstentum Trier zugeordnet. Oberster Richter in Vertretung Triers wurde der Amtmann von Boppard. Der Gerichtsbezirk bestand als Gallscheider Gericht bis zur Franzosenzeit Ende des 18. Jahrhunderts.

Verwaltungssitz

Die Herren von Schöneck als Reichsvögte und später als Vertreter des Trierer Kurfürsten verwalteten den Gerichtsbezirk von Burg Schöneck aus. An anderer Stelle wird auch Halsenbach als Zentralort des Gerichts genannt. Gericht über einfache Strafsachen konnte auch in den Orten, von Schultheißen und Schöffen gehalten werden. Die Richtstätte für Hinrichtungen befand sich, folgend alten Karten und Gemarkungsnamen, auf einer Anhöhe östlich von Emmelshausen.

Blutgericht
Die Blutgerichtsbarkeit wurde dann vom Scharfrichter des kurtrierischen Amtmanns von Wellmich ausgeübt, die Niedere Gerichtsbarkeit wie für Diebstahl, Zauberei und andere kriminelle Delikte behielten die Schönecks und ihre Nachfolger. Der Landvogt, der im Gerichtsbezirk wohnen musste, sollte den Täter ergreifen und der Burg zuführen. Der Gerichtsbezirk war allerdings größer als die Herrschaft und ging bis zur Mosel hin.

In einem um 500 m hoch gelegenen Waldstück im nördlichen Teil der Gemarkung von Dörth mit dem Flurnamen Gallscheid am Schnittpunkt zweier schon in prähistorischer Zeit existierender Fernstraßen lagen drei große sagenumwobene Grabhügel, die ein Bauer 1851 ausgrub und ein Fürstengrab aufdeckte. An diesem "heiligen" Ort muss das Gericht getagt und wohl auch bei Bedarf einen Galgen dort aufgestellt haben.

Weblinks
 Gallscheider Gericht bei Regionalgeschichte.net PDF Mit Quellenangaben (Zugriff Februar 2012); siehe hierzu Erläuterungen zum historischen Ortslexikon

Einzelnachweise

Historisches Territorium (Rheinland-Pfalz)
Geschichte (Hunsrück)
Kurtrier
Emmelshausen
Geschichte (Boppard)

Gallscheider Gericht


Johan Vilhelm Snellman (født 12. maj 1806 i Stockholm, død 4. juli 1881) var en finsk filosof, social forfatter og statsmand og en pioner ved fremvæksten af en finsk national selvbevidsthed.

Liv og gerning

Snellman var af finsk slægt, men blev født i Stockholm, hvor hans forældre, søkaptajn Kristian Henrik Snellman og Maria Magdalena Röring, boede i en del år. De flyttede tilbage til hjemlandet efter adskillelsen mellem Sverige og Finland.

Faderen havde studeret filosofi og teologi ved Uppsala Universitet og blev altid ved at beskæftige sig med filosofisk-religiøse problemer, som det var hans glæde at drøfte med sønnen. Denne gik i skole i Uleåborg, blev student i Åbo i 1822, tænkte først på at blive præst, men overgik snart til et rent videnskabeligt studium. I mange år fordybede han sig i Hegels filosofi og tog magistergraden i 1831. I 1830 havde han sluttet sig til "Lördagskvällarnes sällskap", hvor han stod i nær forbindelse med Runeberg, Elias Lönnrot, Fredrik Cygnæus og andre unge mænd, som snart sammen med ham selv skulle danne det nye Finland.

Den iltre student

Snellman tog doktorgraden 1835 med en afhandling til forsvar for Hegels filosofi. Allerede som student kom han tit i vanskeligheder, blandt andet fordi han uforfærdet kritiserede sine lærere og ofte optrådte overmodigt på de unges vegne. En langvarig konflikt ved universitetet vedrørende disciplinære forhold tilspidsede sig mere og mere, og Snellman kastede sig 1837-38 med sin medfødte voldsomhed ind i denne. Drevet af stærk idealitet satte han al sin energi ind på som kurator for den østerbotniske studenternation at højne og forædle de unges liv og interesser og i så henseende at opmuntre dem til selvstændigt initiativ, samtidig med at han skarpt modsatte sig konsistoriums forsøg på ved straffe og trusler at holde især politiske meningstilkendegivelser nede. Snellman ville holde en forelæsningsserie om "den akademiske friheds virkelige karakter og væsen", og da dette blev ham nægtet, fordrede han ved stadig nye klageskrifter til konsistorium ret dertil, henvisende til sin jus docendi. Ved samme tid blev, på grund af disciplinære forhold, den østerbotniske afdeling imod studenternes ønske delt i to, og Snellman blev imod sin udtrykkelige vilje udnævnt til kurator for den ene. Han nægtede at modtage posten, som han mente ene og alene skulle tildeles ved studenternes frie valg. Han kom derved til at stå i en vanskelig situation, som bragte ham utallige ubehageligheder. Han opdrog studenterne til ved streng selvtugt at begrænse den frihed, som han forlangte for dem, men indskærpede samtidig, at lydighed kun gjaldt den fornuftige autoritet.

Snellmans sag gik fra konsistorium til Åbo Hofret, som dømte ham til bøder for ulydighed mod foresatte. Mens han ventede på udfaldet og opholdt sig i ro i provinsen, beskæftigede han sig med litterær virksomhed. Allerede tidligere havde han udgivet nogle videnskabelige skrifter, som i en tung form fremstillede det hegelske system. Nu forberedte han sig til en fremtræden for offentligheden af en anden art. I efteråret 1839 udgav han i Helsingfors under navnet "Spanska Flugan" (Den spanske flue), hæfte I, en samling forskelligartede artikler: kritikker af videnskabelige og litterære værker, et blik på tidens presseforhold og lignende, som tilfulde svarede til den i titlen angivne hensigt: som et skarpt plaster skulle de udtrække usundheden af samfundet. De følgende hæfter udkom 1840-41, mens Snellman opholdt sig i udlandet, og var af lignende art som det første.

Drejningen mod finsk nationalisme

I Stockholm udgav Snellman i 1840 to filosofiske skrifter: "Logik" og "Rättslära". Han kom dér snart dels i samarbejde, dels i polemik med Sveriges ledende mænd på det litterære område. Under sin mangesidige optagethed rugede han dog dybest i sit sind på tunge tanker angående sit fædrelands skæbne, som det fremgår af et brev til vennen Fr. Cygnæus fra 1840. Han udkaster deri retningslinjerne for sin fremtidige virksomhed og udtaler en streng dom over Finlands daværende forhold: der findes ikke patriotisk sind eller åndeligt liv i dette land, og der er kun ét middel, som måske endnu kan redde det finske folk fra fuldstændig national og åndelig undergang, nemlig det at gøre finsk til dannelsessprog i Finland. Ved denne tid var svensk enerådende både i skole og ved domstolen, og den eneste vej for en finsktalende til at nå såvel kulturens som samfundslivets højder var at ombytte sit modersmål med svensk. Han følte det som sin pligt at vende tilbage til dette "sit eget og elendighedens hjem" for der "for alle verdenshjørner" at råbe ud, hvad han nu tænker i det skjulte.

Den store udlandsrejse

Inden Snellman kom hjem, foretog han en længere udenlandsrejse til Tyskland, Østrig og Schweiz og udgav i 1841 "Versuch einer spekulativen Entwicklung der Idee der Persönlichkeit" og i 1842 sit hovedværk "Läran om staten". Han vendte tilbage til Finland lige efter. Imidlertid var konsistoriums uvilje mod ham uformindsket trods hans fremgang både som forfatter og filosof i udlandet; der var ingen stilling for ham at få i Helsingfors. Efter en øjeblikkelig svaghed i retning af at lytte til de venskabelige stemmer, som fra hinsides Den Botniske Bugt lokkede ham til at bytte fædreland og gribe de gode chancer i Sverige, søgte han og fik stillingen som rektor i Kuopio i Savolax.

År i Kupio

Med sin sædvanlige arbejdsiver greb han fat på alle de opgaver, han kunne aflokke stillingen, og omskabte den lille fredelige by til et åndeligt centrum for landet, ikke mindst ved at han i 1844 dèr begyndte at udgive to sideløbende tidsskrifter: det ene "Maaniehen ystävä" (Landmandens Ven) på finsk var for menigmand og bidrog i høj grad til at vække landbefolkningens oplysningstrang ved sit kvikke, populære indhold (Snellman overlod det efter nogle måneder i andre hænder), det andet på svensk "Saima" var tænkt for det dannede publikum. Det var med dette blad, at Snellman begyndte sin egentlige mission som vækker af et nationalt kulturliv. Han påviste skarpt svagheden i det åndelige liv og de boglige interesser; han hudflettede med ironi landets presse, som af angst ikke berørte almindelige spørgsmål på en oplysende og fremskridtsvenlig måde, men lod dem ligge for i stedet at beskæftige sig med unyttige ting. Uafladelig indskærpede han, at årsagen til denne slaphedstilstand var den, at Finland ikke havde nogen national litteratur; og en national litteratur kunne kun tænkes på det finske sprog. Ved siden af behandledes de forskelligste spørgsmål i "Saima": om skolen, om forbedring af kvindeuddannelsen, om industriens udvikling, om næringsfrihed og told, om grundejerforhold, om fattigpleje — alt på en vækkende og æggende måde; aldrig tidligere havde man sådan diskuteret offentlige anliggender som nu, ofte med stor hidsighed. Især var det de nationale spørgsmål med krav til den dannede klasse om at afstå fra sin sproglig privilegerede stilling, som i mange kredse vakte uvilje.

Imidlertid kunne virksomheden i Kuopio i det lange løb ikke tilfredsstille Snellman. Atter blev han fristet til at søge professorstilling i Sverige; han indsendte ansøgning, men tog den tilbage, da han hørte, at han så aldrig mere måtte vende tilbage til Finland. Han havde nemlig den dybe overbevisning, at en mand skylder sit land sin livsgerning, og besluttede at underkaste sig sin skæbne, skønt med "dump resignation". Udgivelse af "Saima" varede kort. Skønt han altid behandlede sociale og praktiske spørgsmål på en saglig måde, og skønt den heftighed, som ikke sjældent kom til orde i hans polemiske artikler, aldrig havde adresse til landets styrelse, var hans kraftige vækkelsesvirksomhed som sådan en tilstrækkelig årsag til at ængste regeringen, hvis rettesnor var: intet må "høres", det sikreste er, at alt bliver ved det gamle. Udgivelsen af "Saima" blev forbudt i 1846.

Snellman fik dog lejlighed til at fortsætte sin journalistiske virksomhed. I 1847 fik Elias Lönnrot tilladelse til i Kuopio at udgive "Litteraturblad för allmän medborgerlig bildning". Den egentlige redaktør var dog Snellman. Tidsskriftet udkom først to gange, senere kun én gang om måneden, og de såre vanskelige forhold nødte til forsigtighed. Dog blev Snellmans mægtige ånd ved at spores i behandlingen af de offentlige spørgsmål.

Ophold i Helsingfors

I 1848 søgte Snellman den ledige professorstilling i filosofi i Helsingfors, men blev forbigået. Desuagtet flyttede han til hovedstaden, hvor hans venners forsøg på at få ham ansat ved visse større institutioner — som rektor for en handelsskole og agent for et søassuranceselskab — strandede på regeringens vrangvilje imod ham. Han levede sammen med sin familie i adskillige år i stille tilbagetrukkethed af tilfældigt arbejde. Efter Krimkrigen begyndte der imidlertid at blæse friere vinde, der skete personskifte lige fra tronen og ned til generalguvernørs- og universitetskanslersposterne i Helsingfors, og endelig i 1856 blev Snellman udnævnt til den for en tid af politisk angst nedlagte og nu atter oprettede professorstilling i filosofi — målet for hans bestræbelser lige fra ungdommen.

Den økonomiske uafhængighed gav hans litterære virksomhed ny fart, og det kunne snart spores, at den gamle kæmpe endnu ikke havde nedlagt våbnene i "Litteraturbladet", som var flyttet med ham til hovedstaden, men i mange år havde ligget i andre hænder. En heftig proteststorm vakte hans optræden mod en kritik af finske forhold i Sveriges presse og da især imod i Sverige boende finske kolonister, først og fremmest den unge digter Emil von Qvanten, der kaldte tilstanden i Finland uholdbar og pegede på en genforening med Sverige som eneste udvej af uføret. Snellman anså det for uværdigt at appellere til en fremmed nations medlidenhed; forholdene var tværtimod ved at bedres, og den eneste værdige fremtidsvej for Finland lå i retning af at bygge videre på netop de forhåndenværende forhold. Denne Snellmans påstand skaffede ham en skarp beskyldning for forræderi i Sverige, hvor man desuden så på arbejdet for det finske elements højnelse som udsprunget af et ønske om at drive en kile ind imellem de to søsterlande. Modstanden mod Snellman i hjemlandet forøgedes i visse kredse derved, at han holdt på det såkaldte "Januariutskottet"; dette blev i en tid, hvor hele nationen længtes efter en landdag (den sidste holdtes 1809), sammenkaldt på en grundlovsmæssig set tvivlsom måde, men erklæredes af kejseren, efter at han var blevet gjort opmærksom på ulovligheden, for kun et forberedende udvalg. Snellman anerkendte denne form, mens andre rethaverisk kun stemte for et non possumus. Anklagerne for at bøje sig for magthaverne gjorde den stolte mand bitter.

De sidste år

I 1863 blev Snellman kaldt ind i senatet som chef for finanserne. I sin stilling som regeringsmedlem fik han lejlighed til at gøre sin indflydelse gældende hos Alexander II. I 1863 udkom på hans foranledigelse det sprogreskript, som gjorde finsk til landets statssprog ved siden af svensk. I 1865 bragte han den af Langenskjöld begyndte møntreform til en heldig afslutning. Den store hungersnød 1867-68 lagde beslag på alle hans kræfter og evner ved det hjælpearbejde, som blev sat i gang af ham, men som ikke virkede efter ønske på grund af manglende forståelse og foretagsomhed inde i landet.

På sin 75 års fødselsdag i 1881 blev Snellman genstand for en mægtig hyldest, men allerede den 4. juli samme år døde han i sin sommerbolig Danskarby i Kyrkslätt.

Forfatterskab

  - Ny utgåva 1984.

Samlinger og udvalg

Noter

Eksterne henvisninger
 Eva Moltesen: "Snellman, Johan Vilhelm" i: Salmonsens Konversationsleksikon, 2. udgave, bind XXI, s. 834-836

Personer fra Finland

Johan Vilhelm Snellman


An Diuris chrysantha in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones ngan Mark Alwin Clements. An Diuris chrysantha in nahilalakip ha genus nga Diuris, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Diuris

Diuris chrysantha


Welcome Back est une émission de télévision française animée par Camille Combal diffusée depuis le  en première partie de soirée sur TF1.

Principe
Le maître du jeu propose à deux équipes constituées de personnalités de remonter le temps et de tester leurs connaissance sur une période précise (en l'occurrence 1993 pour la première émission). Les invités, relookés à la mode de l'époque, jouent au travers de quiz, de blind tests et de happenings.

Identité visuelle

Pour le premier volet, l'émission ressort les anciens habillages de la chaîne, notamment l'ancien logo ou encore les bande-annonces des programmes des prochains jours en version années 1990. Également, lors des coupures publicitaires, ce sont les jingles de ces années qui sont diffusés.

Pour le second numéro qui retrace l'année 2000, la chaîne a recréé spécialement l'ancien habillage pour les bande-annonces. Également, lors des coupures publicitaires, ce sont les jingles et l'habillage utilisés de 1999 à 2006 qui sont diffusés.

Audiences et diffusion

Notes et références

Émission de télévision créée en 2022
Émission de télévision produite en France
Jeu télévisé diffusé sur TF1

Welcome Back (émission de télévision)


كريستيانو زانيتي  لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى فيورنتينا الإيطالي منذ 2009 في مركز الوسط المحوري .

مسيرته الكروية
لعب كريستيانو زانيتي خلال مسيرته الاحترافية مع 8 أندية في ثمانية عشر موسمًا وسجل خلالها 6 أهداف ضمن 312 مباراة. حيث فاز في ثلاثة مواسم بالكأس وفي موسم واحد بالدوري.

خاض كريستيانو زانيتي مسيرته مع نادي فيورنتينا في موسم 1994–95 في المرة الأولى ولمدة موسمين ثم في موسم 2009–10 ولمدة موسمين، مشاركًا طوالها في 33 مباراة ولم يسجل أي هدف. ثم انتقل إلى نادي فينيزيا في موسم 1996–97 لمدة موسم واحد، حيث شارك في 21 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. لينتقل بعدها إلى نادي ريجيانا 1919 في موسم 1997–98 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 31 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ثم انتقل إلى نادي كالياري في موسم 1998–99 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 18 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. هذا وانتقل لاحقًا إلى نادي روما في موسم 1999–00 ولمدة موسمين، مشاركًا في 38 مباراة ولم يسجل أي هدف أيضًا. ثم انتقل بعدها إلى نادي إنتر ميلان في موسم 2001–02 ليلعب معه خمسة مواسم، مشاركًا في 100 مباراة سجل خلالها هدفين. ليعود وينتقل من جديد، لكن هذه المرة إلى نادي يوفنتوس في موسم 2006–07 واستمر معه طيلة ثلاثة مواسم، مشاركًا في 63 مباراة سجل خلالها 4 أهداف. لينتقل بعدها إلى نادي بريشيا في موسم 2010–11 لمدة موسم واحد، مشاركًا في 8 مباريات ولم يسجل أي هدف.

روابط خارجية

مراجع

رياضيون من كرارا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من كرارا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو إنتر ميلان
لاعبو بريشيا
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2004
لاعبو روما
لاعبو ريجينا
لاعبو فينيزيا
لاعبو فيورنتينا
لاعبو كأس العالم 2002
لاعبو كالياري
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم إيطاليون أولمبيون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2000
لاعبو كرة قدم من توسكانا
لاعبو منتخب إيطاليا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم
لاعبو منتخب إيطاليا لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي ريجينا 1919
لاعبو يوفنتوس
مواليد 1977
مواليد في كرارا

كريستيانو زانيتي


Die Goerdeler-Kommission (offiziell: Kommission zur Verbesserung der steuerlichen Bedingungen für Investitionen und Arbeitsplätze) war eine im Jahr 1990 vom Bundesministerium der Finanzen eingesetzte Expertenkommission, die sich der Ausarbeitung einer Unternehmenssteuerreform annahm.

Vorschläge
In ihrem Gutachten 1991 schlug sie grundsätzlich die Senkung des Körperschaft- (für einbehaltene Gewinne, die sogenannte Thesaurierung) und Einkommensteuer (Spitzensteuersatz auf 46 Prozent) vor. Außerdem empfahl sie die Abschaffung der Gewerbekapitalsteuer, die den vermögensbezogenen Teil der Gewerbesteuer darstellt, sowie die Aufhebung der Gewerbesteuerumlage, der Vermögensteuer und der  Einheitsbewertung. Die Steuermesszahl der Gewerbesteuer sollte auf 2,5 Prozent (inklusive aller Zinsen) halbiert werden. Ferner sah die Kommission eine Koppelung der Hebesätze für die Gewerbesteuer und Grundsteuer vor. Andere Baustellen waren die Verbesserung der Altersvorsorge für Selbstständige, die Vermeidung der Doppelbesteuerung von Auslandsgewinnen und die Optimierung der Umwandlungssteuer. Zur Finanzierung hielt das Gutachten die Erweiterung der Bemessungsgrundlage und die Reduzierung des Grundsteueraufkommens um 20 Prozent für notwendig.

Ergebnis und Nachwirken
Im Ergebnis waren die Vorschläge von der Politik nicht gewollt und schlecht umsetzbar.

Die Börsen-Zeitung schrieb 2006 dazu:

Die Steuermesszahl fiel erst durch die Unternehmensteuerreform 2008 auf 3,5 Prozent. Die Vermögenssteuer wird seit 1997 nicht mehr erhoben und die Gewerbekapitalsteuer wurde schließlich zum 1. Januar 1998 durch das Gesetz zur Fortsetzung der Unternehmensteuerreform vom 29. Oktober 1997 (BGBl I 2590) aufgehoben.

Mitglieder
 Reinhard Goerdeler (Vorsitzender), Rechtsanwalt und Wirtschaftsprüfer, CEO von KPMG
 Wilfried Dann (stellv. Vorsitzender), Wirtschaftswissenschaftler und Steuerberater, Präsident der Bundessteuerberaterkammer
 Dieter Pohmer, Wirtschaftswissenschaftler, Wirtschaftsweiser

Einzelnachweise

Bundesministerium der Finanzen
Steuerrecht (Deutschland)
Politik 1991

Goerdeler-Kommission


فوج وحدة عسكرية تتألف من عدة كتائب يقودها ضابط برتبة عقيد، عدة أفواج تشكل قوة عسكرية بحجم لواء.

الوحدات العسكرية

مراجع

أفواج عسكرية
رتب عسكرية
وحدات وتشكيلات عسكرية حسب الحجم

فوج (وحدة عسكرية)


Miguel Ángel Poduje Sapiaín (5 de enero de 1948 - 11 de septiembre de 2011) fue un abogado, académico, consultor, político y empresario chileno. Colaboró activamente en la dictadura militar del general Augusto Pinochet, quien lo llegó a designar ministro de Estado en dos carteras entre 1984 y 1989.

Socio del estudio Poduje y Cía., se especializó en materias tributarias, comerciales, económicas e inmobiliarias.

Familia y estudios
Nacido el 5 de enero de 1948, realizó sus estudios superiores en la carrera de derecho de la Pontificia Universidad Católica (PUC) de Santiago, entidad de la que egresó en el año 1971.

Se casó con María Teresa Carbone Baudet, con quien tuvo tres hijos: María José, Ignacio y María Magdalena.

Vida pública

En el Estado
Ingresó a la dictadura militar como miembro del Comité Asesor Presidencial en el área de legislación, cargo que ocupó entre los años 1979 y 1983. Posteriormente, asesoró al Ministerio Secretaría General de la Presidencia (Segpres) y al Ministerio de Vivienda y Urbanismo (Minvu), cartera esta última en la que se desempeñó como subsecretario entre el 31 de julio de 1983 y el 2 de abril de 1984.

Ese último año, fue nombrado ministro de Estado de la secretaría, cargo en el que permaneció hasta el 21 de octubre de 1988 y donde le tocó encarar los efectos del devastador terremoto que sacudió la zona central del país el 3 de marzo de 1985. En el Minvu, asesorado por un equipo académico de la PUC, negoció las condiciones con el Banco Mundial, para obtener créditos de esa institución que permitieran afrontar el enorme déficit habitacional de la época.

Durante las postrimerías del régimen de Pinochet, entre el 21 de octubre de 1988 y el 5 de abril de 1989, fue titular del Ministerio Secretaría General de Gobierno.

En el sector privado
A partir de la década de 1990, tras el retorno a la democracia en el país austral, pasó al sector privado, desempeñándose en diversas empresas de los sectores bancario, de las comunicaciones, servicios financieros, seguros y AFPs. De esa labor destacó su paso por el directorio de AFP Provida, entre 1999 y 2006. En el ámbito gremial, actuó como vicepresidente de la Asociación de AFP.

En sus últimos años ejerció como presidente de la Compañía de Seguros Generales Continental, director de CorpGroup International, asesor del directorio de CorpBanca y director de Clínica Indisa.
En el ámbito académico, presidió la junta directiva de la Universidad Andrés Bello, donde además dictó la cátedra de derecho comercial, entre 2002 y 2011.

Falleció en Santiago víctima de cáncer de pulmón el 11 de septiembre de 2011, a la edad de 63 años.

Referencias

Ministros de Estado de Augusto Pinochet
Ministros secretarios generales de Gobierno de Chile
Ministros de Vivienda y Urbanismo de Chile
Subsecretarios de Estado de Augusto Pinochet
Subsecretarios de Vivienda y Urbanismo de Chile
Abogados de Chile
Profesores de Derecho de Chile
Empresarios de Chile
Políticos chilenos independientes vinculados a la derecha
Alumnado de la Pontificia Universidad Católica de Chile
Comercialistas
Fallecidos en Santiago de Chile
Fallecidos por cáncer de pulmón en Chile

Miguel Ángel Poduje


Maksutov je krater s druge strane Mjeseca. Nalazi se upravo na jugozapadu od veće zidane ravnice Oppenheimer. Na jugozapadu se nalazi krater Nishina, a na zapadu-sjeverozapadu spojeni su upareni krateri Davisson i Leibnitz. Nazvan je po sovjetskom optičaru Dmitriju Dmitrijeviču Maksitovu.

Ovaj krater ima prilično dobro definiran vanjski rub koji nije značajno degradiran utjecajem erozije. No značajnija značajka ovog kratera je potopljeni unutarnji pod. Ova gotovo ravna unutarnja površina ima nizak albedo karakterističan za pod pokriven bazaltičnom lavom. Unutarnji zid oboda varira u širini, a najuži dio je smješten na jugoistoku, dok širi odjeljci leže uz preostale rubove, posebno na sjeveroistoku i sjeverozapadu.

Prije službenog imenovanja 1970. od strane IAU-a, krater je bio poznat pod nazivom Krater 439.

Izvori

Krateri na Mjesecu

Maksutov (krater)


Euxylophora paraensis, também conhecido como pau-amarelo, é uma espécie do gênero Euxylophora .
<p>Conhecida da região do Baixo Tocantins à costa atlântica (Pará e Maranhão), com coletas mais recentes no Amazonas e Tocantins. Floresce de julho a outubro, com frutos de setembro a fevereiro. Árvore de grande porte (ultrapassa 40 metros de altura), fornecendo madeira amarelada de ótima qualidade.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1910 por Jacques Huber.

Forma de vida
É uma espécie terrícola e arbórea.

Descrição
Árvore ultrapassando 40 metros de altura, casca esfoliante. Folhas com pecíolo de 2-3 centímetros de comprimento, canaliculado; lâmina obovada a elíptica, ápice arredondado a subacuminado, base aguda, margem inteira subrevoluta, 10-17 centímetros de comprimento, 4-7 centímetros de largura, coriácea, discolor, glabra e lustrosa na face adaxial, ocráceo-escamosa e opaca na face abaxial. Flores com cálice com cerca de 4 milímetros de comprimento; pétalas creme, com cerca de 2 centímetros de comprimento, diminutamente tomentosas na face externa; antera com cerca de 6 milímetros de comprimento; ovário com cerca de 2 milímetros de altura. Mericarpos com cerca de 2 centímetros de comprimento.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Amazonas, Maranhão, Pará e Tocantins.
Em termos ecológicos, é encontrada no domínio fitogeográfico de Floresta Amazônica, em regiões com vegetação de floresta de terra firme e floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Pirani, J.R.; Groppo, M. Rutaceae  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Euxylophora paraensis no projeto Flora e Funga do Brasil

Euxylophora
Espécies descritas em 1910
Plantas
Flora do Brasil

Euxylophora paraensis


Conocliniopsis prasiifolia é uma espécie de planta do gênero Conocliniopsis e da família Asteraceae.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1972 por Robert Merrill King e Harold E. Robinson.
Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Conoclinium prasiifolium  DC.
 Eupatorium urticaefolium  L.

Forma de vida
É uma espécie terrícola e subarbustiva.

Descrição
Arbusto de 0,3−1 metros de altura  com ramos cilíndricos, estriados, estrigosos. Ela tem folhas alternas, pecioladas, pecíolo 0,4−4,2 centímetros de comprimento; lâmina foliar 1–5 × 0,4−2,6 cm, membranácea, discolor, ovada, ápice agudo, margem crenada, base truncada, face adaxial estrigosa e face abaxial vilosa com tricomas glandulares sésseis. Capitulescência corimbiforme. Capítulos pedunculados, pedúnculo com cerca de 0,3 centímetros de comprimento Invólucro 0,6−0,5 × 0,5−0,4 cm, campanulado, bisseriado; brácteas involucrais 17−20, externas 3−4 × 0,9−1,2 mm, oblanceoladas, internas 4−4,8 × 0,5−0,8mm, lanceoladas, ápice acuminado, margem inteira, esverdeadas com ápice vináceo, pubescentes. Receptáculo cônico, foveolado, epaleáceo. Ela tem  25−35 flores, corola de 3−3,5 milímetros de comprimento, lilás, glabra, tubo  de1,6−1,9 mm de comprimento, com limbo 1−1,2 milímetros de comprimento, lacínias de 0,3−0,4 milímetros de comprimento, glabras. Antera 1,1−1,2 milímetros de comprimento, apêndice do conectivo obtuso, tão longo quanto largo, base truncada, colar da antera cilíndrico. Estilete 5−4,5 milímetros de comprimento, glabra, ramos do estiletelineares, ápice obtuso. Cipsela de 1,2−1,6 milímetros de comprimento, cilíndrica a obovóide, pilosa, 5-costada; carpopódio proeminente, anuliforme. Pápus 2,3−3 milímetros de comprimento, unisseriado, cerdoso, persistente. 25−35

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Alagoas, Bahia e Pernambuco.
A espécie é encontrada nos  domínios fitogeográficos de Caatinga e Cerrado, em regiões com vegetação de caatinga, campos rupestres e cerrado.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Nakajima, J. Conocliniopsis  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Conocliniopsis prasiifolia no projeto Flora e Funga do Brasil

Conocliniopsis
Plantas descritas em 1972
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Conocliniopsis prasiifolia


Buena Vista Social Club, 1999 yılında bitirilmiş belgesel film. Alman yönetmen Wim Wenders tarafından çekilmiştir. Unutulmuş ve 90'lı yaşlarındaki Kübalı müzisyenlerin Ry Cooder tarafından bir araya getirilmesini konu alan belgesel, grubun yaptığı albüm ve çıktıkları konserlerin görüntülerini de barındırır. Albüm ve grubun bütün dünyada tanınmasına yol açmış ve belgesel sinemada son derece nadir görülen bir popülariteye kavuşmuştur.

Ödüller
Film 2000 yılında En İyi Belgesel Film Akademi Ödülü'ne aday gösterilmiştir. Avrupa Film Ödülleri'nde En İyi Belgesel ödülünü kazanmıştır. Buena Vista Social Club albümü filmde ye alan müziklerin stüdyo kayıtlarını içermektedir.

Müzisyenler
 Francisco Repilado, takma adıyla Compay Segundo (vokal ve tres)
 Eliades Ochoa (vokal ve gitar)
 Ry Cooder (slide gitar)
 Joachim Cooder, oğlu (perküsyon)
 Ibrahim Ferrer (vokal, konga, claves, bongo)
 Omara Portuondo (vokal)
 Rubén González (piyano)
 Orlando "Cachaito" López (çift bas)
 Amadito Valdés
 Manuel "Guajiro" Mirabal (trompet)
 Barbarito Torres  (Laúd)
 Pío Leyva
 Manuel "Puntillita" Licea (vokal)
 Juan de Marcos González (güiro)

Filmdeki şarkılar (görünme sırasına göre)
"Chan Chan" (Francisco Repilado)
"Silencio" (Rafael Hernandez)
"Chattanooga Choo Choo" (Harry Warren ve Mack Gordon)
"Dos Gardenias" (Isolina Carillo)
"Veinte Años" (María Teresa Vera),
"Y Tu Que Has Hecho?" (Eusebio Delfin),
"Black Bottom" (Ray Henderson, Lew Brown ve B. G. De Sylva)
"Canto Siboney" (Ernesto Lecuona Casado),
"El Carretero" (Jose "Guillermo Portabales" Quesada del Castillo)
"Cienfuegos (tiene su guaguanco)" (Victor Lay)
"Begin The Beguine" (Cole Porter)
"Buena Vista Social Club" (Orestes Lopez, 1937 yılında Mambo türünü başlattı.)
"Mandinga" (Guillermo Rodriguez Fiffe takma adıyla "Bilongo")
"Candela" (Faustino Oramas),
"Chanchullo" (Israel "Cachao" Lopez)
"El Cuarto de Tula" (son/descarga, Sergio Siaba),
"Guateque Campesino" (Celia Romero "Guateque"),
"Nuestra Ultima Cita" (Forero Esther)
"Quizás, Quizás, Quizás" (bolero, Oswaldo Farres tarafından).

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Comprehensive PBS Site about the film

1990'larda belgesel filmler
1999 çıkışlı filmler
Almanya filmleri
Wim Wenders'in yönettiği filmler
Amsterdam'da çekilmiş filmler
Amerika Birleşik Devletleri belgesel filmleri
1990'larda İngilizce filmler
1990'larda İspanyolca filmler

Buena Vista Social Club (film)


Labenz Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Herzogtum Lauenburg iline bağlı bölge. 5,75 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2006 itibarıyla yaklaşık 836 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Ulrich Hardtke tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-sandesneben.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Labenz


NGC 7645 je prečkasta spiralna galaktika u zviježđu Kiparu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 7645
  Auke Slotegraaf: NGC 7645 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 7645 DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 7600 - 7649

7645

NGC 7645


Passion fatale () (1949), film américain de Robert Siodmak ;
 Passion fatale () (1998), téléfilm américain de Tommy Lee Wallace.

Passion fatale (homonymie)


ألكسي ألكسييڤيتش بروسيلوف  جنرال روسي اشتهر بتطويره تكتيكات جديدة للهجوم، اُستخدمت في هجوم بروسيلوف الذي حمل اسمه عام 1916. التكتيك المبدع والناجح نسبياً نقلها الألمان لاحقاً.

السيرة
ألكسي ألكسييفيتش بروسيلوف Alexey Alexeyevich Brusilov جنرال روسي ولد في مدينة تبليسي لأسرة عسكرية. تخرج في معهد باجيسكي العسكري سنة 1872 وخدم حتى عام 1881 في القوقاز حيث شارك في الحرب الروسية ـ التركية (1877- 1878).

التحق بمدرسة الضباط الفرسان سنة 1883 وظل فيها حتى سنة 1906 مدرباً ثم مديراً. وانتقل بعدها إلى القوات العاملة قائداً لفرقة الفرسان الثانية حتى سنة 1909 ثم قائداً للفيلق الثاني عشر حتى سنة 1912 ثم معاوناً لقائد قوات منطقة وارسو العسكرية حتى سنة 1913.

مع بداية الحرب العالمية الأولى سنة 1914 تسلم بروسيلوف قيادة الجيش الثامن الروسي، واجتاز على رأس هذا الجيش جبال الكربات. وبدءاً من آذار 1916 تسلم قيادة الجبهة الجنوبية الغربية المعوَّل عليها في التصدي للجبهة النمساوية ـ الألمانية. ولبراعته في قيادة هذه الجبهة عُدَّ بروسيلوف من أكبر القادة البارزين في الحرب العالمية الأولى.

حين قررت دول الحلفاء شن هجوم عام على دول الائتلاف الثلاثي في صيف 1916، تعهدت الحكومة الروسية القيام بهجوم عام على القوات الألمانية النمساوية المقابلة لها في منتصف حزيران تخفيفاً للضغط الواقع على القوات الفرنسية في فردان. وشرع بروسيلوف في الإعداد لهذا الهجوم في سرية تامة. واعتمد على أسلوب مبتكر في خرق الدفاع على أكثر من اتجاه خلافاً للأسلوب الذي كانت تتبعه القوات الإنكليزية والفرنسية بخرق الدفاع على اتجاه واحد، وبهذا حقق التمويه العملياتي للاتجاه الرئيسي. ومع أن الجبهة الروسية الجنوبية الغربية لم تكن متفوقة عدداً بنسبة كبيرة على القوات النمساوية ـ الألمانية المواجهة لها فقد حققت تفوقاً كبيراً في القوى والوسائط على قطاعات الخرق، إلا أن الهزيمة التي مني بها الجيش الإيطالي في أوائل شهر أيار 1916 دفعت الحلفاء إلى الطلب من روسية تسبيق موعد الهجوم تضامناً مع إيطالية. وتلبية لهذا الطلب وافقت القيادة الروسية على أن تبدأ الجبهة الجنوبية الغربية الهجوم في 22 أيار أي قبل أسبوعين من الموعد المقرر. وتمكن بروسيلوف من إنجاز الاستعدادات لهذا الهجوم في المهلة المحددة، وحين توجه إلى القيادة للاستئذان ببدء الهجوم أبلغه رئيس الأركان العليا الجنرال «ألكسييف» قرار القيصر تأجيل العملية من دون مسوغ تحت تأثير حاشيته، وحيل بينه وبين مقابلته. فقرر بروسيلوف بدء الهجوم على مسؤوليته وتمكن من خرق دفاع القوات النمساوية ـ الألمانية على جبهة بطول 550 كم وبعمق 80 -150 كم. وكان ثمن هذا الانتصار نصف مليون جندي روسي في مقابل مليون ونصف مليون جندي نمساوي ـ ألماني وفيهم أكثر من 400,000 أسير. واضطرت القيادة النمساويةـ الألمانية إلى نقل قواتها الرئيسية إلى الجبهة الروسية والانتقال إلى الدفاع على باقي الجبهات، الأمر الذي خفف الضغط عن قوات الحلفاء. وبسبب تأخر الجبهات الروسية الأخرى عن الاشتراك في القتال، اضطر بروسيلوف إلى التوقف والتحول إلى الدفاع.

روسيا السوفيتية
بعد ثورة شباط 1917 البرجوازية قررت الحكومة المؤقتة في روسية متابعة الحرب، واختير بروسيلوف قائداً أعلى للقوات المسلحة ثم مستشاراً لتلك الحكومة. وبعد ثورة أكتوبر الاشتراكية 1917 رفض بروسيلوف عروض رجال الحرس الأبيض لتولي قيادة القوات المناوئة للثورة، وأصيب إبان هذه الأحداث بجرح بليغ في ساقه. وانضم في عام 1920 إلى الجيش الأحمر، وقاد الحرب على بولندة، عين بعدها رئيساً للمجلس الخاص التابع للقيادة العامة. وفي العام 1923 عين مفتشاً عاماً لسلاح الفرسان في الجيش الأحمر ثم عضواً في المجلس الثوري العسكري حتى نهاية خدمته.
ترك بروسيلوف كتاباً بعنوان «مذكراتي» تحدث فيه عن أحداث الحرب العالمية الأولى، ونُشر بعد وفاته عام 1929، وترجم إلى الإنكليزية عام 1930 بعنوان «كراسة جندي».

روابط خارجية

المصادر

الحاصلون على وسام القديس سافا
أشخاص من تبليسي
أشخاص من محافظة تيفليس
أفراد عسكريون روس في الحرب العالمية الأولى
أفراد عسكريون من تبليسي
جنرالات الجيش الإمبراطوري الروسي
جنرالات سوفيت
حاصلون على السيف الذهبي للشجاعة
حاصلون على نيشان القديس فلاديمير من الرتبة الأول
قادة الحرب العالمية الأولى
مدفونون بمقبرة نوفوديفيتشي
مواليد 1853
مواليد في تبليسي
نبالة روسية
نبلاء روس
وفيات 1926
وفيات في موسكو

أليكسي بروسيلوف


Laneville bezeichnet mehrere

Orte in den Vereinigten Staaten:
 Laneville (Alabama)
 Laneville (Kansas)
 Laneville (Texas)
 Laneville (West Virginia)

Siehe auch:
 Lanesville

Laneville


ජලවිදුලිය යන වචනයෙහි අර්ථය ජලය යොදාගෙන විදුලිය නිපදවීම. එනම් ගුරුත්වාකර්ෂණ බලය නිසා පහලට ගලායන ජලය යොදාගෙන විදුලිය නිපදවීමයි. මෙය ලොව වැඩියෙන්ම භාවිතාවන පුනර්ජීව බලශක්ති ක්‍රමය වන අතර 2010 වසරේදී එහි භාවිතය ලොව සමස්ථ විදුලිය භාවිතයෙන් 16%ක අගයක්, එනම් 3427 ටෙරවොට්-පැය අගයකි. එමෙන්ම ඉදිරි වසර 25 තුල ලොව ජලවිදුලි භාවිතය සැම වසරකම 3.1%කින් වැඩිවන බව පැවසේ.

ලොව පුරා රටවල් 150ක පමණ ජලවිදුලිය නිපදවන අතර 2010 වසරේදී ආසියානු-පැසිපික් කලාපය තුල පමණක් ලොව සමස්ත ජලවිදුලිය භාවිතයෙන් 32%ක් පමණ නිපදවා ඇත.

ජලවිදුලිය


Telma Ágústsdóttir (* 27. Januar 1977 in Reykjavík) ist eine isländische Popsängerin.

Telma wuchs in Garðabær auf und zog später nach Hafnarfjörður um. Seit sie 15 Jahre alt war singt sie in Bands, von denen die Rockband Spur die bekannteste ist. Zusammen mit dem Sänger Einar Ágúst Víðisson gewann sie den isländischen Vorentscheid und nahm daher am Eurovision Song Contest 2000 als August & Telma für Island teil. Das Duo erreichte mit dem Pop-Rock-Song Tell Me! den zwölften Platz.

Einzelnachweise

Musiker (Island)
Popsänger
Interpret eines isländischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Isländer
Geboren 1977
Frau

Telma Ágústsdóttir


Gregov dnevnik (eng. Diary of a Wimpy Kid), američki književni serijal kojeg je napisao američki književnik Jeff Kinney. Knjige govore o pustolovinama srednjoškolca Grega Heffleyja koji živi s peteročlanom obitelji negdje u SAD-u. Napisane su kao dnevnik kojeg vodi Greg, pa su napisani u prvoj osobi i obogaćeni jednostavnim crtežima. Od prvog izdanja 2007. do danas prodano je preko 200 milijuna primjeraka prevedenih na 65 jezika, što ga čini jednim od najpopularnijih književnih serijala na svijetu.

Povijest
Pisac Gregovog dnevnika, Jeff Kinney, radio je na knjizi osam godina prije nego što ju je poslao izdavaču u New York. U svibnju 2004. izdao je e-knjigu, a u veljači 2006. dogovorio je pisanje serijala s izdavačkom kućom Abrams Books. Knjiga je odmah postala popularna i pregledana je preko 20 milijuna puta u e-inačici. Međutim, mnogi čitatelji htjeli su i tiskanu inačicu, pa je u travnju 2007. izdana prva knjiga serijala, Kronike Grega Heffleyja. Do danas je objavljeno šesnaest knjiga, a nova (Diary of a Wimpy Kid: Diper Överlöde) stiže u listopadu 2022.

Serijal

Knjige
Kronike Grega Heffleyja (2007.)
Rodrick rastura (2008.)
Točka na i (2009.)
Ljetna žega (2009.)
Sumorna stvarnost (2010.)
Snježna groznica (2010.)
Lijevo smetalo (2011.)
Nezgoda za nezgodom (2013.)
Dugo putovanje (2014.)
Stara škola (2015.)
Kasno paljenje (2016.)
Obiteljski odmor (2020.)
Zimske radosti
Kugla za rušenje
Raspad sistema
Sportska slava

Filmovi

Gregov dnevnik (2010.)
Rodrickova pravila (2011.)
Pasji dani (2012.)
Dugo putovanje (2017.)
Gregov dnevnik (2021.)

Likovi

Greg Heffley - glavni lik, srednjoškolac i pripovjedač.
Rowley Jefferson - Gregov plavokosi susjed i najbolji prijatelj.
Rodrick Heffley - Gregov stariji brat, bubnjar.
Manny Heffley - Gregov mlađi, razmaženi i nestašni brat.
Susan Heffley - Gregova često naporna majka.
Frank Heffley - Gregov otac, radi u osiguravajućoj tvrtci i voli američku povijest.
Baka - neimenovana Gregova baka koju često posjećuje. Zajedno jedu kolače.
Fregley - Gregov ekscentrični susjed.
Dragi - pas kojeg je Gregova obitelj nabavila u Ljetnoj žegi, a kasnije poklonila baki.
Prase - osvojio ga je Manny na poljoprivrednom sajmu u "Dugom putovanju". Vrlo je pametno i zna razne trikove.

Izvori

Dječja književnost
Gregov dnevnik

Gregov dnevnik


Sengés es un municipio brasileño del estado de Paraná. Su área es de 1.367 km² representando 0.6857 % del estado, 0.2425 % de la región y 0.0161 % de todo el territorio brasileño. Se localiza a una latitud 24º06'46" sur y a una longitud 49º27'50" oeste, estando a una altitud de 623 metros.Su población estimada en 2005 era de 19.522 habitantes.

Demografía
Datos del Censo - 2000

Población total: 17.778
 Urbana: 13.353
 Rural: 4.425
 Hombres: 9.288
 Mujeres: 8.490
Distancia hasta la capital: 231Km

Densidad demográfica (hab./km²): 14,26

Mortalidad infantil hasta 1 año (por mil): 13,47

Expectativa de vida (años): 63,59

Tasa de fertilidad (hijos por mujer):

Tasa de alfabetización: 85,63

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,718
 IDH-M Salario: 0,705
 IDH-M Longevidad: 0,643
 IDH-M Educación: 0,807

Hidrografía
 Río Itararé
 Río Jaguaricatú

Carreteras
 PR-239
 PR-151

Administración
 Prefecto: Walter Juliano Doria (2009/2012)
 Viceprefecto: Lourival de Jesús Antonio (Loro)
 Presidente de la cámara: Antonio Carlos Messias (2011/2012)

Economía
La economía gira en torno de la industria maderera, tiene un polo de exportación de láminas y compensados.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Paraná

Sengés


El Marquesado de Cartagena es un título nobiliario español creado el 29 de abril de 1799 por el rey Carlos IV a favor de Luis María Ramírez de Cartagena y Blázquez de Bocanegra, teniente de Navío de la Real Armada y regidor perpetuo de Cádiz. El mayorazgo de Cartagena y la hidalguía fueron recibidos por Pedro de Cartagena el 22 de noviembre de 1440, lo que permitió establecer el nombre del linaje de los Santa María como de los Cartagena, sancionado por disposición real. En 1799 el mayorazgo de Cartagena fue convertido en marquesado de Cartagena.

Marqueses de Cartagena

Marquesado de Cartagena


An Dendrobium calcaratum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Achille Richard. An Dendrobium calcaratum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 D. c. calcaratum
 D. c. papillatum

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium calcaratum


Bassov prolaz je morski prolaz između kopna Australije i otoka Tasmanije. Nastao je prije 8,000 godina zbog podizanja morske razine te je nazvan prama istraživaču i liječniku Georgeu Bassu.

Otkriće i istraživanja

Tasmanski Aboridžini stigli su na Tasmaniju prije otprilike 40,000 godina preko kopnenog mosta zvanog Bassov ravnjak za vrijeme zadnjeg Velikog ledenog doba. Prije otprilike 8,000 godina podigla se morska razina te je tako nastao Bassov prolaz koji je odvojio Tasmanske Aboridžine od ostatka Australije. Također su živjeli na otocima Flinders na samom prolazu do prije otprilike 4,000 godina.

Moguće da je prvi Europljanin koji je otkrio prolaz bio Abel Tasman kada je kartirao obale Tasmanije 1642. godine. Idući Europljanin koji je do njega došao bio je James Cook s brodom Endeavour u travnju 1770. godine, no ni on ga kao ni Tasman prije njega nije u cijelosti oplovio. To su prvi uspjeli George Bass i Matthew Flinders u periodu između 1798. i 1799., te ga je iduće godine tadašnji guverner Novog Južnog Walesa na Flindersovu preporuku prozvao Bassovim prolazom.

Geografska obilježja

Prolaz je širok otprilike 250 km te dugačak 500 km, s prosječnom dubinom od 60 m te najvećom dubinom između otočja Inner Sister i Flinders od 155 m. U prolazu se nalazi ukupno 50-ak otoka, ostaci nekadašnje kopnene veze Tasmanije s Australijom. Dijele su u tri grupe: otočje King na zapadu, otočje Furneaux na jugoistoku te Kent na sjeveroistoku.

Kao i većina voda oko Tasmanije, zbog svoje plitkoće opasan je za plovidbu, te se na tom području potopilo mnoštvo brodova, posebice u 19. stoljeću. Godine 1848. na otoku Deal podignut je svjetionik radi pomoći u navigaciji brodovima na istočnom ulazu te na rtovima Otway i Wickham na zapadnom i sjevernom ulazu.

Prirodna bogatstva

Na istočnom dijelu zaljeva postoje brojna naftna i plinska polja, koja su većinom otkrivena 1960-ih te smještena 50 do 60 km od obale regije Gippsland u Victoriji. Na zapadu su otkrivena polja 1990-ih te se s eksploatacijom započelo 2005. u blizini grada Port Campbell.

Izvori

Tjesnaci Tihog oceana (Australija i Oceanija)
Tjesnaci Indijskog oceana (Australija i Oceanija)
Vodene mase u Australiji

Bassov prolaz


Kuća Bracanović i kuća uz bunar u Grodi u gradiću Hvaru, ul. Marije Maričić 20 i 22 i ul. Petra Hektorovića 9, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Na novoformiranoj katastarskoj čestici izgrađene su tri povijesne građevine. Sjeverozapadno je gotičko-renesansna kuća, na adresi Ulica Marije Maričić 20, južno od nje je stambena katnica na adresi Ulica Petra Hektorovića 9, a istočno je gotička građevina Bracanović, na adresi Ulica Marije Maričić 22. Južno od kuća, sve do Ulice Petra Hektorovića danas se nalazi zatvoreno dvorište, čiji je ogradni zid prema jugu zapravo ostatak pročelja nekadašnjih ranosrednjovjekovnih kuća. Predmetne građevine odlikuju se kvalitetnom stilskom plastikom izrađenom u gotičkom i renesansnom slogu, a što je odlika graditeljstva grada Hvara sredinom 15. stoljeća.

Zaštita
Pod oznakom Z-6863 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Hvaru

Kuća Bracanović i kuća uz bunar u Grodi


An Festuca purpurascens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Banks, Daniel Carl Solander ngan Joseph Dalton Hooker. An Festuca purpurascens in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Festuca

Festuca purpurascens


La route régionale 419 () est une route régionale allant de Vihantasalmi à Mäntyharju jusqu'à Paasolanmäki à Mäntyharju en Finlande.

Présentation
La seututie 419 est une route régionale dans la commune de Mäntyharju en Savonie du Sud.
La route appelée Vihantasalmentie part de Vihantasalmi de la route nationale 5 et se termine en croisant la route régionale 368 au sud du centre de la municipalité de Mäntyharju.

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

419

Transport à Mäntyharju

Seututie 419


A bonfire of the vanities () is a burning of objects condemned by religious authorities as occasions of sin. The phrase itself usually refers to the bonfire of 7 February 1497, when supporters of the Dominican friar Girolamo Savonarola collected and burned thousands of objects such as cosmetics, art, and books in the public square of Florence, Italy, on the occasion of Shrove Tuesday, martedí grasso.

Francesco Guicciardini's The History of Florence gives a firsthand account of the 1497 Florentine bonfire of the vanities. The focus of this destruction was on objects that might tempt one to sin, including vanity items such as mirrors, cosmetics, fine dresses, playing cards, and musical instruments. Other targets included books which Savonarola deemed immoral (such as works by Boccaccio), manuscripts of secular songs, and artworks, including paintings and sculpture.

Precursors
Although often associated with Savonarola, such bonfires had been a common accompaniment to the outdoor sermons of San Bernardino di Siena in the first half of the 15th century.

Savonarola
Fra Girolamo Savonarola was a Dominican friar who was assigned to work in Florence in 1490, at the request of Lorenzo de' Medici – although within a few years Savonarola became one of the foremost enemies of the House of Medici and helped bring about their downfall in 1494. Savonarola campaigned against what he considered to be the artistic and social excesses of Renaissance Italy, preaching with great vigor against any sort of luxury. His power and influence grew so much that with time, he became the effective ruler of Florence, and had soldiers for his protection following him around.

Starting in February 1495, during the time in which the festival known as Carnival occurred, Savonarola began to host a regular "bonfire of the vanities". He collected various objects that he considered to be objectionable: manuscripts, sculptures, paintings, tapestries, and many other works of art, as well as mirrors, musical instruments, and books on divination, astrology, and magic.

Anyone who tried to object found their hands being forced by teams of Savonarola supporters. These supporters called themselves Piagnoni ("Weepers") after a public nickname that was originally intended as an insult.

Savonarola's influence did not go unnoticed by the higher church officials, however, and his actions came to the attention of Pope Alexander VI. He was excommunicated on 13 May 1497. He was charged with heresy and sedition at the command of Pope Alexander VI. Savonarola was executed by hanging on 23 May 1498, and his body was burnt. His death occurred in the Piazza della Signoria, where he had previously held his bonfires of the vanities. Then the papal authorities gave word that anyone in possession of the friar's writings had four days to turn them over to a papal agent for destruction. Anyone who did not comply also faced excommunication.

Botticelli
Although some later sources reported that the Florentine artist Sandro Botticelli burned several of his paintings based on classical mythology in the great Florentine bonfire of 1497, the main source on his life, Vasari's biography, does not mention this, and no early record does either. Vasari does assert that Botticelli produced nothing after coming under the influence of Savonarola, but that is not accepted by modern art historians, and several of his paintings are assigned dates after Savonarola's death in 1498. The art historian Rab Hatfield says that one of Botticelli's paintings, The Mystical Nativity, cryptically dated 1500, is based on the sermon Savonarola delivered on Christmas Eve, 1493.

Writing several centuries later in 1851, Orestes Brownson, an apologist for Savonarola, vaguely mentions artworks by Fra Bartolomeo, Lorenzo di Credi, and "many other painters", along with "several antique statues" being burnt in the bonfire.

In popular culture
The event has been represented or mentioned in varying degrees of detail in a number of works of historical fiction, including George Eliot's Romola (1863),  E. R. Eddison's A Fish Dinner in Memison (1941), Irving Stone's The Agony and the Ecstasy (1961), Chelsea Quinn Yarbro's The Palace (1978), Michael Ondaatje's The English Patient (1992), Roger Zelazny and Robert Sheckley's If at Faust You Don't Succeed (1993), Timothy Findley's Pilgrim (1999), Ian Caldwell and Dustin Thomason's Rule of Four (2004), Jeanne Kalogridis's I, Mona Lisa (2006), Traci L. Slatton's The Botticelli Affair (2013), and Jodi Taylor's  No Time Like the Past (2015), and in television dramas including the Showtime series The Borgias, The Sky (Italy) and the Netflix (North America) series Borgia, and the third season (2019) of the Netflix (North America) series Medici in the final episode titled "The Fate of the City." Other references in popular culture include:

 As a metaphor, Tom Wolfe used the event and ritual as the title for his 1987 novel The Bonfire of the Vanities and its film adaptation.
 Vampires Marius and Armand visit the scene of Savonarola's execution after his body has been cleared away in Anne Rice's The Vampire Armand (1998)
 The Bonfire is also depicted in the video game Assassin's Creed II, in which Savonarola is one of the antagonists.
 Jordan Tannahill's 2016 play Botticelli in the Fire is a fictional retelling of the events leading up to the bonfire of the vanities.

See also
Book burning
The Birth of Venus (novel)
Bonfire Night
Outward holiness

References

Further reading

External links
 Echoes of Botticelli in Early Modern Sources Explores primary sources related to Botticelli and Savonarola

15th-century Christianity
Censorship in Christianity
Italian Renaissance
Book burnings
1497 in Europe
15th century in the Republic of Florence
Iconoclasm
Girolamo Savonarola

Bonfire of the vanities


Cedar Run ist der Name folgender Orte in den Vereinigten Staaten:

 Cedar Run (Michigan)
 Cedar Run (New Jersey)
 Cedar Run (Ohio)
 Cedar Run (Pennsylvania)

Cedar Run ist der Name von 31 Fließgewässern in den Vereinigten Staaten:
 7 in Ohio und Virginia
 6 in Pennsylvania
 3 in New Jersey und Kentucky
 2 in Michigan
 1 in Colorado, Missouri und West Virginia

 Cedar Run, ein Fluss in Wythe County (Virginia)
 Cedar Run, ein Fluss in Montgomery County (Virginia)
 Cedar Run, ein Fluss in St. Francois County (Missouri)
 Cedar Run, ein Fluss in Franklin County (Kentucky)
 Cedar Run, ein Fluss in Albemarle County (Virginia)
 Cedar Run, ein Fluss in Culpeper County (Virginia) , Namensgeber der Schlacht am Cedar Run.
 Cedar Run, ein Fluss in Carter County (Kentucky)
 Cedar Run, ein Fluss in Lewis County (Kentucky)
 Cedar Run, ein Fluss in Madison (Virginia)
 Cedar Run, ein Fluss in Rockingham (Virginia)
 Cedar Run, ein Fluss in Prince William (Virginia)
 Cedar Run, ein Fluss in Delta (Colorado)
 Cedar Run, ein Fluss in Adams (Ohio)
 Cedar Run, ein Fluss in Highland (Ohio)
 Cedar Run, ein Fluss in Perry (Ohio)
 Cedar Run, ein Fluss in Ocean (New Jersey)
 Cedar Run, ein Fluss in Muskingum (Ohio)
 Cedar Run, ein Fluss in Fulton (Pennsylvania)
 Cedar Run, ein Fluss in Marshall (West Virginia)
 Cedar Run, ein Fluss in Burlington (New Jersey)
 Cedar Run, ein Fluss in Champaign (Ohio)
 Cedar Run, ein Fluss in Licking (Ohio)
 Cedar Run, ein Fluss in Cumberland (Pennsylvania)
 Cedar Run, ein Fluss in Monmouth (New Jersey)
 Cedar Run, ein Fluss in Allegheny (Pennsylvania)
 Cedar Run, ein Fluss in Centre (Pennsylvania)
 Cedar Run, ein Fluss in Wayne (Ohio)
 Cedar Run, ein Fluss in Centre (Pennsylvania)
 Cedar Run, ein Fluss in Lycoming (Pennsylvania)
 Cedar Run, ein Fluss in Tuscola (Michigan)
 Cedar Run, ein Fluss in Leelanau (Michigan)

Siehe auch
 Big Cedar Run, ein Fluss in Cambria (Pennsylvania)
 Cedar Lick Run, ein Fluss in Jefferson (Ohio)
 Cedar Point Run, ein Fluss in York (Pennsylvania)
 Cedar Run Creek, ein Fluss in Lassen (Kalifornien)
 Cedar Run Creek, ein Fluss in Butte (Idaho)
 Cedar Run Creek, ein Fluss in Missoula (Montana)
 Cedar Spring Run, ein Fluss in Shenandoah (Virginia)
 Cedar Spring Run, ein Fluss in Juniata (Pennsylvania)
 East Branch Cedar Run, ein Fluss in Tioga (Pennsylvania)
 Victoria Creek, ein Fluss in Leelanau (Michigan)
 West Branch Cedar Run, ein Fluss in Tioga (Pennsylvania)

Cedar Run


Cass Lake is a lake in north central Minnesota in the United States. It is approximately  long and  wide, located in Cass and Beltrami counties, within the Chippewa National Forest and the Leech Lake Indian Reservation, adjacent to its namesake city of Cass Lake. It is the 11th largest lake in Minnesota, and the 8th largest lake lying entirely within the borders of the state.

Name
In the Ojibwe language, the lake is called Gaa-miskwaawaakokaag (where there are many red cedars), and was known to early explorers and traders in French as Lac du Cedre Rouge, and English as Upper Red Cedar Lake.

Geography
The lake occupies a basin that formed over a ground moraine on the lake's west side and glacial outwash on its east side from melting glacial ice of the Wadena and Des Moines Lobes, respectively, during the retreat of the Laurentide Ice Sheet after the Last Glacial Maximum. The Mississippi River flows through the lake from west to east. A second major stream, the Turtle River, enters the lake from the north. The lake has a large littoral area, particularly around Cedar Island.

Historically, Cass Lake was considered to be much larger. Pike Bay is a  lake lying to the south of Cass Lake; the two lakes are connected by a narrow  long channel. Formerly, the two lakes were connected by a  wide shallow narrows. Beginning in 1898, construction of a railroad, and later highway and pipeline, across the narrows led to decreased currents through and increased sedimentation in the narrows. The two bodies of water are now generally considered separate lakes, although Pike Bay retains its old name.

The lake contains five islands, including Star Island, Cedar Island, the two Potato Islands, and a small unnamed island.  Star Island is notable in that it contains the -sized Lake Windigo, thus forming "a lake within an island within a lake". .

The Mississippi River leaves Cass Lake in the northeastern corner, flowing next into Lake Winnibigoshish.
Lake level was maintained and stabilized by Knutson Dam beginning in 1924. Knutson Dam was built to replace earlier brush and log dams built by lumber companies. In 2015, Knutson Dam was removed and replaced with a rock weir. This allows a natural setting for water flowing downstream from Cass Lake, accommodates higher flow rates and allows fish migration between lakes connected by the Mississippi.

History
The first recorded visits to the lake by Canadian fur traders were in the 1790s. Mapmaker David Thompson passed through the lake in the spring of 1798 while in the employ of the North West Company. He made the first designation of the location of the headwaters of the Mississippi River, naming Turtle Lake, located upstream of Cass Lake, as the source. This was a matter of great geopolitical importance, as the location of the headwaters was key to mapping the boundary between Canada (British North America) and the United States agreed to in the Treaty of Paris. Thompson's visit was followed by that of Zebulon Pike in February 1806 as a part of a military expedition to explore the northern boundary of the Louisiana Purchase. Pike designated Cass Lake as the 'upper source' and nearby Leech Lake as the 'lower source' of the river.

In July 1820, an expedition led by General Lewis Cass visited the lake. They were prevented from traveling further upstream by low water, and so designated the lake as the headwaters of the Mississippi because below this point, the river is navigable throughout the ice-free season. In June 1832, Henry Schoolcraft, who had been a member of the 1820 expedition, designated the source of the river as being further upstream at Lake Itasca, the source of the perennial stream. Subsequent to the Cass Expedition of 1820, the lake was renamed Cass Lake in order to distinguish it from Red Cedar Lake (known today as Cedar Lake) in Aitkin County.

Formerly, the lake played an important role in the lumber industry. Log booms were towed across the lake by steamboat from surrounding lakes and streams to either be sawed into lumber at local mills or transported elsewhere by railroad.

Recreation
The lake is popular destination for recreational fishing, boating, and swimming. The lake is known for its walleye, northern pike, muskellunge, and yellow perch fisheries. Tullibee are important forage fish. There are numerous campgrounds and resorts located on its shores. The southern and eastern shores of the lake, as well as all the islands, are protected within the Ten Section Area of the Chippewa National Forest. Norway Beach recreation area is located at the southeast corner of the lake and contains Norway Beach Lodge, a notable example of Civilian Conservation Corps-built Finnish-style log architecture. The city of Cass Lake sits near the southwestern side of the lake.

On the isthmus between Cass Lake and neighboring Buck Lake lies Camp Chippewa, a boys camp founded in 1935 by Otto John Endres. Camp Chippewa is a non-profit, private camp for boys between the ages of 8 and 17. Camp Chippewa is renowned for its tripping program. The camp outfits multi week wilderness canoe trips in Minnesota, Ontario, Manitoba, Saskatchewan and Alberta. The trips vary in length from overnight trips for the youngest campers, to 21 days for the oldest. The in-camp program allows campers to choose their own activities, including archery, riflery, swimming, sailing, canoeing, tennis, fencing, climbing, kayaking, water skiing and soccer. In the Summer of 2019 Camp Chippewa had finally purchased a plot of land on Star Island. Camp Chippewa is directed by Michael and Mary Endres. Another camp, UniStar, lies on a portion of Star Island.

See also
Schoolcraft River
Lake Bemidji
List of Minnesota lakes

References

External links
Camp Chippewa
Camp UniStar

Lakes of Minnesota
Lakes of the Mississippi River
Lakes of Cass County, Minnesota
Lakes of Beltrami County, Minnesota
Chippewa National Forest

Cass Lake (Minnesota)