Santiago Reig Redondo (1958-12 o 13 de noviembre de 2011) fue un doctor en biología, zoólogo y neurólogo español. Trabajó durante varios años en el Museo Nacional de Ciencias Naturales (CSIC), siendo además miembro fundador de la «Sociedad Española para la Conservación y Estudio de Mamíferos». Fue un biólogo evolutivo, especializado en el Orden Carnivora, grupo taxonómico en el que hizo  contribuciones desde 1985.
Como especialista en mamíferos se interesó por aspectos craneométricos en diferentes especies y por la neuroanatomía funcional. El interés por la neurología parejo a su actividad como zoólogo evolutivo le llevó a trasvasar sus conocimientos al estudio de trastornos neuropsiquiátricos, especialmente la esquizofrenia.
En total se le atribuyen un total de 79 publicaciones indexadas en JCR en el ámbito de la zoología y en biomedicina.

Trabajó hasta noviembre de 2011 en el Hospital General Universitario Gregorio Marañón de Madrid. Falleció el 12 de noviembre de 2011 entre la localidad de Geras y el Puerto de Aralla (Aralla de Luna).

Referencias

Enlaces externos
 Biografía en el sitio web del Laboratorio de Imagen Médica del Hospital «Gregorio Marañón» Madrid (España)

Zoólogos de España del siglo XX
Zoólogos de España del siglo XXI
Neurólogos de España del siglo XX
Neurólogos de España del siglo XXI

Santiago Reig Redondo


Çıkar grupları (aynı zamanda baskı grupları, lobici gruplar olarak da adlandırılır), gevşek ya da sıkı organize olmuş, kendi taraflarından yana hareket eden, seçimlere girmeden kamu politikasını değiştirmeye ya da kamu politikasında yapılacak değişikleri önlemeye çalışan gruplardır.

Farklı tanımlar
Baskı grupları, bir parti kurmak ya da bir bireyi aday göstermek gibi çeşitli yollardan seçimlere girmediği halde hükûmeti etkilemeye çalışan organize gruplardır. Aynı zamanda "çıkar grupları", "lobici gruplar" veya "protesto grupları" olarak da bilinir. Bazı insanlar baskı grubu terimini kullanmaktan kaçınırlar çünkü bu terim "baskı" kelimesinin yarattığı çağrışımla bu grupların hedeflerine ulaşmak için gerçekten bir baskı kullandığının (terör gibi) sanılmasına yol açabilir. Büyük Britanya`da, politik partilerin sayısı çok azken, baskı/çıkar gruplarının sayısı binlere ulaşır. Baskı gruplarına üye insan sayısı artarken politik partilere üye insan sayısı düşmektedir.

Çıkar grubunun hedefine ulaşması için kendi başına ya da kolektif hareket eden bireylere lobici denir. Gene de, birçok ülkede, lobici teriminin resmi bir tanımı vardır ve lobicilerin kendilerini tescil ettirmeleri, yaptıkları hakkında bilgi vermeleri gereklidir. Fakat, çıkar grubu tanımı resmi olmayan grupların birçoğu için de kullanılır.

Özel çıkar terimi
Özel çıkar terimi bütün bu biçimler için kullanılabilirken, asla siyasi müttefikler için kullanılmaz. Bu terim, özellikle Birleşik Devletler`de, "özel" çıkarın "genel" çıkar olmadığını belirtir. Birçok akademisyen "özel çıkar" terimini kullanmayı sevmez, çünkü bu terim henüz en baştan negatif bir anlam taşır. Bunun yanında bu terim, bizim "genel çıkarın" (kamu çıkarı) ne olduğunu kesinlikle bildiğimizi varsayar. Bazıları verilmiş çıkar ya da bağımsız gruplar terimlerini kullanırken, akademik dilde bunlar yerini "çıkar grupları" terimine bırakır.

Güçlü olumsuz etkisi yüzünden, "özel çıkar" terimi genellikle politikacıların kendilerine karşı gruplara yönelik sıkça kullandığı bir sözdür. Örnek olarak, 2003'te yürüttüğü başarılı seçim kampanyası sırasında Arnold Schwarzenegger bu terimi sık sık kullanmış ve özel çıkarların geneli yansıtmadığını belirterek "pis" olduklarını söylemiştir.

Başlıca özellikleri
Devamlı bir örgütlenme
Çıkarları savunma: Çıkarlarını savunan topluluklar çeşitlidir. Maddi çıkarını savunanlar, fikirlerini savunanlar, ikisini birden savunanlar ya da ahlaki konuların arkasında maddi çıkarlarını savunanlar.
Baskı oluşturma

Siyasi partilerden farklılıkları
Baskı grupları iktidarı ele geçirmeye çalışmazlar. Diğer taraftan, siyasi partilere göre hitap ettiği kesim daha dardır. Siyasi partiler kitlelere hitap ederken baskı grupları çıkarı olana hitap eder. Ama bazen baskı grupları siyasi parti haline dönüşebilir.

Media ve Electrol Activity
Aslında medya bir çıkar grubunu savunmaz, birçok fikri yansıtır. Ancak baskı grupları bazen bir gazete veya kanal sahibi olup kendi yararını kamuoyunda meşrulaştırmaya çalışabilir. Paraya hükmeden -yönlendiren- çıkar grupları siyaseti etkilemede en çok bu iki metodu kullanmakla beraber, "Power and Choose" kitabına göre 7 başlık altında toplanabilir bu maddeler.

Çıkar grubu


Charles Louis Fefferman (born April 18, 1949) is an American mathematician at Princeton University, where he is currently the Herbert E. Jones, Jr. '43 University Professor of Mathematics. He was awarded the Fields Medal in 1978 for his contributions to mathematical analysis.

Early life and education
Fefferman was born to a Jewish family, in Washington, DC. Fefferman was a child prodigy. Fefferman entered the University of Maryland at age 14, and had written his first scientific paper by the age of 15. He graduated with degrees in math and physics at 17, and earned his PhD in mathematics three years later from Princeton University, under Elias Stein. His doctoral dissertation was titled "Inequalities for strongly singular convolution operators". Fefferman achieved a full professorship at the University of Chicago at the age of 22, making him the youngest full professor ever appointed in the United States.

Career
At the age of 25, he returned to Princeton as a full professor, becoming the youngest person to be promoted to the title. He won the Alan T. Waterman Award in 1976 (the first person to get the award) and the Fields Medal in 1978 for his work in mathematical analysis, specifically convergence and divergence. He was elected to the National Academy of Sciences in 1979. He was appointed the Herbert Jones Professor at Princeton in 1984.

In addition to the above, his honors include the Salem Prize in 1971, the Bergman Prize in 1992, the Bôcher Memorial Prize in 2008, and the Wolf Prize in Mathematics for 2017, as well as election to the American Academy of Arts and Sciences and the American Philosophical Society. For 2021 he was awarded the BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Award in Basic Sciences.

Fefferman contributed several innovations that revised the study of multidimensional complex analysis by finding fruitful generalisations of classical low-dimensional results. Fefferman's work on partial differential equations, Fourier analysis, in particular convergence, multipliers, divergence, singular integrals and Hardy spaces earned him a Fields Medal at the International Congress of Mathematicians at Helsinki in 1978. He was a Plenary Speaker of the ICM in 1974 in Vancouver.

His early work included a study of the asymptotics of the Bergman kernel off the boundaries of pseudoconvex domains in . He has studied mathematical physics, harmonic analysis, fluid dynamics, neural networks, geometry, mathematical finance and spectral analysis, amongst others.

Family
Charles Fefferman and his wife Julie have two daughters, Nina and Lainie. Lainie Fefferman is a composer, taught math at Saint Ann's School and holds a degree in music from Yale University as well as a Ph.D. in music composition from Princeton. She has an interest in Middle Eastern music. Nina Fefferman is a computational biologist residing at the University of Tennessee whose research is concerned with the application of mathematical models to complex biological systems. Charles Fefferman's brother, Robert Fefferman, is also a mathematician and former Dean of the Physical Sciences Division at the University of Chicago.

Works
The following are among Fefferman's best-known papers:

References

External links

 Charles Fefferman Curriculum Vitae

1949 births
Living people
20th-century American mathematicians
21st-century American mathematicians
Fields Medalists
Complex analysts
American Jews
Mathematical analysts
PDE theorists
Members of the United States National Academy of Sciences
Princeton University faculty
Princeton University alumni
University of Chicago faculty
Jewish American scientists
University of Maryland, College Park alumni
Sloan Research Fellows
Wolf Prize in Mathematics laureates
Mathematicians from Washington, D.C.
Members of the American Philosophical Society

Charles Fefferman


Republikken Letlands proklamationsdag fejres hvert år den 18. november. Det er årsdagen for Letlands Folkeråds proklamation af Republikken Letlands selvstændighed i 1918.

Højtideligholdelser
Forskellige offentlige arrangementer finder sted over hele landet, herunder koncerter og fyrværkeri. Fakkeloptog afholdes af forskellige organisationer, og har været en del af festlighederne omkring proklamationsdagen og Lāčplēsisdagen (lettisk: Lāčplēša Diena) siden 1920'erne. Det største fakkeloptog finder sted i hovedstaden Riga og tiltrækker tusindvis af deltagere hvert år. Ruten gennem gaderne i byens centrum begynder traditionelt ved monumentet for Kārlis Ulmanis, den første statsminister i Letland, og ender ved Frihedsmonumentet. En anden tradition med en lang historie er Letlands væbnede styrkers militærparade, som i moderne tid afholdes på 11. november kajen i Riga. En anden populær tradition, der blev etableret i 2009, er at få folk over hele verden til at synge den lettiske nationalsang Dievs, svētī Latviju! på samme tid (21:00 EET).

Historie

Proklamationen

I 1918 meddelte Letlands Folkeråd i det lettiske nationalteaters bygning, at det havde overtaget den nationale suverænitet i Letland og appellerede til Letlands borgere med en proklamation hvori blev erklæret, at Letland var en uafhængig, fri og demokratisk republik ledet af Letlands midlertidige regering.

1919
Markeringen af det første årsdag for den lettiske stats proklamation fandt sted den 18. november 1919 under Vesthæren (lettisk: Bermontiāde). Landet havde stadig ikke vundet selvstændighedskrigen, og store dele af landet var fortsat besat af fremmede styrker. Den 21. november indledte den lettiske hær et angreb i Zemgale og befriede Jelgava, den næste dag befriedes Tukums. Da dele af den såkaldte Vestlige hær retsligt set var under Weimarrepublikkens myndighed og fortsatte med at kæmpe mod landets selvstændighed, erklærede Letland den 25. november krig mod Tyskland.

1920
Efter afslutningen af kampen for Letlands selvstændighed i 1920 fandt spontane folketog til Brødrekirkegården og andre kirkegårde sted i hele Letland, desuden afholdtes festligheder med modtagelse af udenlandske gæster og koncerter i teatre og klubber på denne dag. Mindehøjtidelighederne for dem, der faldt dels under 1. verdenskrig, dels under frihedskampene fik dermed en klar symbolsk værdi: de faldne mennesker repræsenterede et nationalt offer og den symbolske pris for den vundne selvstændighed. Opgaven for statens fortsatte eksistens og udvikling skulle derfor være at retfærdiggøre de tabte liv. Den 21. januar 1920 vedtoges "loven om regeringen og lokale forvaltningsinstitutioner" og gjorde den 18. november til en national helligdag.

1923
På femårsdagen for uafhængighedsbekendtgørelsen i Letland i 1923 blev det første store fakkeloptog til det lettiske nationalteater arrangeret af brandværnsorganisationer og nationale organisationer.

1928

Til den lettiske stats 10-årsdag blev afsat to dage, den 17. og 18. november. Den 17. november fandt der en procession sted og de faldne blev mindet ved højtideligheder, og den 18. november blev årsdagen markeret ved ministerkabinetsmødet, ved en officiel gudstjeneste i Riga Domkirke og ved gudstjenester i andre kirker rundt om i landet samt ved et formelt møde i Saeima, med modtagelse hos præsidenten, med en udstilling af kunst, med en militærparade suppleret med skoleelever og spejdere, ved festligheder i Nationalteatret, herunder med en koncert, samt ved en festlig aften på Riga Slot og andre steder.

1938

Fejringen af 20-årsdagen for den lettiske stat blev afholdt den 18. november 1938 af ministeriet for offentlige anliggender. Den centrale person i forbindelse med begivenhederne til markeringen af årsdagen var præsident Karlis Ulmanis. Den 17. november modtog Ulmanis hyldester i flere timer på Riga Slot, og om aftenen holdt han en tale dedikeret til eleverne i forbindelse med et storslået fakkeltog. Den 18. november blev der lagt kranse og afholdt mindehøjtideligheder på Brødrekirkegården, afholdt en militærparade og afholdt en fest ved Frihedsmonumentet. Den vigtigste begivenhed under markeringen var Ulmanis tale i Nationalteatret. Et nu fast indslag i fejringen af den 18. november var "bål" eller store og udendørs lys på byernes gader. Folk placerede fakler på gaden ved deres hjem og fremhævede dermed symbolsk en lysets vej som modsætning til det sene dystre efterår. Alle kunne nyde faklerne som en markering af årsdagen. Den 18. november blev således en dag markeret med små fakler.

Besættelsen under og efter 2. verdenskrig
Efter besættelsen af Letland i 1940 blev fejringen af den lettiske nationaldag forbudt. Den 15. november 1988 blev en fakkelvandring fra den historiske Riga til Rigas tekniske universitets sovesale i Kipsala afholdt den 17. november 1988 til ære for den internationale studenterdag den 17. november, hvilket markerede ikke blot elevernes symbolske tilhørsforhold til den internationale studenterbevægelse, men også Arodmans tanker om fakler og rød-hvide og hvide flag på Frihedsmonumentet.

Noter

Eksterne henvisninger

Letland
Nationaldage

Republikken Letlands proklamationsdag


اصل الكلمة

بوسيجور هي في الاصل تجميع لكلمتين فرنسيتين هما Beau و séjour وتعني البقاء الجميل

بوسيجور الحي
بوسيجور هو أحد احياء الدار البيضاء السكنية حيث جميع ازقته مسماة على أسماء الزهور. في السابق كان يقطنه الفرنسيون في الحقبة الاستعمارية. وهو أحد أقدم الأحياء في البيضاء.

في يومنا هدا الحي يجمع أكبر تجمع لمصانع النسيج ويوجد فيه أيضا مصنع شركة ماكاو "MACAO" أكبر منتج للشوكولاتة والمكسرات في المغرب
.
الآن أصبح حيا شعبيا في طور النمو لكنه محاط باحياء جميلة وراقية المعاريف وحي السلام وعين الدياب وحي كاليفورنيا... وأجمل شارع في الدار البيضاء شارع غاندي.
ليس ببعيد تترائ لك الكورنيش وملاعب اعرق الاندية في المغرب والدار البيضاء والغريمين التقليديين الوداد البيضاوي والرجاء البيضاوي

أحياء الدار البيضاء
صفحات توضيح أسماء أماكن
علم الأحياء

بوسيجور


Saydnaya (صيدنايا) es una localidad de Siria, situada en una zona montañosa (1339 m de altitud) a 35 km al noroeste de Damasco, donde todavía se conserva el uso de la lengua aramea. En lengua siríaca Saydnaya significa "Nuestra Señora". En las fuentes latinas suele dársele el nombre de Sardenay o incluso Sardinia. El nombre más antiguo de la ciudad es el de Danaba.

En esta localidad se encuentra el monasterio de Nuestra Señora de Saydnaya, cuya construcción se atribuye al emperador Justiniano, al que, en el año 547, se le habría aparecido la Virgen en forma de gacela durante una cacería, y luego durante un sueño en el que le habría indicado la forma que debía tener. Conserva uno de los cuatro iconos atribuidos al apóstol Lucas (denominado Shahoura o Shaghoura en siríaco). En la época de las Cruzadas alcanzó gran importancia el icono de Saydnaya o Virgen de Saydnaya, un icono o talla de madera del , proveniente de Constantinopla, al que se atribuían propiedades milagrosas: su madera se habría convertido en carne que producía un líquido con propiedades curativas, que se distribuía entre los peregrinos como "leche de la Virgen". En la actualidad sigue siendo objeto de una gran veneración popular, tanto entre los cristianos como entre los musulmanes.

Notas

Enlaces externos

 Cristianos en tierras del Islam
 Images of the Mother of God: perceptions of the Theotokos in Byzantium

Localidades de Siria
Gobernación de la Campiña de Damasco

Saydnaya


Varaždin County () is a county in Hrvatsko Zagorje. It is named after its county seat, the city of Varaždin.

Geography

The county contains the city of Varaždin, the towns of: Ivanec, Ludbreg, Lepoglava, Novi Marof and Varaždinske Toplice, as well as 22 municipalities. It covers an area of  and had a population of 175,951 in the 2011 census.

Varaždin County borders Slovenia to the northwest, Međimurje County to the north, Krapina-Zagorje County to the southwest, Zagreb County to the south, and Koprivnica-Križevci County to the southeast, with a small portion of the latter separating it from Hungary.

The Drava flows along the northern border of the county. There are three reservoirs on the river – Lake Ormož, Lake Varaždin and Lake Dubrava. All of them are partially located within the county. Another river flowing through the county is the Bednja, which also confluences with the Drava within the county. There are also the mountains of Ivanščica (also known as Ivančica) and Kalnik.

Transport

The highway A4 (part of Pan-European Corridor Vb and European route E65) passes through the county, connecting the Hungarian border (in the north) with Zagreb (in the south), and which has exits in Varaždin, Varaždinske Toplice and Novi Marof. In the longitudinal (east-west) direction, a magistral road passes along the Drava river, spanning from Maribor (Slovenia) to Osijek. Railways (not yet modernised) passing through the county lead to Zagreb in the south, Čakovec and Budapest (Hungary) in the north and Koprivnica in the east.

Economy

The economy of Varaždin County is focused on the manufacturing industry, particularly on the following industrial branches: milk products processing, beverage production, meat-packing industry, clothing and textiles industry, metal manufacturing industry, leather footwear industry, manufacturing of high-quality wood furniture and other lumber products.

Administrative division
Varaždin county is divided into:

 City of Varaždin (county seat)
 Town of Ludbreg
 Town of Lepoglava
 Town of Ivanec
 Town of Novi Marof
 Town of Varaždinske Toplice
 Municipality of Bednja
 Municipality of Beretinec
 Municipality of Breznica
 Municipality of Breznički Hum
 Municipality of Cestica
 Municipality of Donja Voća
 Municipality of Donji Martijanec
 Municipality of Gornji Kneginec
 Municipality of Jalžabet
 Municipality of Klenovnik
 Municipality of Ljubešćica
 Municipality of Mali Bukovec
 Municipality of Maruševec
 Municipality of Petrijanec
 Municipality of Sračinec
 Municipality of Sveti Đurđ
 Municipality of Sveti Ilija
 Municipality of Trnovec Bartolovečki
 Municipality of Veliki Bukovec
 Municipality of Vidovec
 Municipality of Vinica
 Municipality of Visoko

Demographics

According to the 2011 census, Varaždin County has a population of 175,951. Ethnic Croats make up a majority with 97.9% of the population.

Acknowledgements
Honorary citizens
 Zlatko Dalić (2018)

See also

 Roman Catholic Diocese of Varaždin

References

External links

Counties of Croatia

Varaždin County


Den allersidste dans er en dansk animationsfilm fra 2014 instrueret af Adriana Maria Hansen og Johannes Guttorm Thomsen og efter manuskript af Thilde Maj Holgersen, Kasper Lapp, Henrik Hass og Adriana Maria Hansen.

Handling
Noah bor på Madagascar og har netop mistet sin bedstefar. Fra en dansk dreng hører Noah uhyggelige historier om, at skeletterne vandrer rundt på kirkegården om natten, og han er derfor bange for at deltage i den traditionelle fejring af de døde, kaldet "Famadihana". Her bliver de døde gravet op, og man danser med dem gennem gaderne. Noah ser dog sin frygt i øjnene og overnatter på kirkegården, hvor han ikke oplever noget uhyggeligt, men derimod taler med sin afdøde bedstefar og møder lemurer. Derefter er Noah klar til at deltage i fejringen af de døde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Animationsfilm fra Danmark
Danske film fra 2014

Den allersidste dans (film)


KSA is the Kingdom of Saudi Arabia, an Arab sovereign state in western Asia.

KSA or Ksa may also refer to:

Places
 Kosrae International Airport (IATA airport code), Federated States of Micronesia
 Kingsford-Smith Airport or Sydney Airport, Australia

Organisations
 Kenya Scouts Association
 Kommando Strategische Aufklärung (Strategic Reconnaissance Command), a German intelligence organization
 Korea Science Academy or Korea Science Academy of KAIST
 Korea Scout Association
 Korean Standards Association
 Kosher Supervision of America
 KSA-TV, a defunct cable television station in Sitka, Alaska, United States

Other uses
 Ksa (spirit), a Native American Lakota and Oglala spirit of wisdom
 Key-scheduling algorithm, an algorithm in RC4 cryptography
 King's South Africa Medal, a medal for service in the Boer War
 Knowledge, Skills, and Abilities, statements historically required when applying for U.S. federal government jobs
 Kogge–Stone adder, a type of digital adder
 KSA, a kölsch-style ale by Fort Point Beer Company
 Ohio State University Knowlton School of Architecture, housed in Knowlton Hall
 Kirby Star Allies, a 2018 video game

KSA (disambiguation)


26291 Terristaples este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
26291 Terristaples este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Socorro, New Mexico, în cadrul proiectului LINEAR. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 2,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 26001-27000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1998
Centura de asteroizi

26291 Terristaples


Hvannafluga (fræðiheiti: Thricops cunctans) er evrasísk flugutegund sem er algeng um allt Ísland. Hún er svo lík kerfilsflugu (Thricops longipes) að þær verða ekki greindar að nema með smásjárskoðun.

Tilvísanir

Skordýr

Tvívængjur

Skordýr á Íslandi

Hvannafluga


Damoh (en hindi; दमोह ज़िला) es un distrito de la India en el estado de Madhya Pradesh. Código ISO: IN.MP.DM.

Comprende una superficie de 7 306 km².

El centro administrativo es la ciudad de Damoh.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 1 263 703 habitantes, de los cuales 603 225 eran mujeres y 660 478 varones.

Localidades

 Hirdepur
Hindoria

Referencias

Enlaces externos

Damoh

Distrito de Damoh


سكاذي Skaði هي شخصية في الأساطير الإسكندنافية، وهي إلهم من اليوتن والآسر مرتبطة بالصيد والتزلج والشتاء والجبال. تظهر سكاذي في قصائد إدا الشعرية التي تم جمعها في القرن الثالث عشر من مصادر شعبية سابقة؛ وفي إدا النثرية وفي هايمشرينغلا التي كتبت في القرن الثالث عشر بقلم سنوري سترلسون وفي أعمال سكالد.

تظهر سكادي في جميع المصادر بأنها ابنة الإله ثيازي المتوفى، وأنها تزوجت الإله نيورد كتعويض من الآلهة لقتلها والدها. يروى عن سكاذي في هايمشرينغلا بأنها انفصلت عن نيورذور وتزوجت بعد ذلك من الإله أودين وأنهما أنجبا العديد من الأطفال معا. وفي كل من إدا الشعرية وإدا النثرية، فإن سكاذي هي المسؤولة عن وضع الثعبان الذي يقطر السم على لوكي المقيد. يشار إلى سكادي بأسماء إلهة التزلج Öndurguð وروح التزلج Öndurdís.

أصل كلمة سكاكي غير مؤكد، ولكن قد تكون مرتبطة بالشكل الأصلي لاسم اسكندنافيا. تشير بعض أسماء الأماكن في الدول الاسكندنافية إلى سكاذي. يرى الباحثون علاقة محتملة بين سكاذي والإله أولر (الذي يرتبط أيضًا بالتزلج)، ويرون أيضا علاقة خاصة مع لوكي، وأن إسكندنافيا قد تكون ذات صلة باسم سكاذي (الذي يُحتمل أنه يعني «جزيرة سكاذى») أو أن الاسم قد يكون متصلاً الكلمة النوردية القديمة بمعنى «ضرر». شكلت سكاذي مصدر وحى في مختلف الأعمال الفنية.

أصل الاسم

قد يكون الاسم النوردي القديم Skaði، إلى جانب الأسماء الجغرافية اسكاندنافيا وسكانيا، مرتبطًا بالكلمة القوطية skadus، والكلمة الإنجليزية القديمة شادو sceadu، والألمانية العليا القديمة scato (بمعنى ظل أو 'shadow' بالإنجليزية). ويعلق الباحث جون ماكينيل بأن هذا الأصل يشير إلى أن سكاذي ربما كان يومًا ما تجسيدًا للمنطقة الجغرافية للدول الإسكندنافية أو المرتبطة بالعالم السفلي.

يختلف الباحث جورج دوميزيل مع فكرة أن سكاندنافيا تعني «جزيرة الإلهة سكاذي». يعلق دوميزيل على أن العنصر الأول «سكادن» له علاقة «بالظلمة» أو شيء من هذا القبيل. يقول دوميزيل إن الاسم سكاذي مشتق من اسم المنطقة الجغرافية لا العكس. وفي هذا الصدد، يشير دوميزيل إلى التوازي في اسم إيريو، وهي الإلهة التي تجسد أيرلندا وتظهر في بعض النصوص الأيرلندية، بأن اسمها يأتي من أيرلندا لا العكس.

كما قد يكون اسم سكاذي مرتبطًا بكلمة skaði في النوردية القديمة وتعني «الأذى»، حيث توجد هذه الكلمة بهذا المعنى في النصوص الآيسلندية والفاروية وتشابه كلمة إنجليزية لم تعد تستعمل كثيرا، وهي scathe.

مراجع

إلهات جبلية
أساطير نوردية
إلهات الصيد

سكاذي


Doubs kan henvise til
 Doubs (flod) - en fransk flod
 Doubs (departement) - et fransk departement, opkaldt efter floden

Doubs


යම්කිසි ත්‍රිකෝණයක කෝණ තුනම සමාන වන විට එම ත්‍රිකෝණය සමපාද ත්‍රිකෝණයක් ලෙස හැඳින්වේ.

ත්‍රිකෝණයක කෝණ තුනේ එකතුව අංශක 180 බැවින් සමපාද ත්‍රිකෝණයක එක් එක් කෝණයක් අංශක 60ක් වේ.

සබැඳි පිටු
 සමද්විපාද ත්‍රිකෝණය
 විසම පාද ත්‍රිකෝණය

සමපාද ත්‍රිකෝණය


Los Palmeras est un groupe de cumbia argentin, originaire de Santa Fe.

Biographie

Débuts
Le groupe est formé en 1968 sous le nom de Sexteto Palmeras. Il était composé de Osvaldo Zabala à l'accordéon, Czeslav « Yuli » Popowicz au chant, Jorge Armando Acosta à la basse électrique, Quico Lencinas à la guitare, Tati Ruiz aux timbales, et Oscar « Cachito » Ramírez aux tumbadoras. Cette formation dure jusqu'en 1971, date à laquelle Acosta prend sa retraite et Osvaldo « El Abuelo » Raggio rejoint le groupe. En 1972, ils sont rejoints par Marcos Camino (accordéon) à la place de Zabala et il est devenu plus tard le leader du groupe.1 A la fin de cette année-là, Raggio a quitté le groupe en raison de divergences avec le nouvel accordéoniste et Adolfo « Chanchina » Pérez rejoint le groupe. Peu après, ils ont changé de nom pour devenir Grupo Palmeras.

Vers la fin de 1975, Tati Ruiz et Adolfo Pérez se retirent et sont remplacés respectivement par Gilberto Donnet et Oscar « Patita » Gómez. Plus tard, Carlos Zalazar a remplacé Ramírez. Lorsqu'ils ont enregistré leur premier album studio, ils changent leur nom en Los Palmeras. Leurs deux premiers albums,  et , sortent sur le label MRG. En 1978, Popowicz quitte le groupe et sa place est prise par Rubén « Cacho » Deicas. La même année, ils enregistrent Morenita cumbiambera, le premier album avec la voix de Deicas. Le quatrième album, Basta de orgullo, sort également cette année-là.

Ils reçoivent leur premier disque d'or pour Cumbia y luna en 1983. Puis, ils le gagnent à nouveau avec les albums ,  et  en 1986. Ce dernier comprend leur premier grand succès, La Suavecita, qui permet à la cumbia de Santa Fe de transcender les frontières provinciales et de commencer à faire des percées à Buenos Aires et dans le reste des provinces argentines. En 1988, ils sortent l'album , qui comprend la chanson , composée par Rodolfo Garavagno, par qui ils ont également enregistré Atracción fatal en 2014.

Années 1990
En 1993, ils sont certifiés un disque d'or pour  et un autre pour  et, en 1997, pour . En 1998,  est certifié disques d'or et de platine avec  en 1999,  en 2000, et à partir de ce moment-là, ils enregistreront un album par an et tous seront certifiés disque d'or.

Les membres du groupe sont des fans du Club Atlético Colón et ont composé des chansons sur ce club, dont , qui fait référence à Esteban Fuertes, le buteur historique du club.

Années 2000 et 2010
En 2002, ils sont déclarés citoyens illustres par le conseil municipal de Santa Fe, en raison de leur carrière et de leur importance dans le domaine musical. En 2004, ils enregistrent El Bombón asesino, composé par Juan Baena de Santa Fe. La chanson est largement diffusée à la radio et a fait l'objet de plus de  téléchargements de sonneries pour téléphones portables.

Après être passé par plusieurs formations, de 2014 à 2019, ses membres étaient Rubén Deicas (chant), Marcos Camino (accordéon, chœurs et chef de groupe), Jorge Omar Grenón (†) (claviers et guitare), Gustavo Martínez (batterie et chœurs), Darien Grenon (timbaletas et percussions), Silvio Medina (basse et chœurs). En janvier 2019, Jorge Omar Grenon, le guitariste et claviériste du groupe, décide de quitter le groupe pour cause de maladie. Après son décès en juin 2019, sa place a été prise par Exequiel Enrique. Ils ont publié 45 albums. En 2017, ils enregistrent une compilation avec l'orchestre symphonique de Santa Fe, qui comprend vingt de leurs chansons les plus connues.

Le , Los Palmeras sortent un album intitulé , avec la participation d'artistes tels que Andrés Calamaro, Soledad, Axel, Coti Sorokin, La Mona Jimenez, La Mosca et Marcela Morelo11. La même année, le 9 novembre, ils se produisent lors de la cérémonie d'ouverture de la finale de la Copa Sudamericana 2019, dont Colón de Santa Fe est l'une des équipes finalistes, avec la chanson , une adaptation de leur chanson . Cette prestation les fait connaître dans toute l'Amérique du Sud. Finalement, Colón n'a pas réussi à remporter le titre, qui est allé à Independiente del Valle, en Équateur.

Années 2020
Avant le confinement dû à la pandémie de Covid-19, Los Palmeras étaient en tournée dans différentes villes du pays, partageant la scène avec des artistes tels que El Chaqueño, Yas et Lapeband, entre autres. Lors de l'enregistrement d'une spéciale musicale pour commémorer l'anniversaire du match final de la Copa Sudamericana, tous les membres du groupe sont infectés par le Covid-19. Après avoir surmonté la maladie, ils reprennent les représentations en direct, principalement dans des théâtres ou par streaming. Au début de l'année 2021, la sortie de la chanson  suscite la controverse car il s'agissait d'un hommage au défunt boxeur Carlos Monzón, accusé de féminicide. Marcos Camino a évoqué ce fait : « personne ne va penser que nous rendons hommage à quelqu'un qui a tué ; ce sont les gens qui veulent écouter la chanson. Il y a des commentaires de femmes qui sont bouleversées et il y a aussi des gens qui l'apprécient. La chanson rend hommage au sportif qui fut un champion ».

Discographie

Albums studio

Albums live
 2006 :  (Leader Music)
 2006 :  (SFR)
 2006 :
 2017 :  (CD-DVD)

Distinctions
 1999—2000 : Premio  dans la catégorie « groupe local »
 2008 : Premio Gardel de l'album d'un groupe de musique tropicale
 2015 : Premio Konex de platine - « tropical/quatuor »
 2017 : Premio Gardel de l'album d'un groupe de musique tropicale

Notes et références

Liens externes

Groupe musical argentin
Groupe musical des années 1960
Groupe de cumbia
Groupe de musique tropicale
Groupe musical formé en 1968

Los Palmeras


La protrusion dentaire est l'étendue du chevauchement horizontal (antéro-postérieur) des incisives centrales maxillaires sur les incisives centrales mandibulaires.

Une protrusion excessive est une malocclusion dentaire de classe II, dans laquelle les incisives supérieures devancent trop les incisives inférieures. C'est un défaut (excès) de surplomb antérieur horizontal. Le défaut opposé, dans lequel les incisives inférieures devancent les supérieures, est l'occlusion croisée. On dit que les incisives centrales supérieures sont protrudées.

Dans une malocclusion de classe II Division 1, l'arête des incisives mandibulaires se trouve en arrière du plateau cingulum des incisives maxillaires avec des incisives maxillaires normales ou inclinées en avant (British Standards Index, 1983). Il y a toujours augmentation de la protrusion.

Dans une malocclusion de classe II Division 2, l'occlusion des incisives inférieures s'effectue en arrière du plateau cingulum des incisives supérieures et les incisives centrales supérieures sont inclinées en arrière. La protrusion est généralement minime mais peut être augmentée.

Références

Malocclusion dentaire

Protrusion dentaire


Frantzén, indtil 2013 Frantzén/Lindeberg, er en restaurant i Gamla stan i Stockholm, der ligger på Lilla Nygatan. I 2010 modtog den to stjerner i Michelinguiden. I 2015 er den en af de tre tostjernede michelinrestauranter i Sverige og en af de syv i Norden.

Restauranten åbnede i 2008 på samme adresse som den lille ét-stjernede restaurant Mistral var lukket i december 2007. Den bliver ledet af Björn Frantzén og konditoren Daniel Lindeberg, som begge havde arbejdet på Edsbacka krog (den første restaurant i Sverige der modtog to michelinstjerner) før de besluttede at åbne deres egen restaurant. I 2009 modtog den sin første michelinstjerne og i 2010 fulgte den anden. 2018 modtog Frantzén sin tredje michelinstjerne.

Lindeberg forlod restauranten i 2013, hvorefter navnet blev ændret fra Frantzén/Lindeberg til Frantzén.

Referencer

Eksterne henvisninger

Svenske restauranter med Michelin-stjerne
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Stockholm
Etableret i 2008

Frantzén


بلدية باريوس دي كولينا ، هي إحدى بلديات مقاطعة برغش، التي تقع في منطقة قشتالة وليون، والتي تقع في شمال غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 75 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في مقاطعة برغش
بلديات برغش

باريوس دي كولينا


O Jubileu de Rubi de Isabel II do Reino Unido em 1992 marcou o 40º aniversário da ascensão da Rainha Isabel II em 6 de fevereiro de 1952.  Ao contrário de seu Jubileu de Prata de Isabel II do Reino Unido em 1977, não houve celebrações públicas generalizadas do Jubileu de Rubi; foi um evento de baixo perfil. No entanto, houve algumas observâncias para marcar o marco.

Comemorações
Diferentes selos e moedas que marcam 40 anos de Isabel II como Rainha foram lançados pelo Reino Unido (incluindo suas dependências da Coroa e territórios ultramarinos), reinos da Comunidade e alguns reinos antigos da Rainha.

Austrália

Turnê real
A Rainha e o Duque de Edimburgo realizaram uma visita real à Austrália em fevereiro de 1992, a fim de oficializar as celebrações que marcaram o 150º aniversário do Conselho da Cidade de Sydney, durante seu 40º ano como monarca. A Rainha abriu oficialmente reformas para a Prefeitura de Sydney e também para o Paddock Stand no Royal Randwick Racecourse de Sydney, sede do Australian Jockey Club, que também celebrou seu 150º aniversário.  Foi também nesta ocasião que a Rainha certificou Randwick como 'Real'.

O primeiro-ministro da Austrália, Paul Keating, também parabenizou a Rainha por chegar ao 40º aniversário de sua ascensão ao trono. Foi também nesta ocasião, que o primeiro-ministro Keating quebrou o protocolo real colocando a mão nas costas da Rainha, fazendo com que os jornais britânicos indignados o chamassem de "Lagarto de Oz".

O conjunto Royal Ladies Coin e Medallion

A Royal Australian Mint emitiu um conjunto especial de moedas comemorativas, tanto em ouro quanto em prata, para marcar o Jubileu de Rubi da Rainha. Intitulado "As Damas Reais", o conjunto consiste em quatro moedas de 25 dólares em comemoração ao 40º aniversário da adesão da Rainha Isabel II. Os invertidos retratam a Rainha Isabel, a Rainha Mãe, a Princesa de Gales, a Princesa Real e a Princesa Margarida, Condessa de Snowdon. O conjunto também inclui um medalhão.

Canadá
Uma estátua equestre da Rainha foi encomendada em 1990 para comemorar o Jubileu de Rubi e o 125º aniversário da Confederação em 1992. A estátua foi revelada em 30 de junho 1992 durante a turnê real da Rainha no Canadá, que ocorreu até 30 de julho. A estátua foi revelada no terreno do Parlamento Hill, situada em uma estátua da Rainha Vitória, a primeira monarca de um Canadá confederado.

A Rainha empreendeu a turnê real para presidir várias comemorações relacionadas ao 125º aniversário da Confederação Canadense e seu Jubileu de Rubi. O dia revelou sua estátua equestre, a rainha também revelou dois vitrais no Rideau Hall, um para comemorar seu Jubileu de Rubi, outro para comemorar o 40º aniversário da nomeação do primeiro governador-geral nascido no Canadá e o 25º ano do Sistema canadense de Honra. também apresentou novas cores ao seu regimento, a Guarda Grenadier canadense.  dia seguinte, ela presidiu o juramento de novos membros para o Conselho Privado da Rainha do Canadá, antes de presidir as celebrações oficiais do Dia do Canadá no Parlamento Hill.

Durante o ano, o Parlamento do Canadá também aprovou uma moção de parabéns à Rainha por alcançar o marco.

Nova Zelândia

Em 3 de março de 1992, durante a segunda sessão do 43º Parlamento da Nova Zelândia, uma moção movida pelo primeiro-ministro da Nova Zelândia Jim Bolger, na qual a Câmara ofereceu seus "calorosos e sinceros" parabéns à Rainha da Nova Zelândia por seu Jubileu de Rubi. O primeiro-ministro Bolger disse: "Durante 40 anos, a Rainha liderou a Comunidade como um símbolo de unidade e um ponto de encontro para os valores constitucionais que formam a base do nosso sistema político". Ele acrescentou: "Uma vida de extremo decoro, um registro de excelente serviço público e 40 anos de experiência política no mais alto nível são todos atributos que merecem nosso afeto, respeito e lealdade constitucional".

O orador Robin Gray disse que o aniversário da adesão da Rainha coincide com o Dia de Waitangi, que "cria um vínculo único" entre a Coroa e o povo da Nova Zelândia.

A moção foi apoiada pela Oposição e foi aprovada pela Câmara. A Casa também estendeu sua apreciação ao Duque de Edimburgo e outros membros da Família Real que apoiaram Isabel II como Rainha da Nova Zelândia e como Chefe da Comunidade.

Reino Unido

O Royal Anniversary Trust foi criado em 1990 para criar um programa nacional de atividades educativas e outros eventos que marcam o Jubileu de Rubi da Rainha em 1992.

No Dia da Adesão, o primeiro-ministro John Major e o líder da oposição Neil Kinnock na Câmara dos Comuns deram declarações de parabéns a ela por alcançar o marco. No mesmo dia, a Rainha Isabel II, vestindo uma roupa roxa e um broche de diamante e ametista, partiu em uma caminhada na vila de Snettisham, perto de Sandringham, Norfolk, para marcar o 40º aniversário de sua ascensão ao trono. Ela foi recebida por membros do público e eles apresentaram buquês à Rainha.

Uma festa de gala foi realizada na Royal Opera House em 10 de fevereiro de 1992 para marcar o 40º aniversário da adesão da Rainha. Foi assistido pela Rainha e incluiu uma performance de Don Giovanni de Mozart.

Em 14 de fevereiro, foi anunciado que a Rainha havia concordado em conferir o status da cidade a Sunderland como parte das celebrações para marcar o Jubileu de Rubi.

Ted Hughes compôs um poema O Unicórnio para o Jubileu.

Em 8 de julho de 1992, uma homenagem foi realizada no Fountain Corte de Hampton Court Palace para celebrar o Jubileu rubi da Rainha. Contou com a presença da Rainha e do Príncipe Filipe. A homenagem começou depois uma garota apresentou um buquê de rosas vermelhas à Rainha. Incluiu performances de crianças de todo o mundo para representar a Comunidade. O Balé juvenil realizou o 'Royal Kitchen Mice Polka'.

Um banquete foi organizado na Spencer House pelo primeiro-ministro John Major e pelos ex-primeiros-ministros Harold Wilson, Edward Heath, James Callaghan e Margaret Thatcher em 27 de julho de 1992 para celebrar o 40º aniversário da adesão da Rainha. A festa real que participou do banquete foi a Rainha, o Príncipe Filipe, Duque de Edimburgo, e o Príncipe e Princesa de Gales.

O Grande Evento

Uma grande celebração de gala de quarenta anos do reinado da Rainha, intitulada The Great Event, foi realizada na Corte do Conde de Londres em 26 de outubro de 1992. Foi organizado pelo Royal Anniversary Trust e televisionado em todo o mundo. A festa contou com a presença de mais de 1.700 pessoas, incluindo a Rainha, o Duque de Edimburgo; Carlos e Diana, o príncipe e princesa de Gales; Príncipe André, Duque de Iorque, Príncipe Eduardo, Princesa Margarida, Katharine, Duquesa de Kent, Princesa Miguel de Kent, Primeiro-Ministro John Major, o líder do Partido Trabalhista da oposição, John Smith, o Secretário-Geral da Comunidade Chefe Emeka Anyaoku, e o Arcebispo de Cantuária, George Carey. O programa incluiu apresentações de Dama Vera Lynn, Pearly Kings e Queens, the Sixties Tiller Girls, do cantor pop Cliff Richard e Lonnie Donegan. Darcey Bussell e Zoltán Solymosi, membros do Royal Ballet realizaram o pas de deux do Ato II do Lago dos Cisnes. Mais de 500 crianças, que representavam as nações da Comunidade, participaram durante o grande final. Eles usavam seus vestidos indígenas e se organizavam no palco para formar um mapa do mundo.

A Maça da Commonwealth

Durante o Grande Evento na Corte do Conde de Londres, a Rainha foi presenteada com um bastão especial da Comunidade, que foi proposto pelo Royal Anniversary Trust e aprovado pelos Chefes de Governo da Comunidade na Reunião de Chefes de Governo da Comunidade de Harare em 1991, para marcar o 40º aniversário da ascensão da Rainha ao trono. A Rainha também recebeu 52 cálices dourados de prata, um para cada um dos então membros da Comunidade. A maça em si foi projetada pelo ourives Gerald Benney, com sede em Londres. O Maça da Comunidade contém cinco quilos de ouro de 18 quilates, rubis, e é ilustrado com o Brasão Real de Armas, o Símbolo da Comunidade, e as bandeiras emamelled dos Estados membros da Comunidade. Geoffrey Munn, um especialista em antiguidades, descreveu-o como um "tributo mais maravilhoso ao reinado de Sua Majestade e uma coisa adorável de se ver".

Elizabeth R: A Year in the Life of the Queen
Um documentário, chamado Elizabeth R: A Year in the Life of the Queen foi feito pela BBC para marcar o 40º aniversário da adesão da Rainha. A família real assistiu e aprovou o documentário antes de ser transmitido na televisão. O documentário foi ao ar em 6 de fevereiro de 1992, o 40º Dia de Adesão da Rainha, e também foi transmitido em mais de 25 países ao redor do mundo. Ganhou a maior audiência para um documentário na história da televisão britânica e foi assistido por mais da metade da população britânica em 1992.

Almoço do Jubileu do Guildhall
Em 24 de novembro de 1992, um almoço foi realizado no Guildhall, Londres, para homenagear o Jubileu rubi da Rainha, marcando quarenta anos no trono. O evento foi organizado pela City of London Corporation e contou com a presença de mais de 500 pessoas, incluindo a Rainha, príncipe Philip, Duque de Edimburgo, O Senhor Prefeito e Lady Mayoress de Londres, e o primeiro-ministro John Major e sua esposa Norma Major. Vestindo um vestido verde escuro e chapéu combinando, a rainha fez um discurso "histórico", no qual descreveu o ano de 1992 como seu annus horribilis (uma frase em latim que significa "ano horrível"). O ano, três casamentos de seus filhos desmoronaram; um incêndio destruiu mais de cem quartos no Castelo de Windsor; um escândalo envolvendo Sarah, duquesa de Iorque, e a publicação do controverso livro de Andrew Morton sobre Diana, Princesa de Gales chamado Diana: Sua Verdadeira História causou um rebuliço na Grã-Bretanha e na monarquia. Como resultado, a opinião pública se voltou contra a Família Real, e devido a isso, as celebrações do jubileu foram tonificadas.

Além disso, Maurício, um dos reinos da Rainha, tornou-se uma república em 12 de março; Em 22 de outubro, durante uma visita de Estado à Alemanha, manifestantes furiosos em Dresden jogaram ovos nela, e em de dezembro, o governo australiano do republicano Paul Keating anunciou que a rainha seria retirada do juramento de cidadania australiana.

Referências

Isabel II do Reino Unido
Jubileus de Isabel II do Reino Unido


Evacuarea Bucovinei de Sud se referă la evacuarea populației civile din această regiune între martie și septembrie 1944.

Desfășurare
În urma înfrângerilor suferite de Germania și aliații săi în luptele din anul 1943, a apărut pericolul ocupării României de trupele sovietice aflate în ofensivă pe toată lungimea frontului de est. În această situație, pentru a evita repetarea dramei evacuării din vara anului 1940, în toamna anului 1943 Ion Antonescu a ordonat elaborarea unui plan pentru eventuala evacuare a provinciilor românești aflate în pericol: Bucovina, Basarabia, Transnistria și Moldova. Cu organizarea, supravegherea, îndrumarea și coordonarea operațiunilor pentru evacuărilor necesare și pentru plasarea lor în interiorul țării a fost numit responsabil, la 10 noiembrie 1943, colonelul Gh. V. Mosiu. Documentele elaborate de Marele Stat Major, la sfârșitul lunii noiembrie 1943, ce făceau referire la evacuarea personalului, bunurilor instituțiilor și populației civile din Transnistria, Basarabia, Bucovina și Moldova au fost codificate sub denumirea de "Operațiunea 1111". Pentru Basarabia și Transnistria au fost reunite sub titlul "Operațiunea 1111 A", pentru Bucovina "Operațiunea 1111 B", iar pentru Moldova "Operațiunea 1111 M".

După operațiunea de evacuare a Transnistriei, Bucovinei și Basarabiei, la începutul lunii aprilie 1944 aproape întreaga Bucovină a fost reocupată de trupele sovietice. Astfel Comandamentul Armatei Sovietice în Operație a ordonat evacuarea populației civile din Bucovina până la râul Suceava. Astfel rămân neevacuate doar comunele Mitocu Dragomirnei, Pătrăuți, Ițcani, Dărmănești, Grănicești, Dornești, Șerbăuți, Calafindești, Bălcăuți, Mușenița, Sinăuții de Jos, Rogojești, Cândești-Bucovina și orașul Siret. De asemenea partea de munte a județului Câmpulung (comunele Iacobeni, Dorna Candrenilor, Poiana Stampei, Ciocănești și orașul Vatra Dornei) nu a fost evacuată. Satele Cârlibaba Nouă, Dornișoara și Coșna fuseseră ocupate de Ungaria, în urma Dictatului de la Viena.  De asemenea au mai fost evacuate și localități din Vechiul Regat (din județul Baia). Evacuații au fost repartizați în localitățile neocupate ale Bucovinei și în Vechiul Regat (județele Dorohoi și Botoșani).

Deși evacuarea propriu-zisă a început la 23 martie, o parte a populației a fost evacuată abia în preajma sărbătorilor de Paști (16 aprilie 1944). O mare parte a populației a fost luată prin surprindere și a refuzat evacuarea, însă Armata Sovietică i-a forțat pe cei rămași să plece. Toate bunurile populației au rămas pe loc, evacuații având permisiunea să ia strictul necesar (alimente, obiecte de igienă personală și îmbrăcăminte pentru o perioadă nedeterminată). După zile de mers în convoi, populația evacuată s-a stabilit în comunele destinate; acolo li s-au rechiziționat cai, vite, cornute, oi, căruțe ș.a. În județul Dorohoi, cei evacuați au muncit la săpatul tranșeelor pentru Armata Roșie. În acest context, prefectura județului Dorohoi cerea lucrători din partea preturilor, iar acestea la rândul lor cereau comunelor mână de lucru bărbătească pentru îndeplinirea lucrărilor. Cea mai mare parte din evacuați au lucrat la muncile agricole. Aceștia au fost plătiți parte cu bani, parte cu pâine. În cazul celor care au lucrat pentru Armata Roșie, mai exact la muncile agricole, aceștia nu au fost plătiți pentru munca prestată, ci li s-a îngăduit să ia un anumit procent din recoltă. Au existat cazuri în care pretura a obținut anumite gratuități pentru populație. Astfel, pretura plășii Putna "a mijlocit" ca evacuații să primească: pășuni pentru vite; lemne de foc din  pădurile statului și din cele rămase Casei Școlilor; sare cu preț redus de 50 lei/kg; bolnavii se puteau trata în spitalele din județul Dorohoi. De asemenea, pretura a distribuit comunelor suma de 550.000 lei/zonă primită drept subvenție de la prefectura județului Rădăuți. Evacuații au locuit în adăposturi improvizate, bordeie săpate în malul râurilor, în corturi la marginea satelor, o mică parte fiind adăpostiți de locuitorii din zonă.

Prefecturile au adus la cunoștință populației, la 17 septembrie 1944, că în conformitate cu ordonanțele în vigoare toți cei evacuați în luna martie se puteau întoarce, alături de autoritățile lor în orașele și comunele de unde veniseră. Odată ajunși acolo trebuiau să se  prezinte în termen de 24 de ore la biroul Siguranței de pe lângă primărie pentru a-și aviza actele de identitate.

Consecințe

În momentul reîntoarcerii populației civile acasă, în toamna anului 1944, situația economică a provinciei devenise dramatică. Toate locuințele fuseseră vandalizate, o bună parte din gospodării fiind arse. Lipsa porumbului și a grâului a făcut ca oamenii să fie amenințați cu foamea. Absența cerealelor s-a datorat rechiziționărilor făcute în cantități mari de autoritățile militare sovietice. Primăria orașului Suceava informa la 14 septembrie 1944 că zilnic s-au colectat vite, păsări și diferite alimente pentru aprovizionarea Armatei Roșii și a spitalelor de companie. Lipsa medicilor, a agenților sanitari, a medicamentelor și legăturile întrerupte cu restul țării au dus la apariția epidemiilor de tifos. Situația era dezastruoasă; Revista Bucovinei relata despre situația din sudul Bucovinei după ocupația militară sovietică, următoarele: "Sate întregi stau părăsite, ogoare nelucrate, case arse până în temelie, oameni bejenari pe pustii locuri. Fără mijloace proprii de transport și tăiată de orice legătură de poștă și cale ferată de restul țării, Bucovina de Sud, este prada foametei și a epidemiilor".

Majoritatea școlilor erau ocupate de trupe sovietice, iar mobilierul și materialul didactic era în parte distrus. O parte din biserici și-au reluat activitatea. Mitropolia Bucovinei a fost desființată, deoarece sediul Arhiepiscopiei Cernăuților a rămas în URSS. Astfel zona rămasă a format împreună cu Maramureșul, Arhiepiscopia Sucevei și Maramureșului subordonată Mitropoliei Moldovei.

Anul 1945 a fost o continuare a evenimentelor din 1944, pământul neputând fi lucrat din cauza lipsei semințelor și epidemiilor ce secerau viețile omenești. Mortalitatea a atins apogeul în primăvara anului 1945, când o parte din cei decedați erau îngropați fără oficierea ceremoniei religioase din cauza numărului mare al morților și a lipsei preoților (o parte din aceștia suferind și ei de tifos). Natalitatea era foarte scăzută, căsătoriile se încheiau foarte rar, ceea ce a dus la un spor natural negativ. Documentele vremii, împreună cu mărturiile persoanelor ce au trăit evenimentele acelor vremuri, redau imaginea dezolantă a unei provincii marcată de evacuare și război.

Note

Bucovina

Evacuarea Bucovinei de Sud


Rellingen Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Pinneberg iline bağlı bölge. 13,18 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 13.672 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Anja Radtke tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 Rellingen

Kaynakça

Rellingen


An Zygopetalum microphytum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni João Barbosa Rodrigues. An Zygopetalum microphytum in nahilalakip ha genus nga Zygopetalum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zygopetalum

Zygopetalum microphytum


Corpul II Armată a fost o mare unitate de nivel operativ care s-a constituit la 27 august 1916, prin mobilizarea unităților existente la pace ale Corpului II Armată. Corpul a făcut parte din organica Armatei 2. La intrarea în război, Corpul II Armată a fost comandată de generalul de divizie Dumitru Cotescu. Corpul II Armată a participat la acțiunile militare pe frontul românesc, pe toată perioada războiului, între 27 august 1916 - 11 noiembrie 1918.

Participarea la operații

Campania anului 1916

Campania anului 1917

Ordinea de bătaie la mobilizare

La declararea mobilizării, la 27 august 1916, Corpul II Armată avea următoarea ordine de bătaie:

Corpul II Armată
Cartierul General al Corpului II Armată
Divizia 3 Infanterie
Regimentul 3 Vânători "Regina Elisabeta"
Brigada 5 Infanterie
Regimentul Argeș No. 4
Regimentul Radu Negru No. 28
Brigada 6 Infanterie
Regimentul 3 Dâmbovița No. 22
Regimentul Muscel No. 30
Brigada 33 Infanterie
Regimentul 45 Infanterie
Regimentul 60 Infanterie
Brigada 3 Artilerie
Regimentul 6 Artilerie
Regimentul 15 Artilerie
Divizia 4 Infanterie
Regimentul 6 Vânători
Brigada 7 Infanterie
Regimentul Vlașca No. 5
Regimentul Teleorman No. 20
Brigada 8 Infanterie
Regimentul Mihai Viteazul No. 6
Regimentul 4 Ilfov No. 21
Brigada 34 Infanterie
Regimentul 46 Infanterie
Regimentul 61 Infanterie
Brigada 4 Artilerie
Regimentul 2 Artilerie "General de divizie Gheorghe Manu"
Regimentul 10 Artilerie
Brigada 2 Călărași
Serviciile Corpului II Armată

Reorganizări pe perioada războiului

În anul 1917, Corpul II Armată s-a reorganizat chiar pe front,în cadrul dispozitivului de luptă al Armatei 2. Ordinea sa de bătaie era următoarea:

Corpul II Armată
Cartierul General al Corpului II Armată
Divizia 1 Infanterie
Regimentul 1 Vânători
Brigada 1 Infanterie
Regimentul 17 Infanterie
Regimentul 18 Infanterie
Brigada 2 Infanterie
Regimentul 1 Infanterie
Regimentul 31 Infanterie
Brigada 1 Artilerie
Regimentul 1 Artilerie
Regimentul 5 Obuziere
Compania divizionară de mitraliere
Divizionul de cavalerie
Batalionul 1 Pionieri
Divizia 3 Infanterie
Regimentul 2 Vânători
Brigada 6 Infanterie
Regimentul 4 Infanterie
Regimentul 28 Infanterie
Brigada 5 Infanterie
Regimentul 22 Infanterie
Regimentul 30 Infanterie
Brigada 3 Artilerie
Regimentul 6 Artilerie
Regimentul 15 Obuziere
Compania divizionară de mitraliere
Divizionul de cavalerie
Batalionul 3 Pionieri
Divizia 12 Infanterie
Brigada 23 Infanterie
Regimentul 45/60 Infanterie
Regimentul 46/61 Infanterie
Brigada 24 Infanterie
Regimentul 44/68 Infanterie
Regimentul 62/70 Infanterie
Brigada 12 Artilerie
Regimentul 22 Artilerie
Regimentul 27/2 Obuziere
Compania divizionară de mitraliere
Divizionul de cavalerie
Batalionul 12 Pionieri

Comandanți
Pe perioada desfășurării Primului Război Mondial, Corpul II Armată a avut următorii comandanți:

Note

Bibliografie
 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, vol I-IV, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934-1941
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial'', Editura Militară, 1979

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Ordinea de bătaie a Armatei României (1917)
Armata 2
Comandanți de mari unități ale Armatei României

Unități militare române din Primul Război Mondial

Corpul II Armată (1916-1918)


Sandoz Group AG is a Swiss-Germany based company that focuses on generic pharmaceuticals and biosimilars. Prior to October 2023, it was part of a division of Novartis that was established in 2003, when Novartis united all of its generics businesses under the name Sandoz. Before this, the company existed as an independent pharmaceutical manufacturer until 1996, when it was merged with Ciba-Geigy to form the company Novartis. Prior to the merger, it specialized in medicines used in organ transplants, such as Sandimmune, and various antipsychotics and migraine medicines. Its headquarters were in Holzkirchen, Germany and after the spin-off from Novartis, the headquarters moved to Basel, Switzerland. Sandoz is one of the leading global generics business.

History

1886–1995: Formation and initial growth
The company was founded in 1886 by Alfred Kern (1850–1893) and Edouard Sandoz (1853–1928) in Basel (Switzerland) under the name Chemiefirma Kern und Sandoz. Initially the company focused on production of dyes namely alizarin blue and auramine. When Kern died, the company changed its name to Chemische Fabrik vormals Sandoz in 1895 and began producing pharmaceuticals for the first time the same year. As early as 1895, the first pharmaceutical substance called antipyrine was produced to reduce fever. In 1899 they started producing saccharin.

In 1917, Sandoz entered pharmaceutical research when Arthur Stoll (1887–1971) was hired, and, in 1929, Calcium Sandoz was introduced, laying the foundation  research into modern calcium therapy.

In 1918, Arthur Stoll isolated ergotamine from ergot; the substance was eventually used to treat migraine and headaches and was introduced under the trade name Gynergen in 1921.

In 1938 Albert Hofmann produced the synthetic substance lysergic acid diethylamide, better known as LSD. The psychoactive properties of this preparation were nevertheless not discovered until 1943, when Hofmann ingested a small amount by accident. From 1947 to the mid-60s, LSD was sold by Sandoz under the name Delysid . It was marketed as a treatment for a wide variety of mental ailments, ranging from alcoholism to sexual deviancy. Sandoz suggested in its marketing literature that psychiatrists take LSD themselves, to gain a better subjective understanding of the schizophrenic experience, and many did exactly that and so did other scientific researchers. The Sandoz product received mass publicity as early as 1954, in a Time magazine feature. Research on LSD peaked in the 1950s and early 1960s. The CIA purchased quantities of LSD from Sandoz for use in its illegal human experimentation program known as MKUltra. Sandoz withdrew the drug from the market in 1965. The drug became a cultural novelty of the 1960s after psychologist Timothy Leary at Harvard University began to promote its use for recreational and spiritual experiences among the general public.

In 1939, Kern & Sandoz became Sandoz Ltd., a name it operated under for nearly sixty years.

In 1963, Sandoz acquired Biochemie GmbH,  which was producing and supplying scarce, urgently needed acid-resistant penicillin.

In 1967, Sandoz merged with Wander AG and diversified into the dietetics business with Ovomaltine and Isostar.

In 1972, Sandoz acquired Delmark, Wasabröd, Wasa, the Swedish crisp bread producer Wasa in 1982.

In 1986, Velsicol Chemical Corporation acquired the agrochemicals division of Sandoz.

In 1994, Sandoz bought Gerber Products Company, expanding its research into biopharmacueticals.

In 1995, the specialty chemicals division became an independent company under the name Clariant, based in Muttenz.

1996–2023: Merger with Ciba-Geigy and developments under Novartis
On December 20, 1996, the merger of Sandoz and  Ciba-Geigy led to the creation of Novartis. The Sandoz brand name was then only used in the pharmaceutical business for over-the-counter medicines.

The former company name Sandoz was reactivated in May 2003 with the merger of the globally differently named generics companies of the parent company Novartis under the uniform brand name Sandoz. In addition to the name, the company logo used before the merger was also adopted.

In 2002, Sandoz acquired Lek Pharmaceuticals d.d., Slovenia's largest pharmaceutical company.

In 2003, Novartis united its global generics businesses under a single global brand, reestablishing the name Sandoz as a division of Novartis. The Amifarma S.L. production plant in Palafolls, located near Barcelona, Spain was also acquired.

In February 2005, Sandoz acquired over Hexal AG and Eon Labs. The integration into Sandoz created the second largest generics group in the world and the largest on the German market with annual sales of 7.6 billion US dollars (2008) and over 23,000 employees in 130 countries. The headquarters have been in Holzkirchen since 2005. Sandoz's Swiss administrative headquarters are in Rotkreuz ZG in the municipality of Risch in the canton of Zug.

In 2006, Omnitrope, a recombinant human growth hormone, was approved by the European Medicines Agency (EMA) and also became the first biosimilar to receive approval from the FDA.

In 2007, the first complex biosimilar, Binocrit was approved in the EU.

In 2009, Sandoz acquired  EBEWE Pharma's specialty generic injectables division and in 2010, acquired Oriel Therapeutics.

In 2012, Sandoz acquired Fougera Pharmaceuticals, entering the generic (topical) dermatology business.

In November 2018, it was announced that Novartis would convert Sandoz into an independent entity over the next two years.  In March 2019, it was announced that CEO Richard Francis had resigned for personal reasons and that Francesco Balestrieri, Sandoz's European head, had taken over management ad interim. Richard Saynor was appointed as CEO later in 2019.

In August 2022, Novartis said the spin-off of Sandoz into a standalone company would be completed by the end of 2023. As part of the spin-off, Sandoz announced in June 2023 it would move its headquarters from Holzkirchen, Germany to Basel, Switzerland.

In July 2023, Sandoz launched a biosimilar version of AbbVie Inc's Humira, under the label, Hyrimoz.

2023–present: Return to a standalone company

In September 2023, Novartis announced that the spin-off had been approved by its shareholders and that it would be completed by the next month, resulting in Novartis shareholders receiving one Sandoz share for every five Novartis shares. Sandoz was listed on the SIX Swiss Exchange with a market capitalization between $18 billion and $25bn.

On October 4, 2023, Novartis completed the spin-off of Sandoz as a stand-alone company.

1986 Sandoz warehouse fire in Schweizerhalle

On November 1, 1986, a major fire broke out in a warehouse containing  of chemicals in what was then Sandoz in Schweizerhalle. The thick smoke, the stench and the unknown composition of the combustion gases caused the authorities in the neighboring communities to alert the population early in the morning with a general siren alarm and a curfew of several hours was imposed. No people suffered acute harm, with the exception of three people with pre-existing asthma who required hospitalization. However, the toxins found their way into the Rhine via the extinguishing water, where they caused a large number of fish to die off.

On November 11, 1986, the analysis of water samples proved that at the same time as the Rhine was being polluted by the contaminated extinguishing water from the Sandoz area, 400 kg of atrazine , a herbicide, had been discharged into the Rhine from the neighboring chemical company Ciba-Geigy.

The official investigation report came to the conclusion (only "on the basis of theoretical considerations") that when pallets were packed with Prussian blue, incorrect handling of a hot air blower led to a hot spot, which could be the cause. Subsequent trials, however, resulted in no conviction. The plant now belongs to Clariant.

To this day, the landfill left after the fire continues to pollute the groundwater in Muttenz and is actively monitored by Novartis, as the legal successor to Sandoz, and the environmental authorities of the Canton of Basel-Landschaft.

To commemorate the spill, there is a plastic market table by Bettina Eichin in the cloister of Basel Munster.

Literature
 Ernst Brandl: Zur Entdeckungsgeschichte des Penicillin V in Kundl (Tirol). In: Veröffentlichungen des Tiroler Landesmuseums Ferdinandeum. Band 71, Innsbruck 1991, S. 5–16 (Geschichte der Bio Chemie in Kundl, zobodat.at).

See also
 Pharmaceutical industry in Switzerland

References

External links

1996 mergers and acquisitions
Biotechnology companies of Switzerland
Companies based in Basel
Companies listed on the SIX Swiss Exchange
Corporate spin-offs
Life sciences industry
Pharmaceutical companies of Switzerland
Swiss brands
Novartis
Zug

Sandoz


نظرية مثلث الحب  هي نظرية عن الحب أبتكرها عالم النفس الأمريكي روبرت سترنبرغ، وتقسم هذه النظرية إلى ثلاثة مكونات وهي :

 الألفة : التي تمثل مشاعر القرب والارتباط
 الشغف : التي تمثل مشاعر الرومانسية والانجذاب الجنسي
 الالتزام : ويمثل في المدى القصير هو القرار الذي يتخذه الإنسان بأن يبقى مع شخص آخر، وفي المدى الطويل يمثل الإنجازات المشتركة التي تحققت مع الشخص الأخر

وتعتمد قوة وكمية الحب على قوة هذه المكونات الثلاثة وعلاقتهم ببعضهم.

مراجع

جاذبية شخصية
فلسفة الحب
نظريات نفسية

نظرية مثلث الحب


este o formație japoneză de visual kei formată în anul 2000.

Membri
 Yomi - Voce
 Sakito - Chitară
 Hitsugi - Chitară
 Ni~ya - Chitară bas
 Ruka - Tobe

Discografie
Ultimate Circus (2003)
Livid (2004)
Anima (2006)
The World Ruler (2007)
Killer Show (2008)
Majestical Parade (2009)
Nightmare (2011)
Scums (2013)
To Be or Not to Be (2014)
Carpe Diem (2015)

Note

Legături externe
 Nightmare - MySpace

Formații visual kei
Formații rock japoneze
Formații heavy metal
Formații progressive metal
Formații funk metal
Formații rock alternativ
Formații hard rock
Formații pop rock
Formații gothic rock
Formații hardcore punk
Fondări în 2000

Nightmare (formație)


إبيلي نايلاتيكاو  هو رئيس جمهورية فيجي السابق، جنرال عسكري ولد في 5 يوليو 1941، بين عامي 2001 و2006 شغل منصب المتحدث باسم البرلمان ، في 8 يناير 2007 شغل منصب وزير الخارجية لفترة وجيزة ومن ثم عين في سبتمبر 2008 كوزير التنمية المحلية وشؤون العرقيات ، في أكتوبر 2008 أصبح عضوا في مجلس الشيوخ. وفي 17 أبريل 2009 عين نائبًا للرئيس عن طريق الحكومة العسكرية ثم عين رئيسًا للبلاد في 30 يوليو 2009 حتى 12 نوفمبر 2015.

خلفه الرئيس جورج كونروت.

التعليم
تعلم نايلاتيكاو في مدرسة مقاطعة باو ، ثم مدرسة دريبا فيجيان ، ومدرسة ليفوكا العامة ومدرسة كوين فيكتوريا

الخدمة في الجيش
ولدت عائلة نايلاتيكاو لعائلة من الزعماء السياسيين ذوي النفوذ السياسي ، فقد قدمت 20 عامًا في الخدمة العسكرية و 17 عامًا في السلك الدبلوماسي .
تدرب نايلاتيكاو كجندي في نيوزيلندا. في عام 1966 ، خدم في المعارك بالكتيبة الأولى ، فوج المشاة الملكي النيوزيلندي وتم بعثه في ساراواك ، ماليزيا ، خلال النزاع بين اندنوسيا و ماليزيا .
لقد أثبت أنه ضابط شعبي ومحترم للغاية. عندما عاد إلى فوج مشاة فيجي ، ارتفع بثبات في صفوفه. بحلول عام 1987 ، شغل رتبة العميد ، وكان قائد القوات المسلحة الملكية فيجي.
أثناء زيارته لاستراليا ، تم عزله من هذا المنصب ، عندما قام الضابط الثالث ، المقدم سيتيفيني رابوكا ، بتنظيم أول انقلابين واستولى على السلطة.

العمل الدبلوماسي
تقاعد نايلاتياكو من الجيش وقرر الانخراط في الجانب الدبلوماسي. بعد الانتهاء من دورة الخدمة الخارجية بجامعة أكسفورد بالمملكة المتحدة ،
تم تعيينه كمفوض سامي في المملكة المتحدة و قد اعتمد سفير فيجي في الدنمارك ومصر وألمانيا وإسرائيل والكرسي الرسولي. تم تعيينه لاحقًا سفيراً متجولًا من فيجي والمفوض السامي لدى الدول الأعضاء في منتدى جنوب المحيط الهادئ ، قبل أن يتولى منصب الأمين الدائم للشؤون الخارجية والتجارة الخارجية في عام 1999.

العمل السياسي
بعد فشل انقلاب فيجي عام 2000 الذي عارضه نايلاتكا بشدة ، تم ترشيحه لمنصب رئيس الوزراء للمساعدة في إعادة بناء مؤسسات فيجي المدمرة. إلا أنه سحب ترشيحه لصالح لايسينيا كاراسي ، لكنه أصبح نائب رئيس الوزراء ووزير شؤون فيجيا في مجلس الوزراء المؤقت.
في عام 2001 ، بعد استعادة الديمقراطية اقيمت انتخابات عامة حيث قام نايلاتكا بهزيمة جولي كالو بأغلبية 41 صوتًا مقابل 29 ، لمنصب رئيس مجلس النواب ، وهو المنصب الذي شغله حتى انتخابات 2006.

أما بعد الانقلاب الذي وقع في 5 ديسمبر 2006 ، أدى اليمين الدستورية كوزير للخارجية والتجارة الخارجية في الحكومة المؤقتة الجديدة لرئيس الوزراء كومودور فرانك بينيماراما في 8 يناير 2007.

تم ترشيحه ليصبح نائب الرئيس الجديد من قبل رئيس فيجي راتو جوزيفا إلويلو في 10 أبريل 2007 ، ولكن تم رفضه من قبل " GCC" في 17 أبريل 2009 ، بعد أن واجهت فيجي أزمة دستورية ، تم تعيين نايلاتيكاو نائباً للرئيس.

شغل نولاتيكاو وزيراً مؤقتاً للشؤون الخارجية والتعاون الدولي والطيران المدني اثناء فترة رئاسة رئيس الوزراء فرانك بينيماراما ، ابتداءً من يناير 2007.
في 23 سبتمبر 2008 ، قال بينيماراما إنه سيتم نقل نايلاتيكاو إلى منصب وزير التنمية الإقليمية والمتعددة الشؤون العرقية في 5 أكتوبر 2008 ، في حين أن بينيماراما سيتولى مهامه السابقة.

و في 25 سبتمبر 2007 ، تم تعيين نايلاتيكاو كرئيس وزراء بالإنابة بينما كان رئيس الوزراء المؤقت ، فرانك بينيماراما في نيويورك لمدة أسبوع.

العمل كرئيس بالنيابة لدولة فيجي
في 30 يوليو 2009 ، أصبح الرئيس بالنيابة بعد تقاعد الرئيس إيلويلو البالغ من العمر 88 عامًا . حيث كان من المفترض أن يتم تعيين الرئيس من قبل مجلس رؤساء القبائل (الذي تم إلغاؤه من قبل النظام المدعوم من الجيش) بموجب دستور عام 1997 الذي ألغاه إلويلو ، لكن نايلاتيكاو أعلن أن رئيسًا جديدًا سيتم تعيينه من قِبل مجلس الوزراء حيث  تم تعيين نايلاتيكاو رسميًا رئيسا بالنيابة في 5 نوفمبر 2009.

المصدر
http://wtop.com/?nid=391&sid=1727269

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
رؤساء برلمان فيجي
رؤساء فيجي
سفراء فيجي لدى ألمانيا
سفراء فيجي لدى إسرائيل
سفراء فيجي لدى مصر
سفراء فيجي لدى الدنمارك
سياسيون من با (جزيرة)
ضباط رتبة الإمبراطورية البريطانية
فيجيون مغتربون في ماليزيا
فيجيون من أصل تونغاني
قادة عسكريون فيجيون
مجندون فيجيون
مواليد 1941
مواليد في سوفا
نواب رؤساء فيجي
وزراء خارجية فيجي

إبيلي نايلاتيكاو


Valcer br. 2 je stavak iz Suite za varijetetski orkestar Dmitrija Šostakoviča. Često se na mnogim zapisima pogrešno navodi da je valcer iz Suite za jazz-orkestar br. 2. Valcer je postao popularan nakon korištenja u filmu "Oči širom zatvorene" (Eyes Wide Shut) Stanleyja Kubricka iz 1999. godine.

Nastanak
Valcer br. 2 prvi put se javlja u filmu "Prvi ešalon" (ru. Первый эшелон) iz 1955. godine. Iz glazbe za film op. 99, Šostakovič je 1956. godine sastavio 11-stavačnu Suitu za zbor i orkestar op. 99a, u kojoj je 8. stavak valcer. Taj je valcer kasnije ubacio kao Valcer br. 2 u Suitu za estradni orkestar u osam dijelova (ru. Cюита для эстрадного оркестра в восьми частях). Valcer br. 2 je u suiti 7. stavak, iako je Šostakovič u partituri napisao da se stavci mogu izvoditi bilo kojim redom ili izostaviti. Suita je objavljena postumno. Na premijeri u Londonu 01. prosinca 1988. godine (Londonski simfonijski orkestar s Mstislavom Rostropovičem kao dirigentom) suita je izvedena pod imenom "Suita za jazz-orkestar br. 2" — imenom djela iz 1938. godine za koje se smatralo da je izgubljeno u 2. Svjetskom ratu. Klavirska partitura 3-stavačne Suite za jazz-orkestar br. 2 pronađena je 1999. godine i djelo je 2000. orkestrirano.

Za široku popularnost Valcera zaslužan je film "Oči širom zatvorene" Stanleyja Kubricka iz 1999. godine, u čijem se uvodu javlja Valcer br. 2. Međutim, i u filmu je pogrešno navedeno da je Valcer iz Suite za jazz-orkestar.

O glazbi
Orkestracija: pikolo, 2 flaute, oboa, 4 klarineta, fagot, 2 alt-saksofona, 2 tenor-saksofona, harmonika,3 roga, 3 trube, 3 trombona, tuba, udaraljke, harfa, klavir gudači

Tonalitet: c-mol

Valcer je napisan u ternarnoj formi (ABA), u uobičajenom 3/4 taktu plesnog valcera s tempom Allegretto poco moderato.

Izrazita uloga puhača, kao i solističke dionice saksofona i trombona, daju djelu karakter melodije kakve su izvođene u sovjetskim cirkusima u drugoj polovici 20. stoljeća.

Trajanje valcera je oko 4 minute.

Izvori
 Valcer br. 2 u neslužbenom vodiču novogodišnjeg koncerta sa stranice "Rat protiv slova A"  (objavljeno: 25. prosinca 2018., pritupljeno: 13. svibnja 2020.)
 Valcer br. 2 na stranici Classicalexburns  (pristupljeno: 13. svibnja 2020.)
 Katalog djela Dmitrija Šostakoviča, str.96 (Suita za jazz-orkestar), str. 168 (Suita iz "Prvog ešalona", op99a) i str. 170 (Suita za estradni orkestar), Schostakowitsch. Werkverzeichnis. 2. izdanje, Sikorski Musikverlage, Hamburg 2011.   (pristupljeno: 13. svibnja 2020.)
 Valcer br. 2 u insertu iz filma "Prvi ešalon", YouTube, www.youtube.com  (pristupljeno: 13. svibnja 2020.)
 Flying Saxophone Circus, Selmer Saxharmonic, dirigent Milan Turković, ArkivMusic, www.arkivmusic.com   (pristupljeno: 13. svibnja 2020.)

Dmitrij Šostakovič
Ruske skladbe
Klasične skladbe 20. stoljeća

Valcer br. 2


Mesterhazy oder Mesterházy ist der Familienname folgender Personen:

 Attila Mesterházy  (* 1974), ungarischer Politiker
 George Mesterhazy (1954–2012), US-amerikanischer Jazzmusiker

Mesterhazy


Asiye Nasıl Kurtulur?, 1969 yılında Vasıf Öngören tarafından yazılmış oyun. Türkiye'nin en hararetli dönemlerinde yapılan "bize has bir tiyatro nasıl olmalı" tartışmalarının göbeğinde üretilmiş bir metindir.

Ancak bu dönemin heyecanına uygun olarak, oyunun tam olarak Brechtyen olamadığını da görürüz. Malum 60'tan 70'lerin sonuna uzanan süreç Türkiye Tiyatrosu'nun gelişiminin doruğunda olduğu bir dönemdir. Ancak tüm dünyada yükselen Bertolt Brecht ve epik tiyatro trendinin, Türkiye'de ilk başlarda çok da iyi özümsenemediğini görüyoruz. Episodik yapı, yadırgatma efektleri ve şarkılar sanki yazılı bir reçete varmışçasına sahneye uygulanmıştır. Berliner Ensemble ile yürüttüğü çalışmaların ardından ülkeye dönen Öngören'in sinemaya da aktarılmış bu metni de epik tiyatroyu Türkiye'ye uyarlama çabasında olan bir metindir.

Ezilen sınıfın tiyatrosu olarak, kapitalist düzenin yıkılması gerektiğini anlatan epik diyalektik biçimin gerektirdiği sınıf bilinci, bu oyuna tam olarak yansımaz. Ancak yine de kapitalizm ve burjuva düşüncesinin sapkınlığı sonuna kadar sergilenir. Brecht'in kendi oyunlarında da yapmaya çalıştığı üzere, Öngören bize bu sistem içindeyken kurtuluşun (insanca bir kurtuluşun) mümkün olmadığını gösterir. Nasıl olursa olsun, hangi çareyi denerse denesin, Asiye mutlu olamayacaktır.

1970 yılında Vasıf Öngören'in kurduğu Ankara Birliği Sahnesi'nde Vasıf Öngören rejisi ile sahnelendi. Oyun İsveç'te, Kraliyet Tiyatrosu'nun Göteburg repertuvarına alındı. Rusça, Azerice, Kazakça, Yugoslavca ve Fransızcaya çevrilen oyun Sovyetler Birliği'nde televizyon filmi oldu. 1971 yılında Dostlar Tiyatrosu tarafından sahnelendi. 1973 yılında Nejat Saydam, 1986 yılında da Atıf Yılmaz tarafından filme çekildi.

Vasıf Öngören'in diğer oyunları
 Almanya Defteri (oyun) (Göç)
 Oyun Nasıl Oynanmalı?
 Zengin Mutfağı

Türkçe tiyatro oyunları
Vasıf Öngören oyunları
1969 tiyatro oyunları

Asiye Nasıl Kurtulur?


CAC FC-1 Xiaolong sau PAC JF-17 Thunder este un avion de luptă multirol proiectat și dezvoltat de China și Pakistan.

Acest avion de luptă JF-17 Thunder a fost lansat ca un program comun SUA-China. La sfarsitul anilor '80, Chengdu si Grumman au facut un studiu pentru a imbunatati avioanele chinezesti Xian F-7M la standardul Super 7. Această nouă aeronavă urma să fie oferită spre export de către China ca înlocuitor cu costuri reduse pentru American Northrop F-5, F-6 și F-7 chinezesti, precum și MiG-21 sovietic. Această nouă aeronavă urma să fie echipată cu radar, motor și avionica occidentala. Cu toate acestea, programul a fost anulat în 1990. China a continuat proiectul Super 7 pe cont propriu și a redenumit designul Fighter China-1 (FC-1) sau FC-1 Xiaolong (Fiece Dragon). Acest design a evoluat în continuare în JF-17, dezvoltat în comun de China și Pakistan. Dezvoltarea a început în 1999. Cea mai mare parte a fost efectuată în China de către Chengdu, însă costurile de dezvoltare au fost împărțite în mod egal. S-a raportat că biroul rus de design Mikoyan a oferit o anumită asistență în dezvoltarea acestei aeronave. JF-17 a făcut primul său zbor în 2003. Primele 8 avioane construite în China au fost livrate în Pakistan în 2007-2008. În 2009, a fost semnata o comanda pentru încă 42 de avioane. Acestea au fost licențiate la nivel local de complexul aeronautic din Pakistan. Până în 2015, forțele aeriene din Pakistan operează 60 dintre aceste aeronave, iar producția continuă. Se estimează că necesarul forțelor aeriene pakistaneze este de 250 de avioane JF-17 noi. În prezent, Forțele Aeriene din Pakistan operează, de asemenea, o serie de avioane imbatranite A-5C, F-7P, Mirage 3 și Mirage 5 care urmează să fie înlocuite. Avionul multifuncțional JF-17 este, de asemenea, propus pentru țările în curs de dezvoltare ca înlocuitor ieftin pentru tipurile de aeronave imbatranite. Recent, Azerbaidjanul a comandat 26 dintre aceste avioane multirol.

JF-17 Thunder are un aspect aerodinamic convențional. Aeronavele sunt echipate cu un motor turbo rusesc Klimov RD-93, cu postcombustie. Este un derivat al RD-33, folosit pe MiG-29. În 2007, a fost semnat contractul de furnizare a  150 de motoare RD-93 pentru JF-17, pentru export in Pakistan. China dezvoltă, de asemenea, un motor turbo indigen, care este o copie a modelului RD-93, dar are și unele modificări. Este identificat sub numele de WS-13 (Tianshan-21).

JF-17 Thunder  livrate în Pakistan sunt echipate cu radar italianesc Grifo S-7 multi-track si radar multi-modul Doppler. Au capacitatea de a căuta și a trage spre sol(aer-sol). Alte radare pot fi montate. Unele surse afirmă că aeronavele sunt echipate cu radare rusești. Sistemele avionice vor fi treptat modernizate în loturi ulterioare.

Această aeronavă este destinată misiunilor de apărare și de atac la sol. Ea este înarmată cu un singur tun GSh-23 sau 30 mm GSh-30. Încărcătura maximă este de aproximativ 3,7 tone. Există cinci puncte și două vârfuri pentru rachete și rezervoare de combustibil. JF-17 are dincolo de capacitatea de atac vizual. Arma sa principală sunt rachetele aer-aer cu rază medie de acțiune PL-12 / SD-10 cu radar-activare activă. De asemenea, aeronavele pot fi inarmate cu rachetele chinezesti PL-7, PL-8, PL-9 sau racheta americana AIM-9P, montate pe șine de aripă. JF-17 avion multi-rol poate purta, de asemenea, bombe ghidate cu laser. Aeronavele nu au capacități de realimentare în timpul zborului.

În 2013, Pakistanul a început producția de JF-17 Thunder (varianta 2) îmbunătățit. A îmbunătățit contramăsurile, capacitatea de realimentare în timpul zborului. De asemenea, acest avion de luptă poate folosi mai multe arme diferite.

Se propune o versiune twin-seat a acestui avion.

Sursa: http://www.military-today.com/aircraft/jf17_thunder.htm

Avioane de luptă

FC-1


O sistema auditivo periférico é constituído por estruturas sensoriais responsáveis pela audição. Ele abrange estruturas da orelha externa, orelha média, orelha interna e nervo vestibulococlear, descartando as vias auditivas localizadas no tronco encefálico e áreas corticais.

As estruturas periféricas da audição se localizam na região do osso temporal e, de modo geral, têm a função de inferir sobre a sensação auditiva. O sistema auditivo periférico consiste em:

 Orelha externa: pavilhão auricular, meato acústico externo e membrana timpânica
 Orelha média: cavidade timpânica, cadeia ossicular e músculos e ligamentos da orelha média
 Orelha interna: cóclea
 Nervo vestibulococlear: ramo coclear

Orelha externa

De forma simplificada, a orelha externa atua como um funil, direcionando as vibrações sonoras para o tímpano. O pavilhão auricular é responsável pela captação da onda sonora, a qual é conduzida pelo meato acústico externo até atingir a membrana timpânica. O som faz com que a membrana timpânica vibre, iniciando a transdução da energia sonora em energia mecânica.

 Pavilhão auricular

É uma estrutura de cartilagem ligada a uma pequena porção de tecido adiposo. Suas estruturas cartilaginosas são formadas pela hélice, tubérculo da orelha, concha da orelha, anti-hélice, fossa triangular, escafa, trago e incisura intertrágica. O lóbulo, parte inferior do pavilhão, é a única estrutura composta por tecido adiposo.

Além de captar a onda sonora, o pavilhão auricular também contribui para localização do som, uma vez que a reflexão das ondas nas dobras das cartilagens ajudam o cérebro a determinar a direção deste.

 Meato acústico externo

É uma estrutura em forma de tubo que possui um terço lateral cartilagíneo e dois terços mediais ósseos. A porção cartilagínea é contínua com a cartilagem do pavilhão e a porção óssea pertence à região escamosa e timpânica do osso temporal.

Além de conduzir a onda sonora, O MAE também é responsável pela proteção da membrana timpânica, mantendo o equilíbrio da umidade e da temperatura necessárias à preservação de sua elasticidade.

 Membrana timpânica

É uma estrutura formada por uma fina camada de tecido conjuntivo cartilaginoso, sendo recoberta por pele e mucosa. Ela é composta por duas porções: a parte flácida e a parte tensa. Além disso, externamente é possível observar o triângulo luminoso e a projeção do cabo do martelo.

Orelha média
A orelha média é uma cavidade escavada na parte petrosa do osso temporal, a qual se comunica anteriormente com a laringe, por meio da tuba auditiva, e posteriormente com o processo mastoide do osso temporal. Ela é preenchida por ar e abriga os ossículos da audição, sendo eles o martelo, a bigorna e o estribo. Essa cadeia ossicular age como uma alavanca, transmitindo e amplificando as ondas sonoras na forma de energia mecânica, até que esta chegue na cóclea por meio da fixação do estribo na janela oval.

 Ossículos

São eles o martelo, a bigorna e o estribo. Tais ossículos articulam entre si e são responsáveis por amplificar a onda sonora, por meio do efeito de alavanca. Esse efeito leva em consideração principalmente a articulação incudomalear (martelo-bigorna), a qual gera um ganho mecânico de 1,3x que, somado a outros mecanismos de amplificação da orelha média, proporciona um ganho acústico de 27 a 35 dB.

 Músculos da orelha média

Os músculos da orelha média são o estapédio e o tensor do tímpano. A contração de tais músculos, frente a sons muito intensos, é responsável principalmente pela proteção da orelha média. Isso acontece porque a contração provoca o enrijecimento da cadeia ossicular, oferecendo uma oposição à passagem do som.

Orelha interna

A orelha interna é composta pelo órgão vestibulococlear, responsável pela audição e pelo equilíbrio estático-dinâmico do corpo. A cóclea, principal responsável pela função auditiva, é formada pelo labirinto ósseo, preenchido por um fluido chamado perilinfa (rico em sódio, Na+), e pelo labirinto membranoso, preenchido pela endolinfa (rico em potássio, K+). A diferença química entre esses dois líquidos é de extrema importância para a geração do impulso elétrico, o qual ocorre por meio da diferença de potencial entre estes íons. O labirinto ósseo é constituído por duas porções, a escala vestibular e a escala timpânica. Já o labirinto ósseo é constituído pela escala média, a qual possui a estrutura responsável pela transformação das ondas mecânicas em impulsos elétricos, o órgão de Corti.

 Órgão de Corti

É uma estrutura complexa formada pela membrana tectória, células de sustentação e células ciliadas, divididas em externas e internas. As células ciliadas externas, responsáveis pela amplificação do som, apresentam cílios em sua extremidade que contatam a membrana tectória. Tal contato influencia no padrão de vibração da membrana basilar, permitindo que as células ciliadas internas toquem a membrana tectória, gerando a despolarização e a produção do impulso nervoso. Ou seja, as CCI são as principais responsáveis pela sensação auditiva. Na sequência, o impulso nervoso é transmitido para as vias auditivas centrais por meio do nervo coclear, sendo processado e interpretado no córtex auditivo.

Sistema auditivo
Audiologia

Sistema auditivo periférico


Janin may refer to:

People
 Janin Lindenberg (born 1987), German track and field athlete
 Janin Reinhardt (born 1981), German television presenter and actress
 Albert Stanley Janin (1881-1931), U.S. hydro-airplane inventor
 Jules Janin (1804-1874), French writer and critic
 Maurice Janin (1862-1946), French general
 Michael Janin, DC Comics comic book artist
 Pascal Janin (born 1956), French footballer and football manager
 Raymond Janin, (1882-1972), French Byzantinologist
 Zuzanna Janin (born 1961), Polish visual artist and actor

Places
 Jenin, Palestinian city
Janin, Kuyavian-Pomeranian Voivodeship (north-central Poland)
Janin, Podlaskie Voivodeship (north-east Poland)
Janin, Masovian Voivodeship (east-central Poland)
Janin, Pomeranian Voivodeship (north Poland)
 Stary Janin

See also
Jenin (disambiguation)
Janin Plot, a biochemical visualisation method

Janin


is an American football video game developed and released by Tecmo. Originally released as an arcade game in 1987, the game features a large dual screen cabinet with up to four players between two fictitious teams. A port for the Nintendo Entertainment System was released in 1989 and was the first console game to include real National Football League players, via a license from the NFL Players Association. A Game Boy version developed by Sculptured Software followed in 1991. The NES version was extremely popular, spawning various sequels, starting with 1991's Tecmo Super Bowl. The NES original has been cited as one of the best sports video games ever made. The NES and arcade versions have been re-released (without the NFLPA license) for various platforms, including mobile phones, the Virtual Console, the NES Classic Edition, and Nintendo Switch.

Gameplay
The original arcade version is distinguished by a large two-monitor cabinet, support for up to four players, and the ability to break tackles. Only two fictional teams can be chosen: the Wildcats and the Bulldogs. Its 2D graphics are more advanced than the NES version, with a larger color palette and more detailed sprites.

The NES version allows two players to play rather than the arcade's four players. The player can choose between three modes: one-player, two-player, and coach. In one-player mode, the player picks a football team and plays against the computer. After every game that the player wins, it is given a password to continue their quest for the championship and the computer picks another team to play as, and the player stays with the original choice. In the two-player and coach modes, the player and another human will play one game but the players only choose the plays in the coach mode (which cannot be done in the arcade version).

In both versions, the playbook consists of only four offensive plays. When on defense, a player selects a play based on the anticipation of the offense's choice; if chosen correctly, it results in a collapse of the offensive line and well-covered receivers, therefore setting up either a potential sack or an interception.

Although featuring the names, rosters, and statistics of real National Football League (NFL) players from a mix of the 1987 and 1988 seasons, the gameplay limits how closely the video game players mimics real-life players. Unlike standard American football rules which have 11 players on each team, the arcade version only allows ten players on the field at a time and the NES version only allows nine for each. The offense tries to avoid the defense, and the defense tries to either avoid blockers, tackle the ball carrier, or intercept a pass.

Teams
Tecmo Bowl contains twelve teams, each equipped with four plays. Most teams have two running plays and two passing plays. The exceptions are San Francisco and Miami, who have three passing plays and one running play.

Tecmo was not able an obtain an NFL league license to use real team names, as that had been given to LJN's NFL video game for the NES. As a result, the teams in the game are identified solely by their home city or state. However, through the NFLPA license, each roster mimics that of the NFL team based out of the same city or state. Tecmo Bowl only uses players from twelve of the best and most popular teams of the time.

The teams featured in the game are Indianapolis, Miami, Cleveland, Denver, Seattle, Los Angeles (Raiders), Washington, San Francisco, Dallas, New York (Giants), Chicago, and Minnesota.

Each team has a different level of effectiveness based on its personnel and play selection.

Two NES versions were released in the U.S. The first is identified by its black and gold seal of quality, Eric Dickerson as running back, and Albert Bentley as a kick returner for Indianapolis. The second is identified by its white and gold seal, Albert Bentley as running back, and Clarence Verdin as a kick returner. One year later, the Famicom version has many roster changes (from the same twelve teams available in the North American version) to reflect being released during the real 1990 NFL season.

Re-releases

Reception and legacy
Sinclair User reviewed the arcade game in 1988, scoring it 8 out of 10. They called it a "superb" game that significantly improved on earlier American football games such as 10 Yard Fight (1983).

In the September 1997 issue of Nintendo Power, twelve staff members voted in a list for the top 100 games of all time, putting Tecmo Bowl at 30th place. Both GameSpot and Time have also listed Tecmo Bowl for the NES in their lists of all-time greatest video games. Time noted that the arcade-like controls and "quasi-realistic teams and players" made it a "breakout hit that's still fun to pick up and play to this very day". Game Informer placed the game 38th on its top 100 video games of all time in 2001.

,  units in the Tecmo Bowl series had been sold worldwide.

Bo Jackson character
Bo Jackson's character in Tecmo Bowl was called the "greatest video game athlete of all-time" by ESPN and USA Today. Some gamers claimed that Jackson's character could run for as many as 1,000 yards in a single game.

TechTimes noted that the game's character of Bo Jackson was "[a]bsolutely, positively—and absurdly—unstoppable," reflecting the real Jackson's extraordinary athletic abilities. Players considered using Jackson as effectively cheating within the game. Lawrence Taylor's character was used similarly on defense.

See also
Gridiron Fight (1985 arcade game) – American football game by Tehkan (before it was known as Tecmo), a precursor to Tecmo Bowl.
NFL (video game) – contemporary NES game developed by Atlus, featuring real NFL teams but no real NFL players.
Retro Bowl (2020 video game) – American football game developed by New Star Games, feautring gameplay and graphics directly inspired by Tecmo Bowl.

References

External links

 Tecmo Bowl
 Tecmo Bowl

1987 video games
Arcade video games
Game Boy games
Mobile games
Nintendo Entertainment System games
PlayChoice-10 games
Sports video games set in the United States

Koei Tecmo franchises
Video games developed in Japan
Video games scored by Keiji Yamagishi
Virtual Console games for Nintendo 3DS
Virtual Console games for Wii U
Multiplayer and single-player video games
Nintendo Switch Online games

Tecmo Bowl


Rodrigo Germade (Cangas do Morrazo, 23 de agosto de 1990) é um canoísta espanhol, medalhista olímpico.

Carreira

Germade conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova de K-4 500 m, ao lado de Saúl Craviotto, Marcus Walz e Carlos Arévalo com o tempo de 1:22.445 minuto.

Canoístas olímpicos da Espanha
Canoístas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Rodrigo Germade


«نيفر توو ليت»  أو «لم يفت الأوان» هي أغنية بوب الرقص من تأليف وإنتاج فريق الإنتاج البريطاني ستوك أيتكين واترمان على ألبوم كايلي مينوغ الثاني إنجوي يورسلف (1989). أعيد تسجيلها لاحقا على ألبوم كايلي الأوركسترائي التجميعي، آبي رود سيشنز، في عام 2012.

مراجع

أغان منفردة في 1989

أغاني 1989
أغاني كايلي مينوغ
أغان كتبها مات إيتكن

نيفر توو ليت


Donkosakker (, , (, )) er kosakker, som bosatte sig langs floden Dons mellemste og nedre løb. Donkosakkerne er utvivlsomt den største og mest legendariske kosakgruppe, og formodentlig også de mægtigste, især takket være deres indsatser i krige og hvordan de er blevet omtalt i litteratur.

Donkosakkerne opstod som gruppe i begyndelsen af 1500-tallet på landområderne ved floden Don, hvor de endnu i dag har deres tyngdepunkt i millionbyen Rostov ved Don og sin egen hovedstad Novotjerkassk (). Deres oprindelige hovedstad var Starotjerkassk (), hvor meget af det gamle donkosakiske fortsat eksisterer, så som kirker og museer.

Omkring år 1800 stillede donkosakkerne 70.000 mand til den kejserlige russiske armés kamp mod Napoleon.

Donkosakkernes modstand mod den bolsjevistiske magtovertagelse i 1917 (oktoberrevolutionen) førte til bitre kampe under den russiske borgerkrig. Kosakkerne kæmpede på de kontrarevolutionære hvide styrkers side. Efter deres nederlag udstedte Jakov Sverdlov et dekret den 24. januar 1919 om deportation og henrettelse af de kontrarevolutionære støtter blandt doskosakkerne. Dekretet medførte deportation eller henrettelse af 300.000 til 500.000 donkosakker.

Der findes i dag omkring 156.000 Donkosakker.

Kendte donkosakker
 Mikhail Sjolokhov – vinder af Nobels litteraturpris
 Aleksandr Solzjenitsyn – vinder af Nobels litteraturpris
 Stenka Rasin – leder af kosakoprøret 1670-71
 Jermak Timofeevitj – udforsker af Sibirien
 Jemeljan Pugatsjov – leder for kosakoprøret 1773-74

Referencer

Litteratur
 V.L. Genis: «Raskazacwanie w Sowjetskoi Rossii», i: Voprosy Istorii 1994/1.
 Dimitri Wolkogonow: Lenin. Utopie und Terror. Econ 1996, .

Eksterne henvisninger

 Donkosakk-museet i Novotsjerkassk

Kosakker
Ruslands historie

Donkosakker


Yas er en kunstig ø i Abu Dhabi i de Forenede Arabiske Emirater. Fra nord til syd er den 7,7 kilometer lang, og er 6,2 km på det bredeste sted. Den dækker et areal på 25 km2.

På øen ligger blandt andet den store racerbane og motorsportsanlæg Yas Marina Circuit, hvor der siden  er blevet kørt Formel 1-løbet Abu Dhabis Grand Prix. Verdens største indendørs forlystelsespark, Ferrari World, ligger også på Yas.

Eksterne henvisninger

 Yas' officielle hjemmeside

Abu Dhabi
Øer

Yas