Le festival international de la bande dessinée du Cameroun, connu sur le plan international comme le Mboa BD Festival, n'est pas juste le principal festival de bande dessinée du Cameroun, mais bel et bien l'unique festival de ce pays de l'Afrique Central, qui par ailleurs a été pendant de nombreuses années l'unique festival de cette sous-région de l'Afrique avant l'arrivée du Bilili Bd lancé en 2017 au Congo Brazzaville.

Avec la dénomination Festival international de la bande dessinée de Yaoundé en 2010, année de la toute première édition qui c'était notamment tenue à Yaoundé, la capitale politique du Cameroun, le festival s'est étendu deux ans après pour devenir le festival international de la bande dessinée du Cameroun".

Histoire

Origines
Pays d'Ibrayim Njoya, premier artiste à avoir posé les jalons et les codes d'une œuvre dite dessin en bande en Afrique grâce à l'œuvre "la ratte et les ratons" sortie en 1945. Après cet exploit africain attribué à un Camerounais, le milieu graphique du pays n'a pas évolué à la vitesse du talent de son précurseur et donc, ce n'est qu'au début des années 1985 que le dessin de presse s'impose au Cameroun avec de temps à autre inserts de vignettes de bd. L'inspecteur Sam Monfong fut l'une des plus célèbres BD de cette époque-là, qui a bercé les années 70. La scène dessin était marquée par les strips et le dessin de presse, à tel point que le 1er festival qui avait trait au dessin fut un festival de caricature: le FESCARY (festival de la caricature de Yaoundé) dont la première édition se tint en 1998. Néanmoins, lors de ce festival il y était donné des ateliers sur la bande dessinée. Une année, le Centre Culturel Français du Cameroun invitait pour le compte du FESCARY, Emmanuel Lepage, célèbre auteur de BD français, qui avait donné de nombreux ateliers sur la bande dessinée, ce qui a permis de façonner la nouvelle génération d'auteurs qui allait prendre la relève au courant des années 2000.

Les années 2000 sont en quelque sorte la période d'éclosion de la BD au Cameroun. La montée en puissance du talent graphique des artistes tels que Hervé Noutchaya,  Christian BENGONO, ALMO, Simon MBUMBO, Christophe EDIMO se font découvrir grâce à des publications telles que Essingan, Zamzam, et Shégué. Dans la foulée des années 2000, l'ONG ACMS dans une optique de sensibiliser les jeunes sur le fléau qui sévissait et faisait de nombreuses victimes, décide de mettre sur le marché le magazine 100% Jeune dont le but était de sensibiliser sur la sexualité jeune et partager des astuces pour se préserver du VIH/SIDA. La 4e de couverture de ce magazine était consacrée à une planche de bande dessinée: Les aventures d'Akao Manga qui était réalisée par Gunther Moss, l'auteur de la BD à succès Laff Lafrikain, sortie en trois tomes chez l'Harmattan BD. Après le succès fulgurant du magazine 100% Jeune, plusieurs bandes dessinées avec le même format que le magazine vont voir le jour, lancées également par l'ONG ACMS avec le même objectif que le magazine. Le dessin était donc le meilleur outil pour passer ce message délicat, mais capital aux jeunes adolescents camerounais. Tour à tour, des BD tels que Vie de jeunes (mensuel paru en plusieurs numéro), Solange, let'us talk about sex...

C'est également dans les années 2000 que les artistes dessinateurs jugent nécessaire l'idée de se regrouper afin de mieux penser et défendre leur profession et leurs droits. Sous l'impulsion du mouvement Le mois de la BD lancé par le CCF, tour à tour vont se créer le collectif Trait Noir" et le collectif A3" respectivement à Douala en 2005 (sous la houlette de Elyon's, Bibi Benzo, Almo et Kangol) et à Yaoundé en 2009 (grâce à Christian Bengono et Hervé Noutchaya). Trait Noir va publier un album collectif intitulé "Trait Noir" et va autoéditer le magazine Kamer Comics. En ce qui concerne le collectif A3, ils vont lancer le bimestriel Bitchakala, le mag de la BD camer" qui va paraître en 2010.

La sphère graphique camerounaise était de plus en plus belle, dynamique et variée, à tel point que l'international s'y intéressait fortement. C'est ainsi qu'en 2010 toujours, les deux collectifs les plus influent du milieu de la BD au Cameroun (Trait Noir et A3) vont s'associer et lancer le tout premier festival de bande dessinée du Cameroun et de la sous-région Afrique Centrale: le Mboa BD Festival (festival international de bande dessinée du Cameroun), dont la première édition aura lieu à Yaoundé en novembre, avec comme guest les auteurs camerounais résidant en France, Simon Pierre Mbumbo et Christophe Ngalle Édimo qui on profité pour faire la dédicace de leur BD Malamine, un africain à Paris.

Évolution
Pensé au début comme étant le festival international de bande dessinée de Yaoundé, dans la même mouvance que de nombreux festival du genre, qui portent le nom de la ville dans laquelle ils se déroulent (festival d'Alger, festival de Tétouan, festival d'Angoulême), le Mboa BD Festival a évolué aussi bien sur le plan de son intitulé que sur le rendu. La première édition du festival avait eu lieu du 23 au 27 Novembre 2010 dans les locaux du CLAC (Centre de Lecture et d'Animation Culturelle de Mimboman) et ceux du CCF. La première et la deuxième édition ont eu lieu à Yaoundé uniquement.

En 2013, le festival a également déposé ses valises à Douala, la capitale économique du Cameroun. Le format du festival s'est vu ainsi modifié, quittant de 4 jours à 8 jours, à raison de 4 jours par ville. L'intitulé du festival, a également changé. Auparavant « festival international de bande dessinée de Yaoundé » est devenu « festival international de bande dessinée du Cameroun ».

Notes et références

Lien externe
 Site officiel

Festival international de bande dessinée
Festival au Cameroun

Festival international de la bande dessinée du Cameroun


Porsche 804, Alman otomobil üreticisi Porsche tarafından 1962 yılında, Porsche 718'in ardılı olarak üretilmiş Formula 1 otomobilidir.

804
1962'de tanıtılan otomobiller

Porsche 804


«هو هي» برنامج حواري ترفيهي، تعتمد فكرته على استضافه مجموعة من النجوم والمشاهير في مجالات مختلفة؛ مثل الغناء والتمثيل والرياضة، وتقسيمهم إلى فريقين، حيث يقود فريق الرجال خالد البريكي، في حين تقود الفنانة رزان مغربي الفريق النسائي، ويدخل الفريقان في سباق لمحاولة الوصول لأعلى الدراجات، بأية وسيلة وحتى باستخدام المقالب الكوميدية.
ويعكس البرنامج الفوارق الملفتة بين الرجال والنساء، وكيف يختلفون عن بعضهم البعض، ويحاول أن يوضح أيا من هذه الفوارق طبيعية وأيها مكتسبة.
في اثنتي عشرة حلقة وخلال سبعين دقيقة، اختبارات علمية تجرى داخل الاستديو أو خارجه لتحسم حقيقة المعلومة، وتنفي أو تؤكد الشكوك فتظهر مدى صحتها.
يستضيف البرنامج 4 ضيوف من نجوم العالم العربي، ثنائيين، يشاركون الجمهور الحلقة , بحيث يكون خمسون رجلا في مقابل خمسين امرأة في كل حلقة.

مراجع

برامج تلفزيونية عربية

هو هي (برنامج تليفزيوني)


Regimentul 129 de Infanterie "Basarabia" (în ; nume complet 129-й пехотный Бессарабский Е.И.Выс. Великого Князя Михаила Александровича полк) a fost o unitate militară de infanterie din cadrul Armate Imperiale Ruse, existentă pe parcursul anilor 1863–1918. Unitatea a fost dislocată la Kiev, și pe parcursul anilor a făcut parte din Divizia 33 Infanterie al Corpului 21 al Armatei, Districtul Militar Kiev.

Istoric
Regimentul a fost creat la 13 august 1863 prin reorganizarea a 3 batalioane ale Regimentului de Rezervă din Brest, și redenumirea lor în Regimentul 129 de Infanterie "Basarabia".

Regimentul a participat la războiul ruso-turc din 1877-1878, în special în operațiunile de luptă de pe teritoriul Bulgariei.

Decorații
Stindardul Sfântului Gheorghe "Pentru Sevastopol în anii 1854 și 1855".
Semne pe capace "Pentru Sevastopol din 13 septembrie 1854 până în 27 august 1855".
Trompetele Sf. Gheorghe "Pentru Ablov 24 august 1877".

Сomandanți
 02.04.1864 — 15.03.1866 — colonel Kasimir Kononovici
 15.03.1866 — 25.11.1867 — c. Aleksandr Cemerzin
 ? — 28.03.1871 — c. Aleksei Timofeev
 12.12.1888 — 13.06.1894 — c. Vladimir Krasovski
 17.07.1900 — 14.04.1902 — c. Nikolai Lopușanski
 08.05.1902 — 14.03.1905 — c. Mihail Iakovlev
 05.04.1905 — 20.07.1907 — c. Mihail Șișkevici
 22.05.1908 — după 31.01.1913 — c. Andrei Kaliujnîi
 20.10.1913 — după 01.04.1914 — c. Grigorii Pokrovski
 02.09.1915 — după 01.01.1916 — c. Vladimir Bressler
 22.12.1916 — 23.09.1917 — c. Anatoli Bortnovski

c. – colonel.

Uniforme

Bibliografie
Бессарабский, 129-й пехотный, Е. И. В. Великого Князя Михаила Александровича, полк // Военная энциклопедия : [в 18 т.] / под ред. В. Ф. Новицкого [и др.]. — СПб. ; [М.] : Тип. т-ва И. Д. Сытина, 1911—1915.
Бессарабский 129-й пехотный полк // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
Генов Ц. IV глава // Русско-турецкая война 1877—1878 гг. и подвиг освободителей. — София: София Пресс, 197

Fondări în 1863
Istoria Basarabiei
Gubernia Basarabia
Desființări în 1918

Regimentul 129 Basarabia


Nedjeljko Špiro Erceg (Klis, 27. srpnja 1941.  Split, 21. srpnja 2018.), hrvatski športski dužnosnik i visoki lokalni političar. Otac je nogometaša Tomislava Ercega.

Životopis
Rodio se je u Klisu 1941. godine. U Solinu je išao u osnovnu školu. Na srednje škole pošao je u Split gdje je završio gimnaziju. U Splitu je studirao na Kemijsko–tehnološkom fakultetu. Magistrirao je na zagrebačkom Sveučilištu. Radio je skoro cijeli radni staž u tvornici ferolegura Dalmacija u Dugom Ratu. Ondje je obnašao razne rukovoditeljske dužnosti, a najviše je bio generalni direktor u poduzeću. U vrijeme pada komunizma i demokratizacijskih procesa, Erceg se je aktivirao u političkom životu. Bio je dožupanom Splitsko–dalmatinske županije u dvama mandatima te još poslije članom Županijskog poglavarstva.

U Dugom je Ratu mnogo pridonio športu. Bio je dugogodišnji tajnik i jedno vrijeme predsjednik nogometnog kluba Orkana. Osim toga je kao športski zaljubljenik pomagao sve športske grane tada postojeće u Dugom Ratu: rukometu, stolnom tenisu, vaterpolu, šahu i ostalima. Mnogo je pridonio razvitku Radničkih sportskih igara i na njima su Dugoraćani redovito postizali izvrsne rezultate.

Značajna je Ercegova uloga u stvaranju prvog oklopnog transportera Hrvatske vojske (TIN-a) na početku Domovinskog rata. Iznimno je pridonio i pomogao u prvim danima Općine Dugi Rat. Važna je bila njegova potpora i pomoć u inim područjima dugoratskog društvog, gospodarskog i političkog života.

Nogometom se je bavio od djetinjstva, pred župnom crkvom u Klisu, koja mu je tik uz obiteljsku kuću, pa na igralištu kliškog Uskoka. Hajduk mu je bio na prvome mjestu. I kao gospodarstvenik pomagao je Hajduka, još prije nego što je postao jedan od Hajdukovih čelnika. Predsjednikom Skupštine Hajduka je od lipnja 2000. godine i na toj dužnosti je ostao do lipnja 2004. godine. U tom se je razdoblju Hajduk vratio u vrh hrvatskog nogometa nakon više od pola desetljeća suše: prvaci 2000./01. i 2003./04. te kup 2002./03. Obnašao je dužnost odbornika u Izvršnom odboru Nogometnog saveza Općine Split, a potom je bio i član Izvršnog odbora Nogometnog saveza dalmatinske regije.

Umro je 21. srpnja 2018. u Splitu, a pokopan je na splitskom groblju Lovrincu 23. srpnja 2018. godine.

Nagrade i priznanja
Brojna priznanja za rad u športu. Od većih tu su:
 priznanje FIFE i MOK-a, 2001. za promoviranje nogometa, međunarodnog prijateljstva i ljudske solidarnosti.
 2011. Nagrada za životno djelo Općine Dugog Rata

Izvori

HNK Hajduk Split
Hrvatski športski djelatnici
Hrvatski političari od 1989.
Životopisi, Klis
Životopisi, Split
Dugi Rat

Nedjeljko Špiro Erceg


An Calamagrostis tarmensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pilg.. An Calamagrostis tarmensis in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis tarmensis


Mustin er en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Lauenburgische Seen under Kreis Herzogtum Lauenburg. Kreis Herzogtum Lauenburg ligger i delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Mustin ligger ca. 12 km øst for Ratzeburg ved grænsen til delstaten Mecklenburg-Vorpommern, og dermed den tidligere grænse til Østtyskland. I 1989 blev der oprettet en grænseovergang ved Bundesstraße 208, som indledning til Tysklands genforening.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Herzogtum Lauenburg

Mustin (Ratzeburg)


Siena, orta İtalya'da Toskana bölgesinde bir şehirdir. Siena İlinin de idari merkezidir.

Siena'nın tarihi şehir merkezi, UNESCO tarafından Dünya Kültür Mirası Listesi'ne alınmıştır.

Siena İtalya'nın en çok turist sayıda çeken şehridir; örneğin 2008'de 163.000 kişi yabancı turist şehri ziyaret etmiştir.

Siena şehri özel yöresel mutfağı, şehirde bulunan sanat eserleri ve müzeler ve şehrin Orta Çağ görüntüsü ile çok iyi bilinmekle beraber şehirdeki Piaza del Campo meydanı ve bu meydan etrafında geleneksel olarak her yıl şehir mahalleleri arasında yapılan at yarışlarıyla (Palio) ile çok ünlüdür.

Ekonomik faaliyet

Şehir ve civarında en önemli ekonomik faaliyet alanları tarım, turizm, hizmetler, el sanatları ve hafif sanayidir.

Siena'nın ana ekonomik faaliyet alanı tarım sektörüdür. Şehrin belediye sınırları içindeki arazisinin 1/30'i tarıma ayrılmıştır ve bu alan da 909 tane şirket faaliyet göstermektedir.<ref>İSTATV Censimento ağrıcoltura 2000 (V. Tarım Sayımı 2000)"</ref>.

Sanayi sektörü fazla gelişmemiştir fakat son yıllarda bazı önemli imalat sanayi şirketleri şehirde kurulmuştur. Şehirde bulunan şekerleme ve besin maddeleri sanayi geleneksel Siena özelliklerini üretmektedirler. Ezme bademden yapılmış Ricciarelli biskiüleri, zencefilli çörekleri ve "Noto" adlı bal, badem ve karabiberli tatlı şekeri Siena'ya özeldir. Ayrıca mevsimsel kestane şekerlemeleri ve 1 Kasım Santi Festivali için özel çörek birçok İtalyan şehir ekmek ve pasta dükkanlarında satılmaktadır. Son yıllarda "Novartis aşıları" üretmek üzere büyük bir aşı imalat merkezi kurulmuş ve bunun yan üreticileri ile "bioteknoloji" sanayii gelişmeye başlamıştır.

İtalya Telecom'nin özel "Progetto Socrate (Sokrat Projesi)" ile Siena şehrinin tümü fiber-optik kablo ile donatılmış olup şehirdeki her bina hızlı bağlanım sağlayabilen internet sistemine bağlanmıştır. Bu gelişme için şehirde fiber-optik kablosu imalatı önem kazanmıştır. Bu sistemin kurulması ile internet kullanan medya sistemi hızla gelişmiştir. Şehirde önemli finansal hizmet şirketi olan Monte dei Paschi di Siena bankasının merkezi bulunmaktadır. Ayrıca Siena'da yaklaşık 10.000 sayıda, özellikle ticaret ve turizm ile bağlantılı, yoğun bir küçük ve orta çaplı işletme ağı vardır.

 Eğitim

"Siena Üniversitesi" 1240'ta kurulmuştur ve tarihi boyunca hukuk ve tıp fakülteleri ve yetiştirdiği öğrencileri ile ismini duyurmuştur. Üniversite günümüzde de en önemli İtalyan üniversitelerinin başında gelmektedir. Şehirdeki bir diğer üniversite olan Siena Yabancılar Üniversitesi'' (Universita Per Stranieri di Siena)'ne her sene çok sayıda Türk öğrenci Erasmus ve diğer programlarla gitmektedir.

Kardeş şehirler
Siena şu kentlerle kardeş şehir bağlantısı kurmuştur:

Palio di Siena
Yarışları izlemek için toplanmış kalabalık
Palio di Siena ya da yerel olarak kısaca Il Palio, İtalya'nın Siena kentinde her yıl 2 Temmuz ve 16 Ağustos günlerinde olmak üzere iki kez düzenlenen geleneksel at yarışı oyunlarıdır. Bu yarışlarda her bir at ve binicisi şehrin Contrada adı verilen 17 semtinden birini temsil eder. Yarış boyunca büyük bir insan topluluğu yarış atlarını izler. Her yıl bu popüler yarışı izlemek için Siena kentine dünyanın her yanından binlerce turist gelir.

Yarışa katılan tüm at ve biniciler temsil ediyor oldukları semtin renklerine ve simgelerine uygun olarak giyinirler: Aquila (Kartal), Bruco (Tırtıl), Chiocciola (Salyangoz), Civetta (Baykuş), Drago (Ejderha), Giraffa (Zürafa), Istrice (Kirpi), Leocorno (Tekboynuz), Lupa (Dişi kurt), Nicchio (Deniz kabuğu), Oca (Kaz), Onda (Dalga), Pantera (Kara Panter), Selva (Orman), Tartaruga (Tosbağa), Torre (Kule) ve Valdimontone (Montone olarak kısaltılır)

Oyunların Geçmişi
Meydanda satılan semt bayrakları
Antik Roma döneminde düzenlenen yarışlarla herhangi bir ilgisi bulunmayan Palio oyunlarının bilinen en yakın akrabaları Orta Çağdan kalmadır. Oyunların düzenlediği şehir merkezi, piazza, geçmişte ölüm dövüşlerinin, çoklu boks maçlarının, 16. yüzyılda ise boğaz güreşlerinin düzenlendiği bir açık alandır. Contrada denen semtler arasında düzenlenen bu yarışlar 14. yüzyıldan bugüne büyük ilgi çekmektedir.

1590 yılında boğa güreşleri yasaklanınca, bu tip yarışmalara başlandı. Yarışların ilk örnekleri bufalo sırtında yapılıyordu ve bufalate olarak adlandırılıyordu. Daha sonra assinate denen eşek-sırtı yarışlara geçildi ve at-sırtı yarışlarda bu süreçte düzenleniyordu. Palio alla tonda adı verilen ilk modern Polio yarışları 1650 dolaylarında ilk kez yapıldı. Başlangıçta her yıl bir kez olmak üzere yapılan yarışlara, daha sonradan bir gün daha eklendi. Yarışların düzenlendiği alanda, yarışa katılan atlar sırtlarında binicileriyle 3 tur atarlar.

Resimler

Siena

Kaynakça

 Italyanca Wikipedia "Siena " maddesi

Ayrıca bakınız
Toskana
Siena İli

Dış bağlantılar

 Siena Belediyesi resmi website

Siena


Carlton Towers dans la paroisse de Carlton, à  au sud-est de Selby  Yorkshire du Nord, Angleterre, est une très grande maison de campagne classée Grade I , dans le style néo-gothique victorien, et est entourée d'un parc de 250 acres.

La maison est reconstruite dans sa forme actuelle en 1873–1875 par Henry Stapleton,  baron Beaumont (1848–1892), dont le père Miles Stapleton,  baron Beaumont (1805–1854) a hérité en 1840 du titre baron Beaumont, en suspens depuis 1507. Son architecte est Edward Welby Pugin, qui "enferme et incorpore"  le manoir antérieur datant de 1614 dans une structure plus grande. Il vend une grande partie du domaine pour financer les travaux de construction. Le  baron meurt d'une pneumonie, sans descendance, et il passe à son jeune frère le  baron. La maison est maintenant la propriété de l'arrière-petit-fils du  baron, Edward Fitzalan-Howard,  duc de Norfolk,  baron Beaumont (né en 1956) du château d'Arundel dans le Sussex, qui lui permet de devenir la maison de son frère cadet, Lord Gerald Fitzalan-Howard (né en 1962). Les parties principales de la maison sont disponibles à la location pour des réceptions de mariage et autres événements.

Histoire

On sait qu'il y a eu une maison sur le site depuis au moins le , mais il ne reste rien de visible et il n'y a aucune trace documentaire . Le manoir de Carlton est acquis par Nicholas Stapleton (1280-1343), fils aîné de Miles de Stapleton (décédé en 1314), tué à la bataille de Bannockburn, qui est l'intendant de la maison du roi Édouard II. La famille est originaire du manoir de Stapleton-on-Tees près de Darlington  dans le North Yorkshire. Carlton passe au neveu de Nicholas, Sir Bryan Stapleton (vers 1321–1394), chevalier de la jarretière et gouverneur de Calais, frère cadet et héritier de Sir Miles Stapleton (vers 1320–1372), de Bedale, Yorkshire, chevalier fondateur de la Jarretière . Le dernier de la lignée masculine de Stapleton de Carlton est Sir Miles Stapleton,  baronnet (1628-1707) qui meurt sans enfant et laisse ses biens à son neveu Nicholas Errington (décédé en 1716) de Ponteland, Northumberland, qui conformément au legs adopte le nom et les armoiries de Stapleton. Le petit-fils de Nicholas, Thomas Stapleton (décédé en 1821), hérite en 1750 et en 1765 améliore la maison et le domaine, chargeant Thomas White d'aménager le parc et Thomas Atkinson de York d'ajouter la longue aile est, l'horloge au-dessus qui indique la date de 1777 . Thomas est un éleveur et entraîneur passionné de chevaux et avec Sir  remporte le St. Leger Stakes en 1778 avec Hollandaise et à part entière l'année suivante avec Tommy. En 1795, il revendique en vain le titre de baron Beaumont, en suspens depuis 1507, auquel il prétend par l'intermédiaire de son arrière-grand-mère, Mme Anne Errington, sœur de Sir Miles Stapleton,  baronnet, tous deux descendants via une lointaine lignée féminine de John Beaumont,  vicomte Beaumont,  baron Beaumont (décédé en 1460), lui-même descendant dans la lignée masculine de Jean de Brienne (décédé en 1237), roi de Jérusalem, par sa troisième épouse, Bérengère de Léon, et donc un cousin du roi Édouard II. Miles Stapleton,  baron Beaumont (1805–1854) obtient en 1840 le titre en suspens de baron Beaumont. La maison est reconstruite dans sa forme actuelle en 1873-1875 par son fils Henry Stapleton,  baron Beaumont (1848–1892), un officier de l'armée britannique, qui épouse Violet Marie Louise Wootton Isaacson, fille de Frederick Wootton Isaacson. Comme ils n'ont pas d'enfants, son héritier est son jeune frère Miles Stapleton,  baron Beaumont (1850–1895), un officier de l'armée britannique, qui épouse Mary Ethel Tempest, fille et héritière de Sir Charles Henry Tempest,  baronnet (1834– 1894) de Heaton Bolton le Moors, Lancashire. Il est tué dans un accident de chasse seulement trois ans plus tard et est remplacé par sa fille en bas âge, Mona Fitzalan-Howard,  baronne Beaumont (1894-1971), qui épouse Bernard Fitzalan-Howard (3e baron Howard de Glossop), héritier de le duché de Norfolk .

Lady Beaumont est propriétaire de Carlton jusqu'à sa mort en 1971. Pendant la Seconde Guerre mondiale, la maison est utilisée comme hôpital militaire auxiliaire, mais est ensuite restaurée dans son état d'origine. Son fils aîné, Miles Fitzalan-Howard (17e duc de Norfolk) (1915–2002), hérite des baronnies Beaumont et Howard de Glossop et en 1975 succède également à son cousin en tant que  duc de Norfolk et Comte-maréchal de L'Angleterre, avec plusieurs autres titres de pairie et hérite aussi des domaines du duc, notamment son siège principal du château d'Arundel dans le Sussex, dont il fait sa résidence. Après de nombreuses années sans résidents, Carlton Towers est réoccupé en 1990  par son deuxième fils Lord Gerald Fitzalan-Howard (né en 1962) et sa femme Lady Gerald Fitzalan-Howard.

Dans la culture populaire
La maison est utilisée comme emplacement de "Hetton Abbey" pour la version cinématographique de 1988 du roman A Handful of Dust d'Evelyn Waugh . Il (avec Lord Gerald Fitzalan-Howard et sa jeune famille) est présenté sur The Guest Wing, une émission télévisée diffusée sur Sky Atlantic en Grande-Bretagne en avril et mai 2012 .

La South Australian Film Corporation utilise la maison dans le film Like Minds (2006), avec Toni Collette . La série télévisée Micawber avec David Jason utilise la maison pour le tournage . The Darling Buds of May utilisent la maison comm Château Brest dans l'un des épisodes télévisés dans lesquels la famille est en vacances en France .

Bibliographie
 Colvin, Howard (1995) Dictionnaire biographique des architectes britanniques, 1600–1840, New Haven : Yale University Press,
 Sayer, Michael (1993) La désintégration d'un patrimoine: maisons de campagne et leurs collections, 1979–1992, Norfolk: Michael Russell (édition)

Références

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Yorkshire du Nord

Carlton Towers


Fabio Basile (Rivoli, Italija, 7. listopada 1994.) je talijanski judaš. Na Olimpijadi u Riju 2016. osvojio je zlato pobijedivši južnokorejskog preotivnika An Ba-ula. Tom pobjedom je šokirao sve favorite a do pobjede je došao svladavši ipponom svjetskog prvaka.

Olimpijske igre

OI 2016. Rio

Izvori

Džudaši
Olimpijski pobjednici u džudu
Talijanski majstori borilačkih vještina

Fabio Basile


Ferante Colnago (Split, 11. srpnja 1907. – Beograd, 15. svibnja 1969.) bio je hrvatski nogometaš i nogometni reprezentativac.

Reprezentativna karijera
Za nogometnu reprezentaciju Kraljevine Jugoslavije odigrao je jednu utakmicu.

Izvori

Hrvatski nogometaši
Jugoslavenski nogometni reprezentativci

Ferante Colnago


Die 100 berühmten Ansichten von Edo (, Meisho Edo hyakkei) sind eine Farbholzschnittserie des japanischen Malers und Farbholzschnittkünstlers Utagawa Hiroshige. Die Serie, die entgegen dem Wortlaut des Titels aus insgesamt 119 Drucken und einem Titelblatt besteht, gilt als das Hauptwerk des Künstlers. Er selbst bezeichnete die Drucke dieser Serie als seine beste Arbeit, die sein künstlerisches Vermächtnis darstellen sollte.

Vorbemerkung
In den Jahren 1829–36 erschien ein illustrierter Führer Bilder berühmter Orte von Edo (, Edo meisho zue), der von Saitō Yukio (1737–1799) im Jahr 1790 begonnen und von seinem Sohn Yukitaka und seinem Enkel Yukinari überarbeitet und ergänzt worden war. Die insgesamt 20 Bände des siebenteiligen Führers wurden von Hasegawa Settan (1778–1848) akkurat illustriert. Bilder und Text beschreiben ausführlich die großen Tempel und Schreine, aber auch eine ganze Reihe berühmter Geschäfte, Teehäuser, Restaurants usw. Dazu kommen Landschaften und malerische Partien in der Stadt und Umgebung.

Hiroshige, der in seinen 100 berühmten Ansichten eine Reihe Motive aus diesem Führer übernahm, stellte auf einzelnen Farbholzschnitten nicht nur Edo, sondern auch dessen Umgebung dar. Grob geschätzt betreffen etwa die Hälfte der Blätter die Stadt selbst, die kleinere Hälfte die Umgebung. Aber auch die Stadt erscheint auf den Drucken Hiroshiges sehr grün, von vielen Flüssen und Kanälen durchzogen. Das endlose gleichförmige Häusermeer wäre allerdings auch ziemlich langweilig gewesen.

Hiroshiges 100 Ansichten
Für die Serie existiert ein auf den 10. Monat des Pferdejahres (1858) datiertes Inhaltsverzeichnis (Mokuroku), das vom Verleger Sakanaya Eikichi (Uoya Eikichi) bei Gengyo Miyagi (Baisotei Gengyo) in Auftrag gegeben worden war und das als Deckblatt gebundener Gesamtausgaben der Serie diente, die ab dem genannten Datum gedruckt wurden. Dieses Inhaltsverzeichnis gruppiert die Blätter der Serie nach den vier Jahreszeiten und gibt ihnen eine bestimmte Reihenfolge, auch wenn sich tatsächlich nicht jedes Blatt einer Jahreszeit zuordnen lässt. Die meisten Darstellungen der Serie in der Literatur folgen der Reihenfolge des Mokuroku; Kunsthistoriker halten die Reihenfolge jedoch für gekünstelt und für eine nachträgliche "Erfindung" des Verlegers. Von Hiroshige selbst war keine bestimmte Reihenfolge vorgesehen und die Drucke sind nicht fortlaufend nummeriert. In diesem Artikel wird die Anordnung in der Geidai-Collection übernommen. Die Blätter werden dort in der Reihenfolge ihrer Entstehung, beginnend mit dem 2. Monat im Jahre 1856, vorgestellt.

Einige der bekanntesten Blätter der Serie, u. a. die von Vincent van Gogh in Ölfarben nachempfundenen – Abendschauer über der großen Brücke in Atake (Nr. 92) und Garten der Pflaumenbäume in Kameido (Nr. 97) – wurden von Hiroshige erst zum Ende hin geschaffen.

Drei Blätter, die Nummern 116 bis 118, sind wie das Mokuroku auf den 10. Monat 1858 datiert und damit einen Monat nach Hiroshiges Tod, der nach japanischem Kalender im 9. Monat des Jahres verstorben war. Wegen stilistischer Feinheiten und kleiner Unterschiede bei den Signaturen werden diese drei Drucke seinem Schüler Shigenobu zugeschrieben, der von seinem Lehrer den Namen übernommen hat und in der Literatur als Hiroshige II. bekannt ist. Sicher von Hiroshige II. ist das Blatt 119, das erst im 4. Monat 1859 erschien. In Sammelausgaben der Serie ersetzte der Druck nach seinem Erscheinen das Blatt "Paulownien in Akasaka" (Nr. 9); die Gründe dafür sind unbekannt, möglicherweise sind die alten Druckplatten verlorengegangen.

Die Übersetzung der originalen Bildbeschriftung (man findet diese z. B. in der japanischen oder englischen Darstellung) versucht einen Kompromiss zwischen Orts- und Sachangaben. Die Endung -yama weist auf einen Berg hin, -zaka auf einen Hangweg, -gawa auf einen Fluss und -hashi/-bashi auf eine Brücke. Ergänzungen sind in Klammern gesetzt, die eckigen Klammern geben das Entstehungsjahr gefolgt vom Monat an.

Erläuterungen zu einzelnen Blättern

 Beim Blick über die Stadt nach Südwesten ist gelegentlich der 100 km entfernte Fuji auf den Blättern zu sehen. Bei Blicken nach Nordosten sieht man (z. B. auf Blatt 17) einen Berg mit einer Doppelspitze: das ist der 876 m hohe Tsukuba, der nur 60 km entfernt ist. Er ist kein Vulkan, auch kein erloschener.
 (1) Das Blatt heißt zwar Blumen (= Kirschblüte) am Deich des Tama-gawa, es handelt sich jedoch um den Tamagawa-jōsui, um einen Kanal, der vom Tama-gawa abzweigt und zur Verbesserung der Wasserversorgung Edos zwischen 1653 und 1654 gebaut worden war. Berühmt war und ist die Kirschblüte in der Nähe des Kanals bei Koganei.
 (26) Der Kameido-Schrein ist dem Gelehrten Sugawara no Michizane (845–903) gewidmet. Die Anlage ist mit der großen und kleinen Trommelbrücke eine Kopie des Hauptschreins in Dazaifu (Kyūshū). Der Schrein wurde im Zweiten Weltkrieg zerstört, ist aber (verändert) wiederaufgebaut worden. Berühmt ist die Glyzinienblüte.
 (28) Kinryūsan in Asakusa. Das Tempeltor auf diesem schönen Winter-Blatt führt zu dem volkstümlich Asakusa-dera () genannten, im Bilde nicht sichtbaren, Tempel. Sein Bergname () ist Kinryū, Goldener Drache. Der Tempel ist zwar nicht der bedeutendste in der Stadt, aber sicherlich der populärste.
 (32) Die Shubi-Kiefer am Ommaya-/Oumaya-Ufer () ist ein beliebtes Ukiyo-e-Thema: Bei Bootsfahrten rastete man gerne in weiblicher Begleitung unter der Kiefer an einer schwer einsehbaren Stelle der Bakufu-Hafenanlagen am Sumida-Fluss. Shubi heißt "von Kopf bis Fuß", was sich möglicherweise nicht auf die Kiefer, sondern auf die Boots-Insassen bezieht. Die alten Hafenanlagen sind längst verschwunden, aber man findet an der Stelle eine (kürzlich neu gepflanzte) Kiefer.
 (81) Der Sazaidō des 500-Rakan-Tempels war ein zweistöckiges Gebäude, von dem man eine schöne Aussicht hatte. Seinen volkstümlichen Namen, d. i. "Schnecken-Halle", hat er von der Wendeltreppe im Inneren. Hiroshige stellt den Turm korrekter dar, als Hokusai in seinen 36 Ansichten: Hokusai erweitert den Umgang, um einen schönen Vordergrund zu schaffen. Wegen des ständigen Hochwassers wurde der Tempel später an dieser Stelle aufgegeben. Er existiert noch in verkleinerter Form im Bezirk Meguro.

 (91) Der Fudō-Wasserfall in Ōji im heutigen Bezirk Kita hat seinen Namen vom Fudō-myōō, einer buddhistischen Gottheit. Darüber, wie der Wasserfall zu diesem Namen kam, gibt es verschiedene Erklärungen. Geschmückt ist er oben mit einem shimenawa, einem shintoistischen Symbol: In der Edo-Zeit gab es kaum Berührungsängste zwischen Buddhismus und Shintoismus. Der Wasserfall existiert heute nicht mehr.
 (97) Der alte Baum im Vordergrund des von van Gogh kopierten Pflaumengarten-Blattes war berühmt, weil ein großer Ast sich zu Boden senkte und sich dann wieder hob. Er war als der Sich hinstreckende Drache (, garyū) bekannt. Leider ging der Baum bei einem Hochwasser Anfang des 20. Jahrhunderts verloren.

Die 119 Blätter

Weblinks

Anmerkungen

Literatur
 M. Trede, L.Bichler: Hiroshige. Hundert berühmte Ansichten von Edo. Taschen Verlag 2010, ISBN 978-3-8365-2145-1.
 Geidai Collection: Utagawa Hiroshige's One Hundred Famous Views of Edo. Tokyo University of Fine Arts, Katalog 2007 (in japanischer Sprache).
 Nihon chimei daijiten. 13 Tōkyōto. in: Großes Lexikon japanischer Ortsnamen. Band 13 – Tōkyō-to. Verlag Kadokawa 1978.
 Edo meisho zue. (), 7 Bände. Verlag Kadokawa Bunkō, 1966 (kommentierter Nachdruck).

Holzschnitt (Werk)
Bildende Kunst (Japan)
Edo-Zeit
1850er

100 berühmte Ansichten von Edo


මානික්කු වඩුමේස්ත්‍රී හෙන්ද්‍රික් ද සිල්වා, QC (22 සැප්තැම්බර් 1886 - 6 මාර්තු 1960) යනු ලංකාවේ නීතීඥයෙක්, විනිසුරුවරයෙක් සහ රාජ්‍ය නායකයෙක් විය. ඔහු ලංකාවේ 26 වැනි නීතිපතිවරයා ලෙසත්, ලංකාවේ ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණයේ පුස්නේ විනිසුරුවරයෙකු ලෙසත්, අවසානයේ එස්.ඩබ්ලිව්.ආර්.ඩී. බණ්ඩාරනායකගේ කැබිනට් මණ්ඩලයේ අධිකරණ අමාත්‍යවරයා ලෙසත්, ලංකා සෙනෙට් සභිකයෙකු ලෙස දිවයිනේ ඉහළම නීතිමය තනතුරු කිහිපයකම සේවය කළේය. ඩ්ෆ් ඩ්ෆ්හ්ඩ්ෆ් හ්ඩ්බ්cව්බ් cව්බ්c ව්න්ෆ්න්ෆ්ග් න්ෆ්ග්න් ග්ෆ්න් ෆ්ග්න් ෆ්ග් න්ෆ්ග්

නීති වෘත්තිය
ලන්ඩන් විශ්ව විද්‍යාලයෙන් උපාධිය ලබා ගත් ද සිල්වා අධිනීතිඥයෙකු විය. නීතිපති දෙපාර්තමේන්තුවට බැඳුණු ද සිල්වා නියෝජ්‍ය සොලිසිටර් ජනරාල් පත්වීමට පෙර ඔටුන්න හිමි නීතීඥවරයෙකු සහ ජ්‍යෙෂ්ඨ ඔටුන්න හිමි නීතීඥවරයෙකු ලෙස කටයුතු කළේය. නියෝජ්‍ය සොලිසිටර් ජනරාල්වරයා ලෙස ද සිල්වා 1941 සිට 1942 දක්වා ලංකාවේ සොලිසිටර් ජනරාල්වරයා ලෙස සේවය කළ අතර, එම වසරේදී ඔහු රජුගේ නීතීඥවරයා ලෙසද පත් කරන ලදී. ජෝන් විලියම් රොනල්ඩ් ඉලංගකෝන් මහතාගෙන් පසු 1942 ජූලි 7 වැනි දින ලංකාවේ නීතිපතිවරයා ලෙස පත් වූ ඔහු 1946 දක්වා එම ධූරය දැරීය. ඔහුගෙන් පසුව චෙල්ලප්පා නාගලිංගම් පත් විය. ඉන් පසුව ඔහු වැඩ බලන Puisne විනිසුරුවරයෙකු ලෙස විනිසුරු මඩුල්ලට කැඳවනු ලැබූ නමුත්, 1948 දී ලංකාව ස්වයං පාලනයක් ලබා ගන්නා තෙක් සේවය කරමින්, ඉන්දියාවේ ලංකා රජයේ නියෝජිතයා ලෙස පත්වීම ලබා ගැනීම සඳහා 1947 දී විශ්‍රාම ගියේය. 1949 දී ඔහු කොළඹ මහ නගර සභාවේ අල්ලස් චෝදනා විමර්ශනය කිරීමේ විමර්ශන කොමිසමේ සභාපති විය.

අධිකරණ ඇමති
ඔහු 1956 දී අගමැති එස්.ඩබ්ලිව්.ආර්.ඩී බණ්ඩාරනායක විසින් ලංකා සෙනෙට් සභාවට පත් කරන ලද අතර අධිකරණ අමාත්‍ය ධුරයට පත් කරන ලදී. ඔහු සමථ පුළුල් පනත හරහා සමථ මණ්ඩල හඳුන්වා දුන් අතර ප්‍රොක්ටර්වරුන් සහ නීතිඥයින් විසින් අය කරන ගාස්තු නියාමනය කිරීමට උත්සාහ කළ නමුත් වෘත්තීය ක්‍රියාමාර්ගවල තර්ජන ඇතුළත් නීති වෘත්තිකයන්ගේ දැඩි ප්‍රතිරෝධයට මුහුණ දුන්නේය. 1959 ජූනි මස ඔහු කැබිනට් මණ්ඩලයෙන් ඉල්ලා අස්වන තෙක් සේවය කළේය, කැබිනට් සංශෝධනයකින් දින දෙකකට පසුව ඔහු ආසනය රඳවා ගත්තේය.

පවුලක්
ඔහු හර්ෂ ද සිල්වාගේ ලොකු මාමා විය.

යොමු කිරීම්

1960 මරණ
1886 උපත්

එම්. ඩබ්ලිව්. එච්. ද සිල්වා


سام ورذينجتن  ممثل أسترالي من مواليد 2 أغسطس 1976، لمع من خلال بعض الأدوار منها دوره في فيلم أفاتار الذي طرح عام 2009.

حياته
ولد ورثينجتون في غدلمينغ ساري في جنوب شرق انكلترا، وانتقل إلى بيرث، أستراليا عندما كان عمره ستة أشهر. نشأ وترعرع في ورانبو ضاحية من ضواحي روكينغم. والدته، جين (ني مارتن) هي ربة منزل، ووالده رونالد دبليو رثينجتون كان يعمل محطة للطاقة، حضر كلية فنون هي كلية متخصصة في الفنون الدرامية تقع في فريمانتل، أستراليا الغربية حيث درس الدراما ولكنه لم يتخرج، وعندما غادر الكلية، أعطاه والده 400$ وأرسله في رحلة في اتجاه كيرنز كوينزلاند، وبدأ يبحث عن فرص العمل، ولكنه في النهاية ذهب إلى اختبار المعهد الوطني للفنون المسرحية وتخرج منها. ويعتنق سام ورذينجتن المسيحية ديناً.

أعماله

أفلامه
 هارتس وار (2002)
 المدمر: الخلاص (2009)
 أفتار (2009)
 صراع الجبابرة (2010)
 رجل على حافة (2012)
 راث أوف ذا تايتنز (2012)
 تخريب (2014)
 كعكة (2014)
 طائرات ورقية (2015)
 ايفرست (2015)
 هاكسو ريدج (2015)

ألعاب الفيديو
 كول أوف ديوتي: بلاك أوبس (2010)
 كول أوف ديوتي: بلاك أوبس 2 (2012)

مراجع

وصلات خارجية

أستراليون متجنسون
أستراليون مغتربون في إنجلترا
أستراليون من أصل إنجليزي
أشخاص على قيد الحياة
إنجليز مهاجرون إلى أستراليا
خريجو المعهد الوطني للفنون المسرحية
كتاب سيناريو أستراليون
مخرجون أستراليون
مسيحيون أستراليون
ممثلو أداء صوتي أستراليون
ممثلو أداء صوتي إنجليز
ممثلو أفلام أستراليون
ممثلو أفلام إنجليز
ممثلو ألعاب فيديو أستراليون
ممثلو ألعاب فيديو إنجليز
ممثلو تلفزيون أستراليون
ممثلو تلفزيون إنجليز
ممثلون أستراليون في القرن 20
ممثلون أستراليون في القرن 21
ممثلون أستراليون مغتربون في الولايات المتحدة
ممثلون إنجليز في القرن 20
ممثلون إنجليز في القرن 21
ممثلون من بيرث
ممثلون من سري
مواليد 1976

سام ورذينجتن


Jaime Rodríguez-Sacristán Cascajo es un abogado español. Fue nombrado presidente del Real Betis Balompié en consejo de administración de fecha de 1 de octubre de 2010 tras la dimisión de su predecesor José León Gómez y permaneció en el cargo hasta el 13 de diciembre de 2010.

Biografía
Es abogado especializado en derecho mercantil. Fue consejero jurídico del Real Betis Balompié desde 1999 hasta 2006 cuando ocupó el cargo de consejero secretario. El 1 de octubre de 2010 fue nombrado presidente del Real Betis Balompié siendo su último acto oficial la inauguración de la Ciudad Deportiva "Luis del Sol".

Presidentes del Real Betis Balompié

Jaime Rodríguez-Sacristán Cascajo


Lasersko sinteriranje zlata je suvremena tehnika proizvodnje nakita  koju su razvile Towe Norlén i Lena Thorsson.

 Osim ovog naziva koristi se i naziv tehnike selektivno lasersko topljenje.Laserska zraka lokalno na ekstremno maloj površini topi zlatni prah,te se tako bilo kakav oblik može precizno izraditi u 3 dimenzije. Kad je predmet završen, suvišni se prah očetka s predmeta, slično predmetima nađenim kod arheoloških iskapanja.

Kao rezultat dobivamo zlatni objekt praktično bilo kojeg oblika, znači bolje i kvalitenije nego kod predmeta dobivenih lijevanjem. Nadalje, ne koriste se postupci koji slabe ili mijenjaju materijal, jer se predmet izrađuje kao jedinstveni komad materijala, tj. zlata. Također, dizajn predmeta može biti slobodniji i individualiziraniji, jer je ovom tehnologijom moguće izraditi bilo kakav oblik.

Srodni postupci
Neki online servisi već nekoliko godina nude i trodimenzionalni ispis objekata od titanija, ali i čelika, aluminija, volframa te bakra i njegovih slitina, postupkom jednakim prethodno opisanom.

Širenje primjene
Godine 2017. na tržištu se pojavila i prva komercijalna kolekcija nakita rađenog ovom tehnologijom.Također na tržištu su se pojavili i prvi komercijalni uređaji za direktno lasersko sinteriranje zlata.

Izvori

Vanjske poveznice
Mrežne stranice
 https://web.archive.org/web/20141005214711/http://www.rapidnews.com/TCT-presentations-2012/TCT%20Cookson%20Precious%20Metals.pdf
 https://archive.is/20131013204938/http://www.housecreative.co.uk/casestudy_cooksondmls.php
 http://media.messe.ch/epaper/BASELWORLD/2013/machines_and_supply_industry/page46.html#/44
 http://www.cooksongold-emanufacturing.com/
 http://www.metal-powder.net/view/29659/eos-unveils-new-laser-sintering-machine/
 http://www.detekt.com.tw/download/eos/7M技術及異型水路/EOSINT%20M%20Materials%20for%20Direct%20Metal%20Laser-Sintering%20(DMLS).pdf

Obrada metala
Umjetnička obrada metala

Lasersko sinteriranje zlata


Dribbleware je programska podrška. U ovu skupinu spadaju proizvodi koji su prerano ili nepotpuno provjerena te oni proizvodi kojima nisu dodana sva obilježja koja bi morala imati. Zbog toga joj je svojstvo joj je da je često osvježavanje, popravci i zakrpavanje.

Usporedi
alfa-inačica
beta-inačica
plati koliko želiš
darovna ekonomija
freemium
freeware
shareware
demo
abandonware
vaporware
shovelware (crapware, garbageware)
adware
donationware
otvoreni kod
nagware
glossyware
beerware

Izvori

Vrste programske podrške

Dribbleware


Nevjerni Toma je biblijska priča iz Novog zavjeta i naziv za skeptika koji odbija vjerovati bez izravnog osobnog iskustva, što je upućivanje na apostola Tomu, koji je odbio vjerovati da se uskrsli Isus ukazao desetorici ostalih apostola, dok se nije osobno mogao uvjeriti da je Isus uskrsnuo.

U umjetnosti, ova biblijska epizoda često se opisuje još od 5. stoljeća, a njen prikaz odražava niz teoloških tumačenja. Na slikovnim prikazima, apostol Toma obično se prikazuje kako dodiruje Isusove rane u susretu s njime. Najpoznatija slika na tu temu je Caravaggiov Nevjerni Toma. Slika je čvrsto koncentrirana, te oblikovana svjetlosnim obrisima četriju likova koji su blisko povezani nasuprot tamne pozadine. Blagi Isus i iznenađeni Toma se nalaze u prvom planu slike, dok Isus vodi Tominu desnu ruku u svoju ranu.

Katolička interpretacija priče o nevjernom Tomi jest da, iako Isus tvrdi da su u prednosti oni koji vjeruju bez materijalnih dokaza, on je ipak spreman pokazati Tomi svoje rane i dopustiti mu opipati ih da se osobno uvjeri. Katolički su teolozi ovo koristili kao biblijski poticaj za fizička iskustva poput hodočašća, štovanja relikvija i rituala u učvršćivanju kršćanskih vjerovanja.

Galerija

Izvori

Isus
Novi zavjet

Nevjerni Toma


Pallium is an ecclesiastical vestment in the Catholic Church. The adjectival form of the word is "pallial".
Pallium may also refer to:
 For the Roman cloak, see Pallium (Roman cloak)
 For pallium in a neuroanatomy context, see Pallium (neuroanatomy)

In invertebrate zoology "pallium" is:
 Another word for the mantle of a mollusc
 An anatomical structure in a brachiopod

The word may also be used to describe:
 Part of the plumage of a bird

See also

Pallium (disambiguation)


Julia Russell, née le 22 avril 1975, est une nageuse sud-africaine.

Carrière
Julia Russell remporte aux Jeux africains de 1995 à Harare deux médailles d'argent, sur 100 et 200 mètres brasse puis participe aux Jeux olympiques d'été de 1996 à Atlanta sans atteindre de finale.

Aux Championnats du monde de natation en petit bassin 1999 à Hong Kong, elle termine cinquième de la finale du 50 mètres brasse, sixième de la finale du relais 4 x 100 mètres nage libre et septième de la finale du 100 mètres quatre nages.

Elle a étudié à l'université du Nebraska à Lincoln.

Notes et références

Liens externes

Nageuse sud-africaine
Nageuse de brasse
Nageuse de quatre nages
Étudiant de l'université du Nebraska à Lincoln
Naissance en avril 1975

Julia Russell


Warren H. Luening Jr. (* 9. Oktober 1941 in New Orleans, Louisiana; † 18. März 2012) war ein US-amerikanischer Jazz- und Studiomusiker (Trompete, Flügelhorn).

Leben und Wirken
Luening wuchs in New Orleans auf, wo er mit der Jazzmusik-Tradition der Stadt groß wurde und früh in einer Jugendband spielte. Mit Roy Wiegand und Charlie May trat er in The Colgate Comedy Hour des Senders CBS auf. Er spielte dann in Tony Almerico's All-Stars, einer New Orleans Jazzband, bevor er zum Orchester von Lawrence Welk (1958–60) wechselte. 1963 nahm er unter eigenem Namen für Dot Records das Album Boy Meets Horn auf; Ende der 1960er Jahre spielte er im Ronnie-Dupont-Quartett im The Bistro Nightclub in New Orleans.

Ab den 1970er Jahren arbeitete er in Los Angeles, wo er in den Big Bands von Bob Florence und Frank Capp/Nat Pierce spielte. Hauptberuflich war er seitdem als Solist in den Hollywood-Studios tätig und wirkte bei Aufnahmen für Filmmusiken mit wie New York, New York (1977), Menschen am Fluß (1984), Bopha! (1993), The Glass Shield (1995), That Thing You Do! (1996), Der Regenmacher (1997), The Rat Pack (1998), Zurück zu Dir (2000), King Kong (2005) und zuletzt 2008 in WALL·E – Der Letzte räumt die Erde auf. Als Studiomusiker ist er ab 1970 auch bei Aufnahmen von Frank Sinatra, Boots Randolph, The Singers Unlimited, Lalo Schifrin, Dr. John, Burt Bacharach, Neil Diamond, Jaco Pastorius (Word of Mouth, 1980), Lionel Richie, Weird Al Yankovic, Linda Ronstadt/Nelson Riddle, Diane Schuur, Mel Tormé, Yasuko Agawa, Natalie Cole, Manhattan Transfer, Harry Connick, Jr., Rosemary Clooney und der Quincy Jones/Sammy-Nestico-Bigband zu hören. 2006 war er Mitglied im  Gary Urwin Jazz Orchestra mit Bill Watrous und Pete Christlieb (Kindred Spirits).

Weblinks

Einzelnachweise

Jazz-Trompeter
Flügelhornist
Musiker (New Orleans)
US-Amerikaner
Geboren 1941
Gestorben 2012
Mann

Warren Luening


Doktorica Pliško je crtani film o šestogodišnjoj djevojčici Dottie McStuffins od milja zvana Doc. Djevojčica žarko želi biti liječnica, kao njena majka, pa kroz igru vježba za budući posao. Svaki put kad uzme svoj stetoskop, dogodi se čarolija - njezine igračke, lutke i plišanci ožive i razgovaraju s njom! Uz pomoć svojih plišanih prijatelja Zmajčeka, Zdravke, Janje i Mrzlog Dottie pomaže drugim ozlijeđenim igračkama.

U Hrvatskoj, ova se animirana serija prikazuje na RTL Kockici.

Vanjske poveznice

 Službene stranice

Animirane televizijske serije
Televizijske serije koje su završile 2020.

Doktorica Pliško


A chief process officer (CPO) is an executive responsible for business process management at the highest level of an organization. CPOs usually report directly to the CEO or board of directors. They oversee business process activities and are responsible for defining rules, policies, and guidelines to ensure that the main objectives follow the company strategy as well as establishing control mechanisms.

The CPO defines the process management strategy and related objectives for the company; develops, documents, and introduces the process model; and monitors process compliance.

References

Management occupations
Corporate governance

Chief process officer


Lamprini Tsakalou (født 7. August 1993 i Arta, Grækenland) er en græsk håndboldspiller, der spiller for RK Krim og Grækenland håndboldlandshold.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Grækenland

Lamprini Tsakalou


Toros sediri veya Katran ağacı (Cedrus libani), çamgiller (Pinaceae) familyasından Güney Anadolu Toroslarında yaygın görülen, ayrıca Kelkit ve Yeşilırmak vadilerinde kalıntı meşcereleri bulunan bir sedir türü.

Morfolojik özellikleri

40 m'ye kadar boy yapar. Genç sürgünler grimsi kahverengi, çıplak ya da hafif tüylüdür. İğne yapraklar 1,5-3,5 cm uzunluğunda, sert ve batıcıdır. Renkleri önceleri koyu yeşil, zamanla yaşlı bireylerde mavimsi yeşil renk almaktadır. 40 yaşından itibaren kozalak üretmeye başlar.Kozalakları sonbaharda doğar, erkek kozalakları Eylül başında, dişi kozalakları ise Eylül sonunda çıkar. Kozalakları genellikle fıçı biçimindedir. Boyları 8–10 cm, enleri 4–6 cm'dir. Kozalak pulları geniş ve tam kenarlıdır. Dış yüzeyleri hafifçe tüylüdür. Kozalakların üzerlerinde bol reçine bulunmaktadır.45 ila 50 yaşına kadar hızla büyür; 70 yaşından sonra büyüme aşırı derecede yavaşlar.Taç, gençken koniktir ve yaşla birlikte oldukça düz dallarla geniş bir yatay haline gelir; yoğun ormanlarda büyüyen ağaçlar  piramidal şekiller korur. Tohumlarını çimlendirmek için, fideyi erken evrelerinde öldürebilecek mantar türlerini içerme olasılığı daha düşük olduğundan saksı toprağı tercih edilir. Ekimden önce tohumun 24 saat oda sıcaklığında bekletilmesi ve ardından iki ila dört hafta soğuk katlama (~ 3–5 °C) yapılması önemlidir. Tohumlar ekildikten sonra oda sıcaklığında (~ 20 °C) ve güneş ışığına yakın bir yerde muhafaza edilmesi önerilir. Düşük sıklıkta sulama ile toprak hafif nemli tutulmalıdır. Aşırı sulama, fideleri hızla öldürecek olan sönümlemeye neden olabilir. İlk büyüme ilk yıl yaklaşık 3–5 cm olacak ve sonraki yıllarda hızlanacaktır.

Ekolojik özellikleri
Toros sedirinin ışık isteği fazladır ve yarı ışık ağacı olarak kabul edilir. Toprak bakımından seçici değildir. Daha ziyade kayalık kalkerli yamaçlarda yetişirler. Akdeniz ikliminin hakim olduğu yerlerde bulunur. Kışları ılık yerler ister.

Dağılımı

Doğal olarak Güney Anadolu ve Lübnan'da yayılmış olup, batı sınırı Fethiye ve Köyceğiz'den başlar. Doğuya doğru Toros Dağları üzerinden uzanmakta, Göksun ve Kahramanmaraş yörelerinden bir kavisle güneye Nur Dağlarına yönelmektedir. Lübnan'da ancak Cebelübnan'da kalmıştır. Bu ana yayılışı dışında ise Kuzey Anadolu'da Kelkit-Yeşilırmak Vadisinde Erbaa yakınlarında Çatalan Köyünde ve Niksar yörelerinde 100 hektarlık adacıklar halinde bulunmaktadır. İç Anadolu Bölgesinde de Afyon-Emirdağ-Dandindere'de yayılışı vardır. Akdeniz bölgesinde kapsamlı sedir ağaçlandırması yapılmaktadır. Türkiye'de yılda yaklaşık 300 kilometrekarelik bir alanı kaplayan 50 milyondan fazla genç sedir ağacı dikilmektedir.

Tarihi Önemi
Hz.Davudun inşaatına başladığı Hz.Süleymanın tamamladığı mabedin çatısında Lübnan bölgesinden sedir ağaçları kullanılmıştır.Osmanlı İmparatorluğunda İstanbul-Şam-Mekke arasında bulunan demiryolu güzergahına dikilmişlerdir. Antalya Kumlucada bulunan Koca Katran olarak adlandırılan sedir ağacının yaşının 2300 yıldan fazla olduğu tahmin edilmektedir.  Odununun hafif ve yumuşak olması nedeniyle  çürümeye karşı dayanıklılığı, uzun süre sağlam kalması,  rengi ve kokusunun olması ve işlenebilmesi gibi özellikleri ile sedir ağaçları tarih boyunca geçmişten günümüze önemli kılmıştır. Tarihi kayıtlara geçmiş ilk ithalatı yapılan üründür. Ayrıca eski zamanlarda gemi yapımında sıkça kullanılan kerestesi değerli bir ağaçtır.

Kültivarlar

 C. libani var. libani : Lübnan sediri , Lübnan dağları, batı Suriye ve güney-orta Türkiye ; yapraklar koyu yeşil ila donuk mavimsi yeşil, 10–25 mm.
 C. libani var. stenokoma : Türk sediri, Türkiye'nin güneybatısındaki dağlar ; yapraklar sarımsı mavimsi yeşil, 8–25 mm

Kaynakça
Durumu hassas bitkiler
Lübnan
Türkiye'deki odunsu taksonlar
Toros Dağları
Orman tarihi
Akdeniz florası
Kuzey Afrika florası

Peyzaj ağaçları
Türkiye'de doğal olarak yetişen iğne yapraklılar

Lübnan sediri


XXV. Zimske olimpijske igre - Milano Cortina 2026. (talijanski: XXV Giochi olimpici invernali) predstojeći su međunarodni multi-sportski događaj, koji će se održati od 6. do 22. veljače 2026. godine u talijanskim gradovima Milanu i Cortini d'Ampezzo. Milano – Cortina d'Ampezzo pobijedili su još jednu zajedničku ponudu švedskih gradova Stockholma i Årea s 47–34 glasa na izboru za grada domaćina na 134. zasjedanju Međunarodnog olimpijskog odbora (MOO) u Lausanni u Švicarskoj, 24. lipnja 2019.

Ovo će biti četvrte Olimpijske igre, koje će se održati u Italiji; Cortina d'Ampezzo prethodno je bila domaćin Zimskih olimpijskih igara 1956., a prvi domaćin će biti Milano. To će biti prve Olimpijske igre s dva grada domaćina u službenom obliku. Obilježit će se 20. obljetnica Zimskih olimpijskih igara 2006. u Torinu, posljednjih Zimskih olimpijskih igara u Italiji i 70. godišnjica Zimskih olimpijskih igara 1956. godine. u Cortini d'Ampezzo, prvim Olimpijskim igrama u Italiji.

Rezultati glasovanja

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena internetska stranica

2026.
Međunarodna višešportska natjecanja u Italiji

XXV. Zimske olimpijske igre – Milano Cortina 2026.


14103 Manzoni este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
14103 Manzoni este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Sormano de Piero Sicoli și Augusto Testa. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,94 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 2,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 14001-15000
 Centura de asteroizi

Referințe

Asteroizi Koronis

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

14103 Manzoni


Lisbeth Maria Tavarez Martinez (29 de octubre de 1995) es una presentadora y actriz dominicana, de origen Español, conocida por su papel de Victoria Guzmán en la telenovela dominicano-peruana Trópico. Ivonne Beras es hija del fenecido locutor y psiquiatra Máximo Beras-Goico sobrina del fenecido presentador y productor de televisión y humorista Freddy Beras-Goico.

Presentadora
 Sabroshow  Rahintel
 Punto Final  Color Visión
 Buenas Noches Ivonne  Telecentro / Telemicro
 Perdone la Hora  Color Visión
 Grandiosas  Antena Latina

Radio
 Esto no tiene Nombre - La Nota 95.7

Actuación

Cine y televisión
 2004, Negocios son negocios  Mirta Faloni
 2007, Trópico  Victoria Guzmán
 2009, Un lío en dólares
 2012, Mujeres asesinas  Emma

Teatro
Monólogos de la vagina

Árbol genealógico
Fuentes

Referencias

Presentadores de televisión de la República Dominicana

Actrices de República Dominicana
Locutores de República Dominicana

Ivonne Beras


Skjöld (nórdico antiguo: Skǫldr; latín: Scioldus) según Saxo Grammaticus en su Gesta Danorum fue uno de los primeros reyes legendarios de la protohistoria de Dinamarca durante los primeros siglos de la Era cristiana. Sköld aparece mencionado en la saga Ynglinga, Chronicon Lethrense, en la Historia de Sven Aagesen, en la versión latina de la saga Skjöldunga de Arngrímur Jónsson y la mencionada Gesta Danorum. Bajo la forma Scyld también aparece en el poema épico Beowulf. No obstante, las diferentes citas tienen muy poco en común.

En la saga Skjöldunga y saga Ynglinga, Odín procede de Asia y conquista el norte de Europa. Dio a su hijos Yngvi el gobierno de Suecia y a Skjöldr, el gobierno sobre Dinamarca. Desde entonces los reyes de Suecia se llamaron Ynglings y los de Dinamarca Skjöldung (o Scylding).

En Gesta Danorum, Skjoldus es hijo de Lotherus, un malvado rey que encontró su muerte en una insurrección. A Skjoldus le sucedió su hijo Gram.

Etimología
Según Sven Aagesen, Skjöld significa «escudo» en nórdico antiguo e hizo referencia a su excelente e insistente perseverancia en reforzar y defender las fronteras de su reino.

Véase también
 Gefjun
 Reinos vikingos de Dinamarca
 Skjöldung

Referencias

Bibliografía
 Dumézil, Georges (1973). From Myth to Fiction : The Saga of Hadingus. Trans. Derek Coltman. Chicago: U. of Chicago Press. ISBN 0-226-16972-3.
 Davidson, Hilda Ellis (ed.) and Peter Fisher (tr.) (1999). Saxo Grammaticus : The History of the Danes : Books I-IX. Bury St Edmunds: St Edmundsbury Press. ISBN 0-85991-502-6. First published 1979-1980.

Enlaces externos
 Elton, Oliver (tr.) (1905). The Nine Books of the Danish History of Saxo Grammaticus. New York: Norroena Society. Disponible en línea
 Olrik, J. and H. Ræder (1931). Saxo Grammaticus : Gesta Danorum. Disponible en línea

Reyes vikingos legendarios de Lejre
Personajes de Beowulf
Hijos de Odín

Skjöld


Örencik, Samsun ilinin Ayvacık ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Yeşilırmak vadisinin doğu yamacında; Suatuğurlu Barajı  Kenarında Ayvacık ın karşısında Samsun iline 68 km, Ayvacık ilçesine 4 km uzaklıktadır.

Nüfus

Ayvacık'ın mahalleleri

Örencik, Ayvacık


Los sedanes Chevrolet Master fueron una serie de automóviles de turismo construidos entre las décadas de 1930 y 1940 por parte del fabricante norteamericano General Motors, para su división Chevrolet. Se trataba de una serie de automóviles de tamaño completo, en su mayoría en carrocería coupé de dos puertas, que fueran fabricados por General Motors desde el año 1937, recibiendo distintas denominaciones.

Básicamente, estos sedanes compartían su mecánica compuesta por un motor delantero longitudinal de 6 cilindros en línea, de entre 3800 y 4000 cm³, con cajas de velocidades de tres marchas y tracción trasera. Los coches fueron presentados con diferentes nombres, destacándose la Línea Master, la Línea Special Deluxe, la Línea Style (Styleline) y la Línea Deluxe.

La producción de los sedanes Chevrolet se inició en 1937, deteniéndose momentáneamente en 1942 al verse afectada la producción por la recesión de la Segunda Guerra Mundial. Tras este conflicto, la producción se reinició en 1945 continuando hasta el año 1952. Estos coches fueron reemplazados por los modelos 150, 210 y  Bel Air. Estas unidades también fueron importadas a diferentes países, destacándose su comercialización en Argentina, donde los Sedanes Fleetmaster fueron utilizados para el desarrollo de competencias de Turismo Carretera. Con un Chevrolet Fleetmaster, Juan Manuel Fangio quíntuple campeón mundial de Fórmula 1, obtuvo sus primeros dos campeonatos de automovilismo, al ganar en los años 1940 y 1941 sus dos únicos de campeonatos de TC y los primeros dos títulos de la marca Chevrolet en dicha categoría. Unos años más tarde, en 1966, Juan Manuel Bordeu repetiría el éxito logrado por Fangio, dándole a la Coupé Chevrolet su tercer título, y el último logrado por un coche de estas características, ante el advenimiento de los automóviles compactos y los Sport prototipos que dieron inicio a una nueva etapa dentro del TC.

Línea Master Deluxe

El primer vehículo Chevrolet que utilizó la denominación Master fue un vehículo presentado en el año 1932, que fue diseñado e ideado para dar reemplazo al sedán Chevrolet Confederate. Sin embargo, no fue hasta el año 1935 que Chevrolet fabricó su primer sedan de tamaño completo, al hacer su presentación el Chevrolet Master Deluxe.

El nuevo modelo fue presentado como la versión EA/FA Series o ED/FD Series, y fue estrenado en el año 1935. Este modelo presentaba un nuevo estilo de carrozados, haciendo su estreno el sistema de acero completo implementado por la Fisher Body CO. Este modelo no ofrecía versiones Cabriolet ni Roadster, pero su gama estaba compuesta por dos variantes de coupé y cuatro de sedán 4 puertas.

Como novedad, el EA Series traía también un nuevo sistema de suspensiones en su eje delantero: el nuevo sistema "Dubonnet" consistía en el uso de muelles en espiral en lugar del antiguo sistema de resortes planos semielípticos utilizados en los modelos de 1932-1934. El antiguo sistema de suspensiones quedaba disponible en la versión denominada ED Series. La distancia entre ejes había crecido hasta llegar a los 2870 milímetros. Al año siguiente, los modelos presentaban un nuevo y más redondeado mascarón de radiador y ruedas de acero con rayos estándar. Estas versiones fueron denominadas como "FA Series" (con el sistema de suspensión Dubonnet en su eje delantero) y "FD Series" (con el sistema de suspensión de resortes planos). Para estas últimas versiones se desarrollaron el año anterior un sistema de suspensiones con muelles en espiral, las cuales estuvieron disponibles de serie. Estos coches estaban equipados con los antiguos motores de 6 cilindros en línea y 3.389 cm³ que equipaban a los modelos de 1932, capaces de desarrollar entre 79 y 80 CV (58 y 59 kW). En dos años, 846.300 Master Deluxe fueron desarrollados entre las líneas EA, ED, FA y FD Series.

Línea Special Deluxe

La línea Special Deluxe, conocida como Chevrolet Special Deluxe, fue presentada en el año 1940 como un vehículo sedán de cuatro puertas. Fueron presentadas tres versiones de este modelo, destacándose las versiones Fleetline y Fleetmaster. En 1940, fue presentada la primera versión sedán del Special Deluxe, la cual fue denominada como KA Series. Este modelo presentaba un mejor equipamiento que su antecesor, la línea Master Deluxe, lo que la ponía por encima de todos, desplazando a su antecesor a la mitad del escalafón de modelos. La forma de reconocer a un Special Deluxe estaba en sus acabados de acero de alto grado, adicionados a su capó y carrozado. Como en el caso de los modelos de la gama de precios bajos, la parrilla delantera consisistía en una estrecha sección central curvada hacia adelante, con líneas cromadas horizontales, provistas de pequeñas secciones aladas en las zonas laterales medio-altas. Las luces delanteras estaban instaladas en la parte frontal de las defensas, las cuales recibían luces de posición adicionales. El capó fue diseñado con la forma de la cabeza de un cocodrilo, siendo sujetada en su parte posterior. Seis versiones estaban disponibles para la línea Special Deluxe: dos cupés diferentes, un cabriolet de dos puertas, dos sedanes de 2 0 4 puertas y una camioneta de 5 puertas y 8 asientos. Con 431.199 unidades, el Special Deluxe fue el Chevrolet que más frecuencia de ventas tuvo ese año.

Fleetline

La Fleetline fue estrenada en 1941 presentando una versión sedán de cuatro puertas. En 1942, fue presentada la versión coupé de dos puertas, conocida como "aerosedan", debido a la caída tipo fastback que presentaba en el techo este modelo. Fue uno de los modelos más importantes fabricados por Chevrolet en la década del 1940, ya que en 1947 representó el 71,26% de las ventas de la marca. Entre los años 1949 y 1952, el fastback fue la única versión ofrecida por Chevrolet y su producción fue cancelada en 1953. La producción de la Fleetline fue detenida de forma indefinida en 1942, habiéndose producido apenas 110 000 unidades, a causa de la recesión generada por la Segunda Guerra Mundial. Sin embargo, algunas unidades fueron fabricadas durante los años de Guerra para abastecer las flotas militares de los Estados Unidos. La producción de vehículos civiles fue reiniciada en 1945, siendo cancelada la serie original en 1948.

El rediseño del Fleetline fue estrenado en 1949, presentando una silueta reducida y defensas traseras integradas a la carrocería. Esta versión fue ofrecida hasta el año 1952, siendo discontinuado al año siguiente.

Fleetmaster

A la par de la línea Fleetline, otros modelos fueron presentados en 1942, dentro de la gama "Special Deluxe". Esta línea de coches recibió la denominación auxiliar Fleetmaster, siendo fabricado únicamente en 1942. La producción y venta de los Fleetmaster en los Estados Unidos culminaría ese año, sin embargo su producción continuaría entre 1946 y 1948 para abastecer a otros países, entre ellos a Argentina, donde el coche fue muy utilizado para competencias de turismos.

Entre 1941 y 1942, se desarrollaron 775.502 unidades de la línea Special Deluxe, de las cuales 110.547 de ellas eran versiones Fleetline. Tras la Guerra solamente la línea Fleetline se mantuvo en pie en los Estados Unidos, reemplazando a la línea Fleetmaster.

La denominación Fleetmaster fue reutilizada en el año 1946, cuando fue estrenada la Serie DK de Chevrolet. El nuevo modelo fue presentado como la nueva versión tope de gama del escalafón de modelos de Chevrolet, siendo a su vez el sucesor de la antigua línea de preguerra Special Deluxe. Esencialmente, el vehículo corresponde técnicamente al estilo de producción de preensamblado de partes, utilizado por su antecesor. En 1946 fue presentada la Serie 2100 EK, mientras que en 1948 hizo su aparición la Serie 2100 FK. Estos coches venían equipados con impulsores de 6 cilindros en línea, de 3548 cm3, capaces de generar una potencia de  a 3300 RPM. Una caja manual completamente sincronizada de 3 velocidades, estaba encargada de transmitir la potencia al eje trasero.

Referencias

Enlaces internos
 Chevrolet Master en alemán
 Chevrolet Special Deluxe en alemán
 Chevrolet Fleetline en inglés
 Chevrolet Fleetmaster en alemán
 Chevrolet Styleline en inglés
 Chevrolet Deluxe en alemán

Enlaces externos

Master
Master

Chevrolet Master


El Festival Internacional de Teatro Itinerante por Chiloé Profundo (llamado también Fitich) es un festival chileno de artes escénicas dedicado al teatro de carácter itinerante por diversas comunas del archipiélago de Chiloé. Fundado el año 2010, realiza las funciones teatrales en colegios, centros comunitarios, plazas, iglesias, gimnasios, centros de madres, entre otros.

Fitich se realizó cada semestre hasta el año 2017 y a partir del 2018 una vez al año. En su camino ha reunido a compañías de teatro de Chile, Latinoamérica y Europa, lo que ha permitido fomentar el encuentro multicultural. Asimismo, el alcance territorial del Festival ha crecido y también abarca toda la Región de Los Lagos, llevando funciones a Palena, Llanquihue y Osorno.

Versiones

Primer festival

Segundo festival

Tercer festival

Referencias

Véase también
 Festival_Cielos_del_Infinito
 Temporales_Teatrales

Enlaces externos
 Sitio web oficial
 Sitio oficial Organizador Agrupación Cultural CapaNegra

Chiloe Profundo
Cultura en el Archipiélago de Chiloé

Festival Internacional de Teatro por Chiloé Profundo


Sidmar Antônio Martins (født 13. juni 1962) er en brasiliansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Sidmar Antônio Martins


Morten Nøddebo Nielsen (født 25. juli 1957 i Vester Egede ved Rønnede) er en tidligere dansk atlet, der blev medlem af Herlufsholm Gymnastikforening i 1975. Han dyrkede specielt langdistanceløb og Cross country.

I 1980 og 1981 vandt han sin egen klubs traditionsrige HG Skærtorsdagsløb, som blev løbet første gang i 1936.

I 1981 blev Nøddebo Nielsen udtaget til verdensmesterskabet i cross i Madrid, og igen året efter i Rom, men han deltog kun i det første VM løb. Mellem 1978 og 1982 vandt han fem individuelle sjællandsmesterskaber og blev mellem 1981 og 1983 udtaget til seks internationale løb. Nøddebo Nielsens personlige rekorder på bane og landevej er alle sat i 1982,han sluttede sæsonen med tre sejre i henholdsvis Holbæk - Roskilde løbet (30 km)  Gåsetårnsløbet (8 km) og Gribskovløbet (12 km) og satte ny rekord i alle tre løb. Han blev derefter nummer to i Eremitageløbet, og nummer fem i Drammen Marathon, og forbedrede Karl Åge Søltofts klubrekord med 36 sekunder. En måned efter vandt han Esbjerg Marathon.

I januar 1983 blev Nøddebo Nielsen udtaget til 1/2 marathon løbet i Egmond Ann Zee i Holland, men kom ikke til at deltage på grund af sygdom. Han blev i april udtaget til London Marathon, hvor han gennemførte på en beskeden placering. Han opnåede aldrig samme niveau som i 1982 og sluttede karrieren i efteråret 1983.

Nøddebo Nielsen er desuden noteret for en enkelt landskamp.

Internationale mesterskaber
 1981 VM i Madrid, 12 km cross Nummer 206.
 1982  VM i Rom, 12 km cross DNS.

Danske mesterskaber
  1980: 4 km cross, hold
  1983: 20 km landevej, hold
  1977: 12 km cross, hold
  1978: 15 km landevej, hold
  1978: 4 x 1500 meter
  1981: 15 km landevej, hold
  1982: 4 km cross, hold
  1977: 8 km cross, hold (junior)
  1979:  4 x 1500 meter
  1982: 12 km cross, hold
  1982: 15 km landevej, hold
  1983: 15 km landevej, hold

Personlige rekorder

Bane
 800 meter: 1.57.1
 1500 meter: 3.56.8
 1 mile: 4.17.1
 3.000 meter: 8.28.8
 3.000 meter: 8.35.1 (Indendørs)
 3.000 meter forhindring: 9.21.7
 5.000 meter: 14.29.63
 10.000 meter: 30.26.6
 4 x 1500 meter: 16.08.0
 F. Christensen - M. Nøddebo
 R. Petersen - C. Møller

Landevej
 15 km: 47.46
 20 km:  1.04.16
 30 km:  1.39.20
 Marathon: 2.23.09

Langdistanceløbere fra Danmark
Atleter fra Herlufsholm Gymnastikforening

Morten Nøddebo Nielsen


Metalik bağ, esas olarak metaller arasındaki, bir ya da daha çok atomu bir arada tutan bir kimyasal bağ türüdür. Metal atomlarının latisindeki serbest elektronların yer değiştirmiş olarak paylaşılması esasına dayanır. Metalik bağ, kovalent bağ ve iyonik bağ ile birlikte üç güçlü etkileşimden (bağ) biridir. Kimyasal bir etkileşimdir.

Oluşumu

Metal atomları valans bandında dış yörüngelerinde periyotlarına veya enerji seviyelerine oranla yüksek sayıda elektron içerirler. Bunlar atomdan ayrılarak bir pozitif iyonun (çekirdek) dev latisinin etrafını saran bir elektron denizi oluştururlar. Negatif elektron denizi ile pozitif çekirdekler arasında oluşan elektrostatik çekme kuvvetleri metal atomlarının bir arada kalmalarını sağlar. Burada, kovalent ve iyonik bağlardaki gibi merkezi bir bağ söz konusu değildir. Metalik bağ, düzgün pozitif iyon yığını ile bu yığını kuşatan elektron denizi arasında ortaya çıkar. Metalik bağ polar değildir ve bağlanma etkileşimi içerisindeki atomlar arasında ya hiç (saf elementel metaller) elektronegatiflik farkı yoktur ya da çok az (alaşımlar) elektronegatiflik farkı vardır. Bu etkileşim içindeki elektronlar metalin kristal yapısı boyunca yer değiştirirler.

Metalik bağ ile metalik özellik arasındaki ilişki

Metalik bağ, metalin dayanımı, dövülebilirliği, süneklik, ısı iletkenliği, elektrik iletkenliği ve parlaklığı gibi pek çok özelliğinin nedenidir. Metaller genellikle yüksek kaynama ve erime noktalarına sahiptirler ve bu da metalik bağın sonucudur.

Elektrik iletimi

Metalik bağ iyi elektrik iletkenliği sağlar. Uygulanan bir gerilim etkisi altında değerlik elektronları hareket eder. Devre tamamlanırsa akıma neden olur. Diğer bağ mekanizmalarında, elektronları bağdan kurtararak serbest hale getirmek gerektiğinden daha fazla enerjiye ihtiyaç duyulur, yani direnci yüksektir.

Ayrıca bakınız

 Kimyasal bağ
 Hidrojen bağı
 Kovalent bağ
 İyonik bağ

Kaynakça

Dipnotlar

Kimyasal bağlar
Metaller
Elektron Denizi Kuramı

Metalik bağ


El Lanzacohetes Manual M79 90 mm apodado "Osa" (palabra que significa avispa en serbio) es un ligero, reutilizable, y eficaz lanzacohetes realizado en plástico reforzado con fibra de vidrio. Lo componen el lanzador, una mira NC-6, el cohete y  el estuche portacohete. Aunque es principalmente un arma antitanque, el M79 también puede ser empleado contra fortificaciones enemigas. Fue hecho para recargarse rápidamente y es muy portátil. Tiene un diseño muy similar al Lanzacohetes M90.

Manejo

El lanzacohetes es operado por un equipo de dos hombres, un apuntador y un cargador. El cargador acopla un contenedor con su respectivo cohete en la parte trasera del tubo lanzador. El apuntador selecciona el objetivo a través de la mira CN-6. La CN-6 tiene 3,5x aumentos con un campo de visión de 10°. También cuenta con filtros antiláser para proteger al operador de láseres cegadores en el campo de batalla. Al apretar el gatillo, el motor del cohete es encendido electrónicamente y sale del lanzador a una velocidad de aproximadamente 250 mps. Es lo suficientemente preciso para ser empleado contra vehículos blindados en un alcance de 350 m, y puede emplearse contra otros objetivos a una distancia de 600 m.

Al impactar, la espoleta piezoeléctrica del cohete detona la ojiva de carga hueca, que puede penetrar hasta 400 mm en un blindaje. La espoleta es lo suficientemente sensible como para detonar la ojiva en ángulos de impacto de hasta 70 grados desde la vertical.

Después del disparo, el contenedor de cohete usado se retira del tubo lanzador y se conecta un nuevo contenedor.

Operativo

El M79 Osa fue diseñado y fabricado por Sloboda Čačak en la antigua Yugoslavia. Ha continuado la producción en Serbia, Macedonia del Norte, y en Croacia como RL90 M95.

-220
-1500+
-300+
-250+
-2.650

Referencias

 Jane's Infantry Weapons 2005-2006
 CN-6 sight

Enlaces externos
 Eurokompozit: M79

Cohetes antitanque

M79 Osa


Emmerson Mnangagwa (født 15. september 1942 i Zvishavane) er en politiker fra Zimbabwe, der siden 24. november 2017 har været landets præsident. Han var vicepræsident fra 2014 til november 2017, da præsident Robert Mugabe afsatte ham for at bane vej for at Mugabes kone Grace Mugabe kunne blive vicepræsident og på sigt overtage som præsident. Men 19. november 2017 blev Emmerson Mnagagwa valgt som partileder for ZANU-PF, partiet som har styret Zimbabwe siden landet blev selvstændigt i 1980.

Baggrund
Som ung flyttede han fra Zvishavane, hvor han blev født, til Zambia med forældrene. Allerede mens han gik i skole, blev han aktiv i den politiske kamp mod britisk kolonistyre i Rhodesia. Efter militær træning i Tanzania, Egypten og i 1964 politisk træning på Peking Universitet blev han leder af en guerillagruppe kaldet "Crocodile". I 1965 blev han taget til fange og dømt til døden efter at have sprængt et lokomotiv, men dommen blev omgjort til ti års fængsel, da forsvareren blev fulgt i argumentet om, at han var mindreårig. I fængslet, hvor han sad sammen med Mugabe, studerede han jura og fik eksamen fra University of London. Senere tog han også eksamen i jura på Universitetet i Zambia. I Zambia praktiserede han også som jurist en tid. I 1977 blev han på ZANU-kongressen valgt til Mugabes personlige assistent og i denne egenskab deltog han i Lancaster House-aftalen om landets selvstændighed i 1979.

Tillidshverv
 1980-1988: Sikkerhedsminister
 1988-2000: Justitsminister
 2005-2009: Minister for bolig og sociale forbedringer
 2009-2013: Forsvarsminister
 2013-2017: Justitsminister
 2017-20??: Præsident

Referencer

Eksterne henvisninger
 Mnangagwa i Who is who of SA
 Profile: Emmerson Mnangagwa hos chronicle.co.zw

Zimbabwes præsidenter
Nuværende statsoverhoveder
Politikere fra Zimbabwe
Personer fra Midlands i Zimbabwe

Emmerson Mnangagwa


Elisabeth Mikhailovna (; ) (26. maj 1826–28. januar 1845) var en russisk storfyrstinde, der var hertuginde af Nassau i Tyskland fra 1844 til 1845 som ægtefælle til Hertug Adolf 1.

Biografi

Elisabeth (kaldet Lili) blev født den 26. maj 1826 i Kreml i Moskva som andet barn og datter af storfyrst Mikhail Pavlovitj af Rusland i hans ægteskab med prinsesse Charlotte af Württemberg (der havde taget navnet Elena Pavlovna ved sin overgang til den russisk-ortodokse tro). Gennem sin far var hun barnebarn af kejser Paul 1. af Rusland og niece til de to russiske kejsere, Alexander 1. og Nikolaj 1. Hun blev opkaldt efter sin tante, Elisabeth Aleksejevna, Alexander 1.'s anden hustru, der var død tidligere på måneden og havde været en nær veninde af hendes mor.

Elisabeth voksede op med sine søskende i Mikhailovskijpaladset i Sankt Petersborg. Hun havde ry for at være den smukkeste af sine søstre, og som sin mor, Elena Pavlovna, havde hun elegante manerer og var veluddannet. I slutningen af 1843 besøgte Hertug Adolf af Nassau Sankt Petersborg og mødte Elisabeth for første gang. Adolfs stedmoder var Prinsesse Pauline af Württemberg, der var søster til Elisabeths mor. Adolf og Elisabeth forelskede sig i hinanden og blev gift den 31. januar 1844 i Sankt Petersborg. Elisabeth var 17 år gammel, og Adolf var 26.

Efter brylluppet opholdt parret sig et stykke tid i Rusland, før de rejste til Tyskland og flyttede ind på Schloss Biebrich og det nyopførte slot i Wiesbaden. Imidlertid døde Hertuginde Elisabeth den 28. januar 1845 i Wiesbaden efter bare et års ægteskab under fødslen af parrets første barn, der heller ikke overlevede fødslen. Den sorgramte Adolf beordrede opførelsen af en russisk-ortodoks kirke, Sankt Elisabeths Kirke, i Neroberg Park i Wiesbaden, hvor hun kunne blive begravet. Elisabeths sarkofag kan stadig ses i kirken i dag.

Hertug Adolf giftede sig igen i 1851 med prinsesse Adelheid Marie af Anhalt-Dessau.

Eksterne henvisninger

 Den russisk-ortodokse Sankt Elisabeths Kirke i Wiesbaden

Hertuginder af Nassau
Huset Holsten-Gottorp-Romanov
Personer fra Moskva

Elisabeth Mikhailovna af Rusland


Cyclas peut faire référence à :
 Cyclas Mörch, 1853 = Divalinga Chavan, 1951, un genre de mollusques bivalves de la famille des Lucinidae ;
 Cyclas H.Adams & A.Adams, 1857 = Lucinella Monterosato, 1884, un genre de mollusques bivalves de la famille des Lucinidae ;
 Cyclas elegans C.B. Adams, 1840 ou Cyclas rhomboidea Say, 1822 = Sphaerium rhomboideum (T. Say, 1822), une espèce de mollusques bivalves de la famille des Pisidiidae ;
 Cyclas, un genre d'insectes coléoptères de la famille des Curculionidae ;
 un sur-vêtement : voir Jaque européen du XIVe au XVIe siècle.

Homonymie de genre en biologie

Cyclas


Markus Grigo (født 23. juli 1969 i Hessen) er en tysk bager og dessertkok. Siden 2017 har han været dommer i tv-programmet Den store bagedyst.

Historie
Grigo kom til verden i 1969 i den tyske delstat Hessen. Han var en del af en søskendeflok på seks børn, der sammen med forældrene flyttede en del, da han var ung.

I Tyskland blev han uddannet som både kok og bager, samt kom halvvejs igennem tjeneruddannelsen, inden han i 1990 som 20-årig rejste til London, hvor han fik arbejde som konditor på Royal Lancaster Hotel. I London blev Markus Grigo forelsket i en dansk pige, hvilket resulterede i, at han i 1991 flyttede til Viborg i Danmark sammen med sin nye kæreste.

Siden ankomsten til Danmark har Grigo arbejdet med desserter og søde sager. Han har blandt andet været ansat hos Jan Hurtigkarl, og i over syv år var han hos Søllerød Kro. Han har skrevet flere bøger om søde sager, ligesom han har drevet eget firma med specialfremstillede kager. Desuden har han flere gange deltaget i GO' Morgen Danmark på TV 2 og Aftenshowet på DR. I dag arbejder han som teknolog hos virksomheden Aasted i Farum, der fremstiller maskiner og chokolade til kageindustrien.

Fra 2017-sæsonen blev Markus Grigo og Katrine Foged Thomsen de nye dommere i tv-programmet Den store bagedyst, hvor de afløste Jan Friis-Mikkelsen og Mette Blomsterberg.

Bibliografi
 Søllerød Kros Desserter (1997)
 Desserter (2001)
 Markus Grigos Kager (2004)
 Grigos Bær og Frugter (2005)
 Grigos hjemmebag (2017)

Referencer

Eksterne henvisninger
 Markus Grigos profil hos DR
 Markus Grigos profil hos Instagram

Personer fra Hessen
Bagere
Kokke fra Tyskland

Markus Grigo


Silent Waters osmi je studijski album finskog heavy metal sastava Amorphis. Diskografska kuća Nuclear Blast objavila ga je 29. kolovoza 2007. u Finskoj i dva dana kasnije u ostatku svijeta.

Snimanje i objava
Amorphis je tijekom srpnja i kolovoza 2005. snimio prethodni album Eclipse. Budući da su članovi grupe bili motivirani i da su željeli čim prije početi s novim snimanjem, Silent Waters snimljen je već godinu i pol dana kasnije, tijekom siječnja i veljače 2007. Produkcija albuma odvijala se tijekom veljače i ožujka u studiju Finnvox Studios. Prvi put u povijesti grupe nije došlo do promjene u njezinoj postavi između dvaju albuma, a i produkcijsko osoblje ostalo isto.

Silent Waters objavljen je 29. kolovoza 2007. u Finskoj, a dva dana kasnije i u ostatku svijeta. Za glavni singl odabrana je naslovna skladba, objavljena 27. lipnja 2007. Tomi Joutsen komentirao je odabir pjesme u intervjuu: "Mislim da je "Silent Waters" dobra pjesma za rock radiostanice koje ne puštaju vrlo žestoku glazbu. To je lagana skladba, pa smo ju odlučili objaviti kao singl, iako ne daje dobru predodžbu o albumu."

Uz normalnu inačicu albuma postoji i ograničena koja sadrži bonus skladbu "Sign", koja je već prethodno bila objavljena kao B-strana na singlu "Silent Waters".

Glazbeni stil, tekstovi i naslovnica
Silent Waters stilski je sličan prethodniku Eclipseu. Na obama albumima radila je ista postava skupine i isto produkcijsko osoblje. Tomi Koivusaari u intervjuu je izjavio: "Izgleda da smo konačno pronašli svoj vlastiti stil."

Sve ilustracije za album izradio je Travis Smith. Naslovnica prikazuje Labuda Tuonele.

Tekstovi skladbi zapravo su engleski prijevodi finskih pjesama koje je napisao pjesnik Pekka Kainulainen, koje su pak bile utemeljene na Lemminkäinenu, liku iz Kalevale. Pjesme je na engleski preveo Erkki Virta, prijatelj sastava.

Popis pjesama

Uspjeh i kritike
U njemačkom glazbenom časopisu Rock Hard (br. 244) Silent Waters našao se na petom mjestu mjesečnog evaluacijskog popisa, a recenzenti su mu u prosjeku dali 7,6 bodova od mogućih 10. Wolf-Rüdiger Mühlmann, nezavisni novinar, u svojoj je pozitivnoj recenziji iznio svoj stav o albumu: "Silent Waters izrasta u bogatu, veliku dušu prepunu sreće, tuge i boli [...] Prekrasan rad, prva velika prekretnica skupine od Elegyja."

Metal Hammer odabrao je Silent Waters za album mjeseca u rujnu 2007. U jesenskom izdanju časopisa Heavy Silent Waters također se našao na prvom mjestu i u prosjeku je dobio 8,8 od 12 mogućih bodova. U Finskoj se pojavio na trećem mjestu glazbene ljestvice albuma. Pojavio se i na ljestvicama u Švicarskoj, Austriji i Njemačkoj.

Osoblje

Amorphis
Tomi Joutsen – vokali
Esa Holopainen – glavna gitara, umjetnički direktor
Tomi Koivusaari – ritam gitara
Niclas Etelävuori – bas-gitara
Santeri Kallio – klavijature
Jan Rechberger – bubnjevi
Dodatni glazbenici
P. J. Goodman – prateći vokali
Jofa "Singin' Manager" – prateći vokali
Kai Kääriäinen – prateći vokali
Marco Hietala – prateći vokali, produkcija (vokala)
Tanya Kemppainen – prateći vokali

Ostalo osoblje
Travis Smith – naslovnica, ilustracije, umjetnički direktor
Ville Juurikkala – fotografija (skupine)
Gro Narvestad – fotografija (pozadine u knjižici albuma)
Viara Gentchev – logotip
Pekka Kainulainen – tekstovi
Tero Kinnunen – inženjer zvuka
Mikko Karmila – miksanje
Mika Jussila – mastering

Izvori

Albumi iz 2007.
Albumi sastava Amorphis

Silent Waters


Kreis Schrimm () was a district in the southern administrative region of Posen, in the Prussian province of Posen. The district capital was Schrimm. Its territory presently lies in the southern part of the Greater Poland Voivodeship in Poland.

History
After the Second Partition of Poland in 1793 and until 1807, the area around the town of Schrimm belonged to the Schrimm district in the Prussian province of South Prussia. According to the Treaty of Tilsit in 1807, the area was ceded to the Duchy of Warsaw. After the Congress of Vienna, on 15 May 1815, it was restored to the Kingdom of Prussia and became part of Regierungsbezirk Posen in the Grand Duchy of Posen (from 1848, the Province of Posen).

In the course of the Prussian administrative reforms, a district reform was carried out in the Posen administrative region on 1 January 1818, in which the borders of the Schrimm district were changed. The area around the town of Moschin was transferred to the Schrimm district from the Kosten district and the area around the town of Jaratsechwo was transferred to the Schrimm district from the Krotoschin district. Finally, the area around Kostschin and Santomischel was transferred from the Schrimm district to the Schroda district.

As part of the Province of Posen, the district became part of the newly founded German Empire on 18 January 1871. On 1 October 1887 the district lost parts of its territory to the two newly formed neighboring districts of Jarotschin and Gostyn.

On 27 December 1918 the Greater Poland uprising began in the province of Posen, and in January 1919, the district was under Polish control. On 16 February 1919 an armistice ended the Polish-German fighting, and on 28 June 1919, with the signing of the Treaty of Versailles, the German government officially ceded the Schrimm district to the newly founded Second Polish Republic.

Demographics
According to the census of 1861, the Schrimm district had a population of 54,036, of which 14,234 (26.3%) were Germans and 39,802 (73.7%) were Poles.

References

Districts of the Province of Posen

Kreis Schrimm


O zumbidor-guatemalteco ou colibri-de-elliot (Selasphorus ellioti) é uma espécie de beija-flor da tribo Mellisugini da subfamília Trochilinae, os "beija-flores de abelhas". Encontra-se em El Salvador, Guatemala, Honduras e México.

Taxonomia e sistemática
O Comitê Ornitológico Internacional (IOC), o Comitê de Classificação Norte-Americana da Sociedade Ornitológica Americana e a taxonomia de Clements colocam o beija-flor-de-garganta-de-vinho no gênero Selasphorus. O Handbook of the Birds of the World (HBW) da BirdLife International o coloca no gênero Atthis. Os três sistemas taxonômicos mundiais atribuem duas subespécies, as nominais S. e. ellioti / A. e. ellioti e S. e. selasphoroides / A. e. selasphoroides.

Descrição
O beija-flor-de-garganta-de-vinho é  longo. As fêmeas pesam ; pesos masculinos não são documentados. Ambos os sexos de ambas as subespécies têm um bico curto, reto e preto e uma pequena mancha branca atrás do olho.

Os machos da subespécie nominal têm partes superiores verdes. Seu gorget é rosa brilhante com reflexos violetas, e suas penas traseiras mais longas se alargam para fora e para trás. Os flancos são uma mistura de canela e verde e o resto das partes inferiores são esbranquiçadas. O par central de penas da cauda é verde com alguns ruivos na base. O resto das penas da cauda são ruivos com uma larga faixa preta perto do final; o par mais externo tem pontas brancas. A fêmea nomeada também tem partes superiores verdes. O queixo e a garganta são brancos com muitas manchas escuras. A parte superior do peito é branca, o centro da barriga esbranquiçado, e os flancos e abrigos inferiores são canela. A cauda é mais preta e menos ruiva que a do macho, e as pontas das penas externas são mais canela do que brancas.

Subespécie S. e. selasphoroides é ligeiramente menor que o nominal. A plumagem dos machos é semelhante à do nominado. No entanto, seu gorget não tem azul ou violeta e até parece verde em alguns ângulos, as partes inferiores são mais amarelas do que brancas e as pontas das penas externas da cauda são amarelas. A fêmea tem manchas metálicas menores na garganta, os flancos e as coberturas da cauda são amarelos, e as pontas das penas internas da cauda são escuras e as externas são amarelas.

Distribuição e habitat
A subespécie nominal de beija-flor-de-garganta-de-vinho é a mais setentrional. É encontrado no estado de Chiapas, no sul do México, e em grande parte da Guatemala. S. e. selasphoroides é encontrado no oeste de Honduras e no norte de El Salvador. A espécie habita várias paisagens montanhosas, incluindo os interiores, bordas e clareiras de pinheiros semi-úmidos a úmidos e florestas perenes, e também matagais adjacentes. Em altitude varia entre .

Comportamento

Alimentando
O beija-flor-de-garganta-de-vinho procura néctar em uma variedade de plantas com flores, embora faltem detalhes de sua dieta. Alimenta-se em todos os níveis da vegetação, mas favorece as alturas baixas a médias; paira para alimentar. Supõe-se que também coma pequenos artrópodes.

Reprodução
Os beija-flores-de-garganta-de-vinho machos exibem-se para as fêmeas em leks dispersos, onde cantam de um galho exposto. A época de nidificação da espécie não foi documentada, mas pode se estender de agosto a fevereiro. Quase nada mais se sabe sobre sua fenologia reprodutiva.

Sons vocais e não vocais
O canto do beija-flor com garganta de vinho é "uma série de lascas altas, levemente barulhentas e estridentes que se transformam em um gorjeio". Também produz "fichas altas, finas e afiadas, muitas vezes repetidas de forma constante, gole-sip... ou cheup cheup..., etc." As asas do macho fazem um som de "batida" ao pairar para se alimentar e também durante encontros agonísticos com outros machos.

Status
A IUCN avaliou o beija-flor-de-garganta-de-vinho como sendo de menor preocupação. Tem uma grande distribuição e uma população estimada entre 20.000 e 50.000 indivíduos maduros. No entanto, acredita-se que este último esteja diminuindo. O governo mexicano o considera Ameaçado porque seu habitat florestal de terras altas está sob pressão de desmatamento para agricultura e pastagem.

Aves descritas em 1878
Aves de Honduras
Aves da Guatemala
Aves do México
Selasphorus
Espécies pouco preocupantes

Zumbidor-guatemalteco


Kareena Lee (9 de setembro de 1993) é uma nadadora australiana, medalhista olímpica na maratona aquática.

Carreira

Lee conquistou a medalha de bronze nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova de maratona aquática 10 km feminino com a marca de 1:59:32.5.

Nadadores olímpicos da Austrália
Nadadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas olímpicos da natação

Kareena Lee


An Vanilla walkeriae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Wight. An Vanilla walkeriae in nahilalakip ha genus nga Vanilla, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Vanilla

Vanilla walkeriae


Orion (Avcı Takımyıldızı), gök ekvatoru yakınında bulunan ve bu sayede tüm dünyadan görülebilinen, oldukça parlak yıldızlardan oluşmuş, kolay bulunabilinen bir takımyıldızdır.

Avcının belirgin şekli dört belirgin yıldızdan oluşan boyu eninin iki katı kadar olan bir dikdörtgen ve bu dikdörtgenin merkezinde çapraz durmakta olan üç ayrı yıldızdır. Betelgeuse avcının sağ omzuna, Bellatrix sol omzuna, Rigel sol ayağına ve  Saif de sağ ayağına denk gelir. Ortadaki üç çapraz yıldız (alttan üste sırayla Alnitak, Alnilam ve Mintaka) avcının kemerini (Orion kuşağı olarak da bilinir) oluşturur. Kuşağın altında bulunan Orion Bulutsusu (nebulası) avcının kılıcıdır. Heka adındaki avcının başını simgleyen kısım aslında üç daha sönük yıldızdan meydana gelir. Betelgeuse'un üstündeki yıldızlar avcının sağ kolunu Bellatrix'den ötede olan yıldızlarda avcının kalkanını oluşturur.

Avcı kış ayları boyunca Türkiye'den rahatlıkla gözlemlenebilir. Avcıyı gözlemlemek isteyenler güney ufkuna bakmalıdır. Avcının yeri bulunulan aya göre güneybatı ile güneydoğu arasında değişir. Bünyesinde gökyüzünün en parlak yıldızlarından Rigel (7. en parlak yıldız) ve Betelgeuse (10. en parlak yıldız) bulunur. Avcının komşuları Boğa, İkizler, Eranus nehri, Tavşan takımyıldızlarıdır.

Mitolojide Avcı
Mitolojide akrep avcıyı kovalar. Bu kovalamaca gökyüzünde devam eder, hiçbir zaman bu iki burç aynı anda gökyüzünde olmaz. (Kış aylarında Avcı, Yaz aylarında Akrep)

Kaynakça

Orion (takımyıldız)


Vamdrup Skole er en folkeskole i Vamdrup ved Kongeåen i Sydjylland.

Vamdrup havde tidligere to folkeskoler: Kongeåskolen og Vester Vamdrup Skole. De er nu hhv. afdeling Øst og Vest i Vamdrup Skole.

Afdeling Øst har ca. 330 elever, fordelt på 0.-3. klassetrin, og en integreret SFO med ca. 250 børn. Afdelingen har egen idrætshal, som SFO'en har adgang til i næsten hele åbningstiden. Afdelingen har nye faglokaler, 7 nye klasselokaler og en ny aula. Alle klasse- og faglokaler er udstyret med elektroniske tavler.

I en fløj af afdeling Øst har Børnehuset Broens afdeling Kongeåen til huse. Den er normeret til 24 børn i vuggestue og 85 i børnehave, hvortil kommer en specialbørnehave med 10 børn. Børnehusets anden afdeling Mindegade ligger mere centralt i byen og har to grupper af børnehavebørn.

Afdeling Vest har 4.-9. klasser i 3 spor samt 3 specialklasser, der modtager elever fra hele Kolding Kommune. Hver formiddag får klasserne besøg af en idrætslærer, som laver bevægelse med klassen i 15 min. Der er fast tradition for skolernes motionsdag fredag i uge 41 samt håndbolddag i Arena Syd for 6.-9. klasserne.

Noter

Eksterne kilder/henvisninger

 Vamdrup Skole

Uddannelsesinstitutioner i Syd- og Sønderjylland
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Kolding Kommune
Skole

Vamdrup Skole


Boletaceae (François Fulgis Chevallier, 1828) este o mare familie de ciuperci cu global aproximativ peste 800 de specii și variații (în Europa mai mult de 200), apărând pe teritoriul european în peste 20 de genuri și făcând parte din divizia Basidiomycota în Regnul Fungi și ordinul Boletales. Acest gen include nu numai specii  comestibile de mare popularitate ca hribii, ci de asemenea soiuri otrăvitoare, ca de exemplu buretele dracului, sau ciuperci fără mare valoare pentru om, ca genul Chalciporus.

În România, Basarabia și Bucovina de Nord se dezvoltă în păduri (și montane) de conifere și/sau de foioase, începând în  mai până toamna târziu, în noiembrie, înainte de primul ger.

Istoricul și răspândire

Boletaceele sunt o familie de ciuperci de diversificare mai recentă (între 44 și 34 milioane de ani) din timpul perioadei geologice Eocen, în diferență cu Agaricus (între 178 și 139 milioane de ani).

Deja pe la anul 228, retorul, sofistul și gramaticul antic grec Athenaeus Naucratita (Athḗnaios Naukrátios, ), menționează bureții respectiv uscării lor, iar Cassianus Bassus, un autor de cărți privind agricultura, îi pomenește într-o colecție enciclopedică, comandată de către împăratul bizantin Constantin al VII-lea Porfirogenet la inceputul secolului al 10-lea.

Familia a fost descrisă științific pentru prima dată de botanistul și micologul francez François Fulgis Chevallier, în 1826, ca soi distinct din familia Agaricaceae. Cinci genuri au fost incluse în circumscripția lui: Boletus, Cladosporus (acum Laetiporus), Physisporus (acum Perenniporia), Polyporus, și Fistulina. Clasificările vechi ale familiei bazează în principal pe morfologie, în consecință,  aceste soiuri poartă, în primul rând, un capac convex având tuburi. Dar filogenetica a integrat mai multe genuri noi în familie.

Această familie s-a răspândit peste toate continentele (în afară de Antarctida), cele mai multe specii în zone sub-tropicale. Cea mai largă gamă de soiuri se găsesc în Statele Unite, China și Japonia. Botanistul și micologul Edred John Henry Corner (1906-1996) a descoperit cel puțin 60 de specii în Singapore.  În anul 1972, el a descris 140 de specii în Malaya și Borneo, estimând, că un asemănător număr mai așteaptă să fie găsit în Australia.

Descriere

Speciile sunt în mod normal cărnoase, cu un picior adeseaoră bulbos, cea mai mare parte având tuburi, foarte rar lamele (probabil singurul reprezentant european: Phylloporus pelletieri sin.  Phylloporus rhodoxanthus), fiind himenofore sau organisme cu corp fructifer redus în mare măsură (Secotioidae). Tuburile se pot desprinde ușor de pălărie. Unii bureți sunt inițial acoperiți cu un văl, ale cărui rămășițe se ivesc în formă de manșetă pe tijă.

Pulberea sporilor este, depinzând de specie, gălbuie, verde, gri-măslinie, maro-măslinie la maro violet, mai rar roză. Sporii sunt întotdeauna netezi. Multe specii se decolorează, odată tăiate, spre albastru sau verzui. Mai departe, cele mai multe  sunt în majoritate saprofite, care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Unele puține trăiesc parazitar, de exemplu Pseudoboletus (Xerocomus) parasiticus pe corpurile fructifere ale Scleroderma citrinum.

Genuri din familia Boletaceae (selecție)
Următoarea listă cuprinde  specii europene din această familie.

Imagini (specii de genurile familiei Boletaceae)

Note

Bibliografie
 Bruno Cetto, volumele 1-4
 Ernst Gäumann: "Vergleichende Morphologie der Pilze", Editura Gustav Fischer, Jena 1926
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983.
 Rolf Singer: "Die Pilze Mitteleuropas", vol. 5 și 6: "Die Röhrlinge, pârțile 1 și 2", Editura Justus Klinkhardt, Bad Heilbrunn 1965-1967

Legături externe

Micoriză
1828 în știință

Boletaceae


Levensrecht («Derecho a la vida») es el nombre de una revista holandesa de y para homosexuales. Los primeros planes para su publicación son de la segunda mitad de 1939. La redacción estaba formada por Jaap van Leeuwen y Niek Engelschman, que escribían bajo los seudónimos Arent van Santhorst y Bob Angelo; el tercer fundador fue Hann Diekmann. Comenzaron la publicación con los atributos imprescindibles: sus nombres, un número de cuenta bancaria y un mimeógrafo. Inicialmente, la revista debía haberse llamado Ons leven («Nuestra vida»), pero se decidió poner el nombre Levensrecht («Derecho a la vida»), siguiendo el ejemplo la revista homosexual suiza Menschenrecht («Derecho humano»).

El círculo de potenciales lectores de la revista se reunió el 14 de enero de 1940 en el hotel-restaurante Atlantic, en Ámsterdam. Esa reunión será la simiente de lo que luego llegó a ser el Nederlandse Vereniging tot Integratie van Homoseksualiteit COC, la principal asociación LGBT de los Países Bajos. Entre los participantes, aparte de los fundadores de la revista, se encontraban Johan Ellenberger, el funcionario colonial y escritor Joannes Henri François, el antiguo oficial y miembro del Comité Científico Humanitario de los Países Bajos Willem van Maanen, el periodista Tom Rot, el autor Jef Last, el psiquiatra Flip Tuyt, el empleado de seguros André Geus y el joven de 20 años W. H. Boomgaard.

Bajo el nombre de Levensrecht apareció el primer número en marzo de 1940. Con la invasión de los Países Bajos por Alemania dos meses más tarde, no se pudo distribuir el tercer número. La publicación sólo se pudo continuar tras la Guerra. La lista de abonados, unos 190 nombres y direcciones, fue destruida por miedo a que cayese en manos alemanas. Los temores se vieron confirmados con la confiscación y destrucción de la biblioteca del Comité Científico Humanitario de los Países Bajos, que se encontraba en casa de Jacob Schorer en junio de 1940.

Van Leeuwen tenía memorizados todos los nombres y direcciones, lo que resultó práctico cuando en 1946, Van Leeuwen y Engelschman relanzaron la revista. En septiembre de 1946 apareció el número 4. De nuevo, los lectores fueron la base para una nueva asociación, que tomó el nombre de Shakespeareclub.

La revista continuó bajo el nombre de Levensrecht hasta finales de 1947. El gobierno estaba en contra de los anuncios de contactos, que podían llevar a la fornicación, lo que provocó la prohibición. Más tarde, tras algunos problemas con la policía, se comenzó la publicación de una nueva revista, llamada Vriendschap («Amistad»), que continuó publicándose hasta 1964. La nueva revista no tenía anuncios de contactos; pero se añadían hojas sueltas copiadas con contactos.

Referencias
 Warmerdam, Hans, & Pieter Koenders (1987) Cultuur en ontspanning. Het COC 1946-1966. Utrecht: N.V.I.H. COC / Rijksuniversiteit te Utrecht.

Enlaces externos
 Levensrecht en la Biblioteca Digital del IHLIA
 Achtentwintig homoseksuelen in oorlog en verzet

Revistas LGBT de los Países Bajos
LGBT en los Países Bajos
Movimiento homófilo
Historia LGBT de Países Bajos
LGBT en 1940
Publicaciones fundadas en 1940

Levensrecht


Finnbogi Arge (født 6. september 1955 i Tórshavn) er en færøsk forretningsmand og tidligere borgerlige politiker (SB) og (FF).

Efter studentereksamen tog han bifag i færøsk og nordisk sprog og litteratur ved Fróðskaparsetur Føroya i 1977.

Erhvervskarriere
Arge blev i en ung alder involveret i familiefirmaet P/F Auto Service, der importerede japanske biler til Færøerne. Han blev direktør i virksomheden i 1979 og eneejer i 1985. I 1993 gik firmaet konkurs under den færøske finanskrise, men blev rekonstrueret under navnet P/F Meinhardt Arge samme år. I 2005 solgte Arge sin andel af virksomheden, som igen har taget navnet P/F Auto Service. Arge har også ejet andre firmaer og været bestyrelsesmedlem i en række selskaber, deriblandt Atlantic Airways, Havsbrún, SB Finans og egne foretagender. Han er desuden bestyrelsesformand i fodboldklubben Havnar Bóltfelag.

Politisk karriere
Arge var valgt til  Lagtinget fra Suðurstreymoy 1990–98. Han var oprindelig valgt for Sambandsflokkurin, men brød i 1995 med partiet i protest mod Edmund Joensens første regerings økonomiske politik og fungerede derefter som partiløs repræsentant. Arge var formand for Lagtingets finansudvalg 1994–95. I 1998 meldte han sig ind i Fólkaflokkurin og blev 1. suppleant til Lagtinget i perioden 1998–2002. Arge var erhvervsminister i Anfinn Kallsbergs første regering 1998–2000, derefter fast mødende suppleant på Lagtinget for Bjarni Djurholm og igen formand for finansudvalget 2000–02.

Referencer

Erhvervsfolk fra Færøerne
Politikere fra Sambandsflokkurin
Politikere fra Fólkaflokkurin
Lagtingsmedlemmer fra Færøerne
Erhvervsministre fra Færøerne
Personer fra Thorshavn

Finnbogi Arge


මරීයා මොන්ටසෝරි (අගෝස්තු 31, 1870 – මැයි 6, 1952) යනු ඉතාලි ජාතික වෛද්‍යවරියක් සහ අධ්‍යාපනඥයක, සංගණ්‍ය  මානවවාදියෙක් සහ සැදැහත් කතෝලිකයෙක් වූ අතර ඇය බොහෝ අය දන්නේ ඇයගේ නම දරන අධ්‍යාපන චින්තනය හේතුවෙනි. ඇයගේ අධ්‍යාපන ක්‍රමය ලොව පුරා රජයේ හා පෞද්ගලික පාසැල් වල වර්තමානයෙහි භාවිතා වෙයි.

ජීවිතය හා වෘත්තිය
මොන්ටසෝරි මෙතඩ්

උපත හා පවුල
මරීයා ටෙක්ලා ආටමීසියා මොන්ටසෝරි  1870, අගෝස්තු 31 දින උපත ලද්දේ ඉතාලියේ චැරවල් හිදීය.  එකල 33 වන වියෙහි පසුවූ ඇයගේ පියා ඇලෙස්සන්ඩ්‍රෝ මොන්ටසෝරි, රජය-යටතේ පැවති දේශීය දුම්කොළ කම්හලක  සේවය කල මුදල් අමාත්‍යාංශ නිලධාරියෙක් විය. 25 වියෙහි පසුවූ ඇයගේ මව, රෙනිල්ඩේ ස්ටොප්පානි, එකල අනුව හොඳ අධ්‍යාපනයක් ලබා සිටි අතර ඉතාලි භූවිද්‍යාඥ හා පාෂාණ ධාතු විද්‍යාඥ අන්ටෝනියෝ ස්ටොප්පානි ගේ ඥාතියෙක් යැයි බොහෝ විට අනුමාන කෙරෙයි.

1883–1896: අධ්‍යාපනය

මුල් අධ්‍යාපනය
මොන්ටසෝරි පවුල 1873 දී ෆ්ලොරන්ස්හී පදිංචියට පැමිණි අතර ඉන් පසු 1875 දී  රෝමයට පැමිණියේ ඇයගේ පියාගේ රැකියාව හේතුවෙනි.  1876දී වයස අවුරුදු 6 වත්ම මොන්ටසෝරි රජයේ මූලික පාසැලකට ඇතුලත් වූවාය.  ඇයගේ මුල්ම පැසැල් වාර්තාවෙහි දැක්වුනේ "එතරම් සැලකිය යුතු තත්ත්වයක නොමැත" වුවද, පළමුවන ශ්‍රේණියෙහි හොඳ පැවැත්ම සඳහාද  ඊලඟ වසරෙහිදී "ලවෝරි ඩොන්නෙස්චී", හෝ "ගැහැණුන්ගේ වැඩ" සඳහාද සහතික ලද්දාය.

ද්වීතියික පාසැල
1883දී හෝ 1884දී, වයස 13 වෙත්ම, රෙජීයා ස්කෝලා ටෙක්නිකා මිකිලැන්ජලෝ බුනරෝටි නම්වූ ද්වීතියික, තාක්ෂණික පාසැලට ඇතුළුවූ මොන්ටසෝරි, ඉතාලි භාෂාව, අංක ගණිතය, වීජ ගණිතය, ජ්‍යාමිතිය, ගණකාධිකරණය, ඉතිහාසය, භූගෝල විද්‍යාව, සහ විද්‍යාවන් උගත්තාය. 1886දී ඇය උපාධි සහතිකය ලද්දේ හොඳ ලකුණු සහ විභාග ප්‍රතිඵල සමගිනි.  එම වසරෙහිදී, වයස අවුරුදු 16 වත්ම, රේජියෝ ඉන්ස්ටිටූටෝ ටෙක්නිකෝ ලියනාර්ඩෝ ඩ වින්චි නම්වූ තාක්ෂණික ආයතනයේ තම අධ්‍යාපනය පවත්වාගෙන ගිය ඇය, ඉතාලි භාෂාව, ගණිතය, ඉතිහාසය, භූගෝල විද්‍යාව, ජ්‍යාමිතිය සහ භූෂිත ඇඳීම, භෞතික විද්‍යාව, රසායන විද්‍යාව, උද්භිද විද්‍යාව, සත්ත්ව විද්‍යාව, සහ විදේශීය භාෂාවන් දෙකක් හැදෑරූවාය.  විද්‍යාවන් පිළිබඳ ඈ සමත්කම් දැක්වූ අතර විශේෂයෙන් ගණිතය ගැන හසලතාවක් ප්‍රදක්ෂිණා කලාය.  උපාධි හැදෑරීම අවසන් කල විට ඉංජිනේරු විද්‍යාව අධ්‍යයනය කිරීමෙහි අභිලාෂයක් මුලදී ඇය වෙත පැවති අතර, ඇයගේ කාලයෙහි හා ඇය වැසි රටෙහි මෙම අභිප්‍රාය කාන්තාවකට අසාමාන්‍ය අපේක්ෂාවක්  ලෙසින් සැලකිණි. කෙසේවෙතත්, වයස අවුරුදු 20 පත්වත්ම 1890දී ඇය භෞතික විද්‍යාව-ගණිතය වෙතින් සහතිකය සමග උපාධිය ලබත්ම, පළමු අදහස වෙනස්වී, වෛද්‍ය විද්‍යාව හැදෑරීමෙහි විකල්ප අභිලාෂයක් ඇය වෙත ඇති ව තිබූ අතර මෙම අපේක්ෂාව එ කල පැවැති සංස්කෘතික නියාමයන් අනුව වඩාත් අසාමාන්‍ය එකක් ලෙසින් සැලකිණි.

රෝම විශ්වවිද්‍යාලය—වෛද්‍ය පාසැල
වෛද්‍ය විද්‍යාව හැදෑරීමේ ඇයගේ අධිෂ්ඨානය ඉටු කර ගැනීමේ පරමාර්ථයෙන් මොන්ටසෝරි ඉදිරියට ගියාය.  රෝම විශ්වවිද්‍යාලයෙහි සායනික වෛද්‍ය විද්‍යාව පිළිබඳ  මහාචාර්යය ගුයිඩෝ බාචෙලි වෙත ඇය විසින් ආයචන ඉදිරිපත් කලද ඇයගේ අදහස තදින් අධෛර්යමත් කෙරිණි.  කෙසේවෙතත්, 1890දී, ස්වභාවික විද්‍යාව පිළිබඳ උපාධි පාඨමාලාවක් සඳහා ඇය රෝම විශ්වවිද්‍යාලයට ඇතුළුවී, උද්භිද විද්‍යාව, සත්ත්ව විද්‍යාව, පර්යේෂණාත්මක භෞතික විද්‍යාව, පටක විද්‍යාව, ව්‍යුහ විද්‍යාව, සහ  සාමාන්‍ය හා කාබනික රසායන විද්‍යාව,  යන්නෙන් පරික්ෂණ සමත්ව, 1892දී ඇයගේ  ඩිප්ලෝමා ඩි ලිචෙන්සා ලබා ගත්තාය.

සටහන්

1870 උපත්
1952 මරණ

මරීයා මොන්ටසෝරි