Parmenion (født 400 f.Kr., død 330 f.Kr.) var en makedonsk general, som tjente under Filip 2. af Makedonien og senere hans søn Alexander den Store. Parmenion var en af begges bedste og mest loyale generaler. Under slaget ved Gaugamela styrede Parmenion den makedonske venstre flanke. På trods af at de var i undertal, holdt de flanken, indtil Alexander ankom og jog perserne væk.

Befrielsen af de græske byer
I 336 sendte Filip Parmenion til Anatolien (som på det tidspunkt var under kontrol af det achæmenidiske rige) med en hær på 10.000 soldater. Målet var at befri de græske byer i Anatolien. Men i efteråret 336 døde Filip og blev erstattet af sin unge søn Alexander.

Referencer

Makedonien i antikken
Generaler

Parmenion


La  (, abrégé ) est une conférence épiscopale de l'Église catholique qui réunit les ordinaires du Brésil.

Elle fait partie du Conseil épiscopal latino-américain (CELAM), avec une vingtaine d'autres conférences épiscopales.

Membres

Historique

La conférence a été fondée le  à Rio de Janeiro. En 1980, elle est le « plus grand regroupement épiscopal au monde », selon les mots du pape  dans son discours à Fortaleza.

Sanctuaires
La conférence épiscopale a désigné six sanctuaires nationaux :
 le sanctuaire Saint-José-de-Anchieta d'Anchieta, désigné en 2015 ;
 dans l'État de São Paulo :
 la cathédrale-basilique Notre-Dame-d'Aparecida d'Aparecida, désignée en 1983 ;

 le sanctuaire du Sacré-Cœur-de-Jésus d'Itu dans l' ;
 à Rio de Janeiro :
 la basilique Notre-Dame-du-Rocher ;
 le sanctuaire Notre-Dame-de-Lorette, désigné en 1970.

Références

Liens externes
 .
 .

Bresil
Catholicisme au Brésil

Conférence nationale des évêques du Brésil


Huygens–Fresnel prensibi  Hollandalı fizikçi Christiaan Huygens ve Fransız fizikçi Augustin-Jean Fresnel'dan adını alan dalga yayılımı ile ilgili konuda geçerli ilkedir.

Işığı dalga olarak tanımlayan Huygens, dalganın ulaştığı her noktanın yeni bir dalga kaynağı gibi davrandığını ve yarım küre yüzeyli dalgalar yaydığını söylemiştir. Bu yarım küre yüzeyli dalgaların zarfı dalga cephesini, zarfa dik olarak çizilen doğrultu da dalganın ilerleme yönünü vermektedir.
Sakin su dalgalarını bir direğe ya da yolu üstünde iken başka engellere çarptığı andaki durumunu gözlemlediyseniz dalgaların direğin gölgesini oluşturmak yerine onun etrafına doğru büküldüğünü görmüşsünüzdür. Bu davranış sadece su dalgalarında değil ses dalgaları, elektromanyetik dalgalar ve bunlar gibi bazı dalgalarda da gözlenebilir. Yansıma ve kırılma yasaları deneysel olarak ışığın dalga teorisinden çok önce bulunmuştur. Buradan yola çıkarak ışığın dalga modeli ile ilgili olduğu sonucuna varırız. Christian Huygens ve 1678'de ışığın bir parçacıktan daha çok bir dalga hareketi olduğunu kabul etmiştir. Bu ilke belirli bir zamanda bilinen bir dalga cephesi şeklini kullanarak daha ileri bir zamanda dalga cephesini bulmaya yarayan bir yöntemdir. Dalga cephesi üzerindeki her nokta her yöne doğru yayılan ve ilk dalga ile aynı hıza sahip ikinci dalgaların oluşumu olarak düşünülebilir. Huygens'ın yasası ile alacağımız tüm sonuçları Maxwell denklemleri ile de bulabiliriz. Yani Huygens ilkesi bağımsız bir ilke değildir. Çünkü Maxwell denklemlerinin en çarpıcı öngörüsü ışık hızı ile boşlukta yayılan elektromanyetik dalgaların varlığını ortaya koymasıdır. Yani ışığın elektromanyetik dalga olduğunu kanıtlamasıdır. Huygens tarafından da öne sürülen bu ilke yardımıyla yansıma ve kırılma yasaları daha gelişmiş bir şekilde öğrenilebilir.Light2  şekildeki gibi başlangıçta birinci dalga cephesi kaynaktan dışarı doğru ilerlemektedir. Belli bir zaman sonra dalga cephesinin nasıl bir hal alacağını bulmak istiyoruz. Dalganın hızı c olsun dalganın dt zaman içerisinde alacağı yol r=c.dt olur biz burada r=c.dt yarıcaplı çemberler çizelim bu çemberler ikinci dalga cephesini oluşturur.

Kaynakça

Bueche, Frederick.J. ; David.A.Jerda Ed.: Kemal Çolakoğlu,Fizik ilkeleri,Palme Yayıncılık,Ankara(2010)
Young, Hugn D. ; Roger A. Freedman ; Ed.: Hilmi Ünlü ; Çev.: Ahmet T. Giz, ve bşk.,Sears ve Zemansky'nin üniversite fiziği,Pearson Education Yayıncılık,12. baskı,İstanbul 2010
Longhurst RS,Geometrical and Physical Optics, Longmans [London],2nd Edition (1968)
temel fizik paul m. fishbane,stephen gasıorowicz,stephen t.thomton;ya. haz:cengiz yalçın arkadaş yayınevi 2008 3.baskı

Dış bağlantılar
 Huygens' Prinsibi, MathPages
 Java refraction-reflection

Dalga mekaniği
Kırınım
Optik

Huygens-Fresnel ilkesi


Luigi (Louis) Abbiate (* 4. Januar 1866 in Monaco; † 23. Juli 1933 ebenda; auch in Vence) war ein monegassischer Komponist, Cellist und Musikpädagoge.

Leben

Kindheit und musikalische Ausbildung, 1866 bis 1887
Abbiate entstammte einer musikalischen Familie. Sein Vater war Hornist und auch seine Mutter stammte aus einer musikalischen Familie. Er zeigte früh eine musikalische Begabung. Da seine Eltern früh starben, wurde er zunächst von Jesuiten aufgezogen. Er erhielt Klavier- und Orgelunterricht. Seinen ersten Cellounterricht erhielt er von einem Cellisten des Orchestre du Casino de Monte-Carlo. Im Alter von 12 hatte er bei geistlichen Feierlichkeiten seine ersten Auftritte. Er übernahm den Organistendienst an der "Chapelle de la Visitation". Im Casino lernte er das Repertoire der Orchestermusik kennen. Sein Onkel schrieb ihn 1879 im Turiner Konservatorium ein. Hier studierte er Cello bei Carlo Casella (1834–96), dem Vater Alfredo Casellas. Mit fünfzehn Jahren erhielt er am Konservatorium zwei erste Preise, in den Fächern Violoncello und Harmonielehre. In Turin debütierte er als erster Cellist im Teatro Alfieri und im Teatro Balbo. 1882 ging er nach Paris. Dort besuchte er die Klasse von Auguste-Joseph Franchomme. Nach dessen Tod unterrichtete ihn Jules Delsart. Um sein Studium zu finanzieren, spielte er in Cafés, auf Bällen, in kleinen Theatern und bei Konzerten – zum einen bei den Concerts populaires de musique classique des Jules Pasdeloup, zum anderen in den Nouveaux concerts des Charles Lamoureux. 1887 verließ er mit zwanzig Jahren das Konservatorium mit einem ersten Preis im Fach Violoncello.

Konzerttätigkeit und Kompositionen von 1887 bis 1911
1889 kehrte er nach Monaco zurück und wurde dort Solocellist im Orchestre du Casino de Monte-Carlo. Hier spielte er die "großen" Komponisten seiner Zeit, wie Saint-Saëns, Lalo und Dvořák. 1891 ging er als Solocellist an die Opéra Comique nach Paris. Durch seinen Erfolg ermutigt, startete er eine Europatournee nach England, Deutschland, Russland und in die Schweiz. Sein Ruf als "Paganini des Cellos" eilte ihm voraus. Geschätzt wurde seine klare, virtuose Brillanz, sein Sinn für Stil, sein angenehmer Ton, seine exquisite Phrasierung und die Reinheit seiner Intonation. Sein Repertoire umfasste Werke von Locatelli, Boccherini, Beethoven, Piatti, Lalo, Brahms, Saint-Saëns, Tschaikowski, Popper und anderen. Trotz seiner Erfolge als Solist widmete er sich der Komposition. Doch der von ihm gewohnte Erfolg blieb aus. 1895 schrieb er ein Cellokonzert. Luigi Abbiate wurde durch die Konzertdirektion Hermann Wolff in Berlin vertreten. Er hielt sich im Februar 1895 in Berlin auf. Am 13. Februar 1895 gestaltete er gemeinsam mit der Sängerin Marie Rost ein Konzert im Bechsteinsaal. Er spielte das Cellokonzert Nr. 1 a-Moll op. 33 von Camille Saint-Saëns und eine Bearbeitung der 2. Violinromanze von Ludwig van Beethoven. Am 23. Februar folgte an gleicher Spielstätte ein weiteres Konzert. Weiter spielte er in Berlin das Cellokonzert von Alfredo Piatti, eine Bearbeitung der Fantaisie Caprice von Henri Vieuxtemps und eine Cellosonate von Luigi Boccherini. Am 6. April spielte er in einer Soiree in der Salle Érard in Paris das Cellokonzert e-Moll von David Popper, die 2. Romanze von Beethoven, eine Elegie von Saint-Quentin, Ungarische Tänze von Johannes Brahms, eine Tarantella von Piatti und eine Sonate von Locatelli. Am 20. Februar 1896 spielte er vor einer größeren Europatournee sein letztes Konzert in der Salle Érard mit den Cellokonzerten von Édouard Lalo und Saint-Saëns und weiteren Stücken von Goltermann, Popper, Davidoff und Piatti. Eine weitere Abschiedssoiree veranstaltete er im Januar 1899 in der Salle Erard vor einer Konzerttournee durch Russland mit Auftritten in Sankt-Petersburg und Moskau. Dieses Mal standen Cellokonzerte von Boccherini, Lalo und Dvořák auf dem Programm. Ergänzt wurde das Programm durch die Aufführung von diversen von Abbiate komponierten Liedern auf Texte von Paul Verlaine, Valentin und Ossip Mandelstam, die von den Sängerinnen Daraut und Maugiére vorgetragen wurden. Am 27. April und am 11. Mai 1900 spielte er in der Salle Fétes de Journal in Paris Trios mit dem Pianisten André Bloch und dem Geiger Jules Charles Pennequin (1864–1914).  Sie spielten Werke von Franz Schubert, Léon Boëllmann, Saint Saens, Mozart, André Gedalge und Brahms. Gegen Ende des Jahres 1900 veröffentlichte er eine Celloschule, Nouvelle méthode complète pour violoncelle, die großen Anklang fand. Am 1., 15. und 29, März spielte er Kammermusik mit André Bloch und dem Geiger George Enescu. Am 21. Februar, 7. und 21. März 1901 konzertierte er mit Ricardo Viñes und dem Geiger Henri Sailler. 1901 veröffentlichte er beim Musikverleger Enoch in Paris neben einem Streichquartett und einer Cellosonate die Préludes et fugues pour violoncelle seul [Präludien und Fugen für Violoncello solo]. Des Weiteren verlegte er bei Evette et Schaeffer ein Largo und ein Scherzino für Fagott und Klavier. Am 9. Februar 1902 spielte Abbiate sein Cellokonzert bei den Concerts Lamoureux. Doch das Publikum, das sich während der Aufführung unterhielt, und die Kritiker lehnten das Werk vehement ab. Dies veranlasste Abbiate, Paris zu verlassen und zunächst nicht mehr zurückzukehren. Er reiste nach England, Russland und Italien. Unter dem Eindruck der Uraufführung von Debussys Pelléas et Mélisande schrieb er 1902 A propos de Pelléas et Mélisande. 1904 veröffentlichte er bei Leduc die Suite für Violoncello und Klavier und in der Edition mutuelle seine zweite Klaviersonate. Am 26. Oktober, 9. November und 15. Dezember 1905 gab er in London eine Konzertreihe mit drei Konzerten in der Bechstein Hall mit dem Klavierbegleiter Ernesto Vannuccini. In den folgenden Monaten lebte er in der Stadt, wo er weiterhin Konzerte gab und unterrichtete. So gab er 1906 gab er mehrere Konzerte, so in der Queen's Hall am 9. Mai mit dem Cellokonzert Nr. 2 in e- moll op. 24 von Popper. In Mailand wurde er 1906 Solocellist an der Scala. Hier spielte er mit Arturo Toscanini. 1907 folgte die Veröffentlichung der Suite d-moll für Cello und Klavier op.16 bei Leduc.

1909 gründete er das Abbiate-Quartett, zusammen mit Gino Nastrucci und Segré und G.Albisi. In einem Wettbewerb der Amici della Musica erhielten sie die Goldmedaille. Zur gleichen Zeit gründete er auch eine Vereinigung moderner Komponisten. Seine symphonische Dichtung Illuminations errang eine gewisse Anerkennung.

Zeit in Russland, 1911 bis 1920
1911 war er Jurymitglied beim Cellowettbewerb zum fünfzigjährigen Bestehens der kaiserlich-russischen Musikgesellschaft in Moskau. Auf Grund der erfolgreichen Celloschule und seiner Karriere als Solist erhielt er 1911 einen Ruf ans Sankt Petersburger Konservatorium zur Leitung einer Violoncelloklasse. Der Direktor Alexander Glasunow berief ihn auf die Empfehlungen Camille Saint-Saëns, Jules Massenets und Gabriel Faures hin, die alle Abbiates Kunstfertigkeit im Cellospiel sehr schätzten. In Russland lernte er seine Frau kennen und gründete eine Familie. Auch zum Komponieren hatte er genügend Freiräume. Doch die Revolution beendete diese angenehmen Jahre. Es gibt Hinweise, dass er 1918 in Kostroma lebte und unterrichtete. 1920 darf er das Land verlassen, verlor aber fast seinen ganzen Besitz. Nur sein Cello und einige Manuskripte konnte er retten.

Letzte Jahre nach der Rückkehr aus Russland bis zu seinem Tod, 1920 bis 1933
Abbiate war unter den französischen Staatsbürgern, die am 27. und 28. April 1920 in Finnland einreisten und über England, dann wieder nach Frankreich gelangten. In Le Menestrel vom 20. Juli 1920 schrieb er den Artikel La Musique en Russie sous le régime bolchevique über die Musik im bolschewistischen Russland.  Es folgten schwere Jahre, während derer er seinen Sohn verlor. Auch musikalisch machte er eine schwierige Zeit durch. Er tingelte durch kleine Konzertsäle an der Côte d'Azur. 1922 wurde in Monaco eine Städtische Musikschule, die Ecole Municipale de Musique, eröffnet, die heutige Academie Rainier III. Er wurde ihr Direktor und fand auch wieder Zeit zum Komponieren. Am 16. Januar 1924 gestaltete Abbiate im Theatre Victor-Hugo in Monte Carlo eine Matinee mit dem Pianisten Lucien Jourdan und der Schauspielerin Marguerite Maze. Abbiate starb in Vence am 23. Juli 1933.

Werke (Auswahl)

Werke mit Opuszahl
 Villanelle op. 2 für Oboe und Orchester
 Cellosuite Nr. 1 op. 5, publiziert 1905 bei A. Leduc in Paris
 Les elfes [Die Elfen], poème symphonique [Sinfonisches Dichtung] op. 7
 Streichquartett op. 8
 Cellosonate Nr. 1 g-moll op.12  I Scherzo II Larghetto con moto III Finale, quasi serenata
 Klaviersonate Nr. 1 B-Dur op. 15
 Suite in b-moll für Cello und Klavier nach dem Intermezzo Nr. 2  von Heinrich Heine,1907 publiziert bei A. Leduc in Paris
 Klaviersonate Nr. 2 E-Dur op. 17, 1904 publiziert bei Edition mutuelle in Paris
 Klaviertrio C-Dur op. 18
 Illuminations op. 25 Symphonische Dichtung
 Toccata für Klavier op. 31
 Klaviersonate Nr. 3 op.34 es-moll 'Elegiaque'  I Allegro ma non troppo II Tema con variazioni III Allegro vivace
 Cellokonzert d-moll op. 35 Cellokonzert
 Préludes études für Violoncello op. 37
 Cellosonate Nr. 2 op. 39, 1920 I Allegro con brio II Andantino III Allegro vivace,
 Sonatine pour piano et violoncelle [Sonatine für Violoncello und Klavier] op. 43 Cellosonate
 Volutes et meandres [Voluten und Mäander], drei Klavierstücke op. 45
 Préludes études für Violoncello op. 47
 Klaviersonate Nr. 4 Quasi Sonatine op. 48; publiziert bei Hayet, 1925
 Sonatine pour piano et violoncelle [Sonatine für Violoncello und Klavier] op. 53 Cellosonate
 Violinsonate B-Dur op. 57, 1925 publiziert bei Ch.Hayet in Paris
 Préludes études für Violoncello op. 58
 Sonatine pour piano et violoncelle [Sonatine für Violoncello und Klavier] op. 59 Cellosonate
 Sonatine pour piano et violoncelle [Sonatine für Violoncello und Klavier] op. 61 Cellosonate
 Bouquet op. 61 a; Mélodie;  Incipit: Rose, chrysanthème; Text: Lucien Forges

 Bergerette op. 61 b; Mélodie;  Incipit: Si jouvre la volière; Text: Lucien Forges
 Klaviersonate Nr. 5 op. 64, 1914
 Klaviersonate Nr. 7 c-Moll op. 74 De Profundis
 Trois préludes op.78 I Andantino II Assai vivo III Vivace
 Trois préludes op.84 I Moderato II Allegretto vivace III Allegretto molto

 Drei Klavierstücke op. 87, 1918 I Prélude II Romance III Diabolique
 Ondines I op.88 a; Mélodie; Incipit: Plie tes ailes
 Ondines II op.88 b; Mélodie;Incipit: Quel rire aigu; Text: Lucien Forges
 Berceuse en songe Op. 94; Mélodie; Text: Lucien Forges
 Le songe d'or,  poème symphonique [Sinfonisches Dichtung] op. 95
 Concerto italien op. 96 für Klavier und Orchester
 Quatre préludes op. 97; I Pastorale II Barcarolle III Orientale IV Pirouette
 Duetto für Violoncello und Orgel op. 99, 1928 publiziert in Nizza bei P. Decourcelle
 Chants d'automne  [Herbstlieder] Op. 102; 4 Poèmes pour Ténor ou soprano [4 Gedichte für Tenor und Sopra];  Text: Maurice Canu; I.  Automne, Incipit: La brise aigre du soir; II.Les Etoiles, incipit: Que les étoiles sont loin ! III. Lassitude, incipit: Mon triste coeur IV.La toile, incipit: Le temps est comme une araignée
 Lamento op. 109 für Cello und Orchester  Fassung fürVioloncello und Klavier
 Monaecensis op. 110 für Klavier und Orchester
 Quatre préliudes op. 115 I Les Mouettes II Les Pénitents blancs III Fleurs d'amandiers IV Les Papillons blancs

Werke ohne Opuszahl
 Ave Maria für Bariton, Violine und Orgel, entstanden am 27. September 1899 in Paris, seinem Onkel Francesco Paolo Bellini gewidmet
 Burlesque, Duo
 Cellosonate g-moll 1890
 C'est l'extase langoureuse für Gesang und Klavier Text: Paul Verlaine
 Chant du matin, Duo
 Comme la voix d'un mort qui chanterait; Sérénade für Gesang und Klavier; Text: Paul Verlaine
 Elle avait un sourire d'ange; für Gesang und Klavier Text: Ossip Mandelstam
 Harfensonate
 Largo für Fagott mit Klavierbegleitung, 1901 publiziert bei Evette&Schaeffer in Paris
 Mademoiselle aux yeux d'opale,  Text: Ossip Mandelstam
 Drei Motetten für vier Stimmen im Stile Antico für vierstimmigen Chor (Sopran, Alt, Tenor, Bass)
 I Tribulationes civitatum in G-Dur
 II Beatus Laurentius Christi martyr C-Dur
 III  Peccavimus cum patribus nostris in e-Moll
 Or, s'enivrer seul est maussade, für Gesang und Klavier; Text: Ossip Mandelstam
 Petits Préludes Duo
 Préludes et fugues pour violoncelle, 1901 publiziert bei Enoch & Cie. in Paris
 Les sanglots longs des violons; Chanson d'automne: für Gesang und Klavier Text: Paul Verlaine
 Scherzino für Fagott und Klavier, 1901 publiziert bei Evette & Schaeffer in Paris
 Squelette, réponds moi; für Gesang und Klavier, Text: Victor Hugo
 Streichquartett F-Dur, 1901 publiziert bei Enoch in Paris
 Les tristesses au fond des coeurs; für Gesang und Klavier, Text: Ossip  Mandelstam,
 Über allen Gipfeln ist Ruh' für Gesang und Klavier; Text: Johann Wolfgang Goethe
 Va sans nul autre souci, Chanson für Gesang und Klavier, Text: Paul Verlaine

Lehrwerke

 Nouvelle méthode de violoncelle 1900

Er komponierte Kadenzen zu den Cellokonzerten von Haydn, Boccherini und Schumann. Er bearbeitete auch Werke anderer Komponisten für Violoncello und Klavier, wie das Album für die Jugend von Schumann.

Sein Kompositionsstil zeigt Merkmale von Spätromantik und Impressionismus.

Berühmte Violoncelloschüler Luigi Abbiates (Auswahl)
 Massimo Amfiteatrof (* 1907 in Paris; † 19. Dezember 1990 in Levanto)
 Naoum Benditzky (* 1901; † 1972) Cellist des Gordon String Quartet
 Nikolai Graudan (* 1896 in Liepāja; † 19. Dezember 1964 in Moskau)
 N.N. Karinskij; Dozent an der Musikhochschule Brest
 Matwei Genrichowitsch Maniser (* 1891 in Sankt Petersburg; † 20. Dezember 1966 in Moskau); Bildhauer, Direktor der Russischen Akademie der Künste
 Grigorij Iljitsch Pekker (* 1905 in Pawlohrad; † 1983 in Nowosibirsk); Violoncelloprofessor in Novosibirsk (1957 bis 1983)
 Gdal Saleski (* 1898 in Kiew; † 1966 in Los Angeles) ukrainischer Cellist und Komponist
 Ludwig Kasimirowitsch Schtrassenburg (* 1898 in Mykolajiw; † nicht bekannt)
 Alexander Schtrimer (* 1888 Rostow am Don; † 1961 Leningrad) Professor für Violoncello am Konservatorium in Leningrad

Rezeption und Gedenken
Am 14. November 1934 veranstaltete das Comité des Amis de Louis Abbiate mit den Präsidenten Alfred Cortot und Pierre Monteaux in der Salle de l'Ecole Normale de Musique ein Festival Louis Abbiate zum Gedenken des Komponisten und Cellisten.

Literatur

 C. Polack: Louis Abbiate – Notes biographiques (con l'elenco delle opere) Biographische Aufzeichnungen (mit Werkverzeichnis)
 Pier Maria Capponi: Abbiate, Luigi(Louis). In: Dizionario Biografico degli Italiani. Band 1, Istituto della Enciclopedia Italiana, 1960 Istituto dell'Enciclopedia Italiana

Notenausgaben
 Louis Abbiate: Trois pièces pour piano. [Drei Klavierstücke]; I. Prelude; II. Romance; III. Diabolique (1918). Edition Jobert, Paris, .
 Louis Abbiate: 4ème Sonate pour piano. [Klaviersonate Nr. 4]. Edition Jobert, Paris, .

Einspielungen
 Louis Abbiate: Cellosonate Nr. 2 C-Dur op.39; Cellosonate Nr. 1 g-moll op.12; Dimitry Markevitch; Violoncello; Bernard Ringeissen, Klavier; 1978; Calliope CAL 1862
 Louis Abbiate: Trois pièces pour piano [Drei Klavierstücke] op. 87; Quatorze Préludes [14 Preludes]; op.78 Nr. 1–3, op.84 Nr. 1–3, op.97 Nr. 1–4, op.115 Nr. 1–4; Toccata op.39; Annie d'Arco; Calliope CAL 1863
 Louis Abbiate: 3. Klaviersonate op.34 "Elegiaque"; Bernard Ringeissen, Klavier; Calliope CAL 1872
 Louis Abbiate: Monaecensis op.110 für Klavier und Orchester; Marcelle Bousquet; Orchestre du Théâtre National de l'Opéra de Monte-Carlo; Ltg.: Richard Blareau; Ecce musica CM 306
 Louis Abbiate: Concerto italien für Klavier und Orchester op.96; Marcelle Bousquet;V Orchestre du Théâtre National de l'Opéra de Monte-Carlo;Ltg. Louis Frémaux; Ecce musica CM 306
 Louis Abbiate: 7. Klaviersonate c-moll op.74 "De profundis"; 8. Klaviersonate c-moll op.79 "Liturgique"; Marcelle Bousquet; Ecce musica CM 307
 Louis Abbiate: Deux Poèmes Symphoniques: Les elfes, Le songe d'or; Cellokonzert d-moll op.35; Eliane Magnan; Violoncello; Orchestre du Théâtre National de l'Opéra de Monte-Carlo; Ltg. Louis Frémaux; Ecce musica CM 312
 Louis Abbiate: Préludes et Fugues. In: Mystery Fugue. Peter C. Dzialo; Violoncello; Lonely Peaks Records

Weblinks

Noten

In Bibliotheken

BnF; Bibliothèque nationale de France
 Louis Abbiate Seite mit Kurzbiografie und Auflistung der 48 Dokumente in der BnF, darunter 41 Notenausgaben

Internetculturale.it
 Cellokonzert op.35; Klavierauszug
 Cellosonate
 Scherzino für Fagott und Klavier

RISM
 Luigi Abbiate bei Répertoire International des Sources Musicales

Sonstiges
 Louis Abbiate Seite des Comité National des Traditions Monégasques, Monaco; Kurzbiographie mit Diskographie und Tonbeispielen (französisch)
 Clara Laurent: Louis Abbiate. Un musicien monégasque à redécouvrir! Artikel in der La Gazette de Monaco vom 8. Juli 2016 zum 16ème Festival de Violoncelle de Callian (französisch)

Digitalisate

Einzelnachweise

Monegasse
Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Cellist
Musikpädagoge
Geboren 1866
Gestorben 1933
Mann

Luigi Abbiate


Ștefan Șura (n. 1878, Săcel, județul Hunedoara – d. secolul al XX-lea, Săcel, județul Hunedoara) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918  ..

Biografie
A urmat școala primară, lucrând toată viața în agricultură, fiind plugar. A participat și la război, ulterior devenind primar al satului .

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918, Ștefan Șura a fost delegat al Cercului electoral Hațeg .

Recunoașteri

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8 8141-90-7.

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu-Mureș, 1993.
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998.
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015.

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații
http://centenarulromaniei.ro/delegatii-alesi-ai-romanilor-din-transilvania-adunarea-nationala-1-decembrie-1918-alba-iulia

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
 Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1878
Decese în secolul al XX-lea
Agricultori români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Oameni din județul interbelic Hunedoara

Ștefan Șura


Gliese 49 (GJ 49 / HIP 4872) es una estrella en la constelación de Casiopea.
Visualmente se localiza 106 minutos de arco al norte de la brillante γ Cassiopeiae.
De magnitud aparente +9,56, no es observable a simple vista.
Está situada, de acuerdo a la reducción de los datos de paralaje de Hipparcos (100,40 ± 1,52 milisegundos de arco), a 32,5 años luz del sistema solar.

Gliese 49 es una enana roja de tipo espectral M1.5V.
Mucho más tenue que el Sol, tiene una luminosidad bolométrica —que incluye la luz infrarroja emitida— equivalente al 5,0 % de la luminosidad solar; es, sin embargo, mucho más luminosa que otras enanas rojas más próximas como Próxima Centauri o Wolf 359.
Tiene una temperatura efectiva de 3454 ± 50 K.
Su masa equivale al 57% de la masa solar y tiene un radio igual a 2/3 partes del radio solar.
Gira sobre sí misma con una velocidad de rotación proyectada de 2,5 km/s, lo que conlleva que su período de rotación no supera los 13,4 días.
Presenta un contenido metálico parecido al del Sol, siendo su índice de metalicidad [M/H] = +0,03.
Si bien no se conoce su edad con exactitud, ésta es inferior a 250 millones de años.

Gliese 49 comparte movimiento propio con la enana roja fulgurante V388 Cassiopeiae.
La separación visual entre ambas es de 295 segundos de arco, lo que implica que la distancia real entre ellas es de más de 2900 UA.
Ambas estrellas están relacionadas con la corriente de estrellas de las Híades.
La corta edad y los niveles de actividad cromosférica son consistentes con el hecho de que este sistema se halle en el núcleo joven del flujo de las Híades.

Referencias

Enanas rojas
Constelación de Casiopea

Gliese 49


Kalinowka () (ukrainische Entsprechung: Kalyniwka/Калинівка) ist ein russischer Ortsname:
 Kalinowka (Kaliningrad, Gurjewsk), Siedlung im Rajon Gurjewsk, Oblast Kaliningrad (Rodmannshöfen, Kreis Königsberg/Samland, Ostpreußen)
 Kalinowka (Kaliningrad, Tschernjachowsk), Siedlung im Rajon Tschernjachowsk, Oblast Kaliningrad (Aulowönen, 1938–1946 Aulenbach (Ostpr.) im Kreis Insterburg, Ostpreußen)
 Kalinowka (Chomutowka), Dorf im Rajon Chomutowka, Oblast Kursk
 Kalinowka (Artjuchowka), Weiler im Rajon Prjamizyno, Oblast Kursk
 Kalinowka (Tim), Dorf im Rajon Tim, Oblast Kursk
 Kalinowka (Schelesnogorsk), Dorf im Rajon Schelesnogorsk, Oblast Kursk
 Kalinowka (Moskau), Dorf im Rajon Lenin, Oblast Moskau
 Kalinowka (Sudost), ein rechtsseitiger Zufluss der Sudost, im Einzugsgebiet der Desna, Russland

Kalinowka


فاطمة العبد الله (16 أكتوبر 1977 -)، ممثلة وإعلامية كويتية.

عن حياتها
خريجة جامعة الكويت بتخصص العلوم السياسية، وكانت بدايتها الإعلامية كمقدمة برامج في تلفزيون الكويت عام 2007، إلا أن المنتج والممثل نايف الراشد رشحها للمشاركة كممثلة بدور في مسلسل «شر النفوس» عام 2008 ثم واصلت العمل الفني في التمثيل والتقديم، وهي شقيقة الفنان حسين العبد الله،

حياتها الأسرية
تزوجت عدة مرات المرة الأولى من والد ابنها الأكبر فواز، وبعد أنفصالها تزوجت من المصور والمذيع «رائد الماجد» وانجبت منه إلا إنها انفصلت عنه في عام 2010، وفي عام 2013 خطبت للضابط «حمد الكندري» وتزوجا في 14 فبراير 2014.

تقديم البرامج
قدمت عدة مرات في أكثر من قناة ومن البرامج الذي قدمتها، برنامج «مساء الخير يا كويت» في فترة من الفترات على تلفزيون الكويت، وقامت بعام 2008 بتقديم برنامج «عيدكم مبارك» مع شقيقها حسين العبد الله على قناة سكوب وقامت بتقديم برنامج «بيتي» والذي بث على ذات القناة، وفي عام 2012 اتجهت إلى العمل في قناة فنون وقدمت برنامجي «ميلاد نجم» بموسمه الثاني  وفي ذات القناة قدمت بعام 2013 برنامج «مشوار» بشهر رمضان، ومع عودتها لقناة سكوب بنهاية عام 2013 قامت بتقديم برنامج «الساعة الثامنة» بمشاركة شقيقها حسين العبد الله.

أعمالها

من المسلسلات

من المسرحيات

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
خريجو جامعة الكويت
مذيعات كويتيات
ممثلات كويتيات
مواليد 1397 هـ
مواليد 1977

فاطمة العبد الله


Giovanni Dalmata (; c. 1440 – c. 1514), born Ioannes Stephani Duknovich de Tragurio, also known as Giovanni Duknovich di Traù in Italy and Ivan Stjepanov Duknović in Croatia, was a sculptor from Trogir, Dalmatia, who was mainly active in Rome, Hungary and his native country during the European Renaissance. Dalmata was, with Mino da Fiesole and Andrea Bregno, one of the leading sculptors in Rome in the second half of the 15th century.

Biography
He was born in Vinišće, a Dalmatian village (now a part of Marina) in Venetian Dalmatia around 1440. His father was Stjepan Duknović, a stonemason in Trogir. He came to Rome between 1460 and 1465 to work for Pope Paul II on the Palazzo di Venezia. Other works in and around Rome include the Tempietto of S. Giacomo in Vicovaro (near Tivoli), the tomb monuments of Pope Paul II in St. Peter's (now dismantled), the tomb of Cardinal Bartolomeo della Rovere in San Clemente, the tomb of Cardinal Bernardo Eroli (now in the Grotte Vaticane).

Around 1488–1490, Giovanni went to the Court of King Matthias Corvinus in Buda, where he stayed for a few years, mastering a number of works which were unfortunately all either destroyed or badly damaged (e.g. the Fountain of Hercules in Visegrád).

After his stay in Hungary, Giovanni Dalmata returned to Trogir (Traù in Italian) where he left a number of works, most important among those is the statue of St. John the Evangelist in the Orsini Chapel in Trogir Cathedral. He is also the creator of the sculpture of St. Magdalene in the Franciscan monastery of St. Anthony on the nearby Čiovo island and worked with Nicolò Fiorentino and Andrea Alessi on the Renaissance Cippico Palace in Trogir.

Around 1503, he was in Rome again, working on the tomb of the papal protonotary Lomellino. In 1509 he executed the tomb of the Beato Giannelli for S. Ciriaco in Ancona. Some documents of 1513 and 1514 refer to one "Magistro Joanni lapicida" in Trogir where he presumably died soon afterwards.

A newly discovered work (The Virgin and Child, a marble relief) was offered on auction in London's Katz gallery and bought for £250,000 by Trogir City Museum. The authenticity of this work must remain doubtful.

Sources
 Johannes Röll, Giovanni Dalmata, 1994.
 The Dictionary of Art, www.groveart.com, entry by Kruno Prijatelj

External links
 Page at Arcipelago Adriatico website
 Biography (in Croatian)

1440 births
1514 deaths
People from Marina, Croatia
Croatian sculptors
Republic of Venice sculptors
15th-century Italian sculptors
Italian male sculptors
16th-century Italian sculptors
Dalmatian Italians
History of Trogir

Giovanni Dalmata


ශ්‍රී ලංකාවේ නිවිතිගල කලාපයෙහි රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව  දැක්වීමේදී  එය නිවිතිගල, අයගම, කලවාන හා කහවත්ත  යන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශවලට අදාල රජයේ පාසැල් ලැයිස්තු වශයෙන් දැක්විය හැකිය.

නිවිතිගල අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

අයගම අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

කහවත්ත අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

කලවාන අධ්‍යාපන කොට්ඨාශය

ශ්‍රී ලංකාවේ නිවිතිගල කලාපයේ රජයේ පාසැල් ලැයිස්තුව


Kniphofia northiae es una planta herbácea de la familia Xanthorrhoeaceae. Es originaria del sur de África.

Descripción
Es una planta solitaria, con tallos simples, o rara vez, ramificada desde la base, alcanza un tamaño de hasta 1,7 m de altura. Las hojas dispuestas en una roseta en el ápice del tallo, son recurvadas, rígidas en la textura, de 0,5-1,5 m de largo, 3,5 a 12 cm de ancho, con el margen muy serrado. El escapo es grueso, de 200-300 mm de altura, en forma de racimo cilíndrico a ovoide, muy denso, de 100-200 x 50-60 mm, con las flores blanquecinas (típico) o rojo-anaranjado en la apertura cambiando a flores amarillas en Transkei. La fruta subglobosa, de 8 mm de largo.

Distribución y hábitat
Se encuentra en áreas de montaña a una altitud de 1 500-2 800 m en el césped o en las laderas pedregosas escasamente arboladas en la Provincia Oriental del Cabo, KwaZulu-Natal, Midlands y la región de Drakensberg y Lesoto oriental, con valores extremos en altitudes más bajas en el este del Cabo Transkei y cerca de Pietermaritzburg.

Taxonomía
Kniphofia northiae fue descrita por  John Gilbert Baker y publicado en Gard. Chron. 43, en el año (1891). 1889.
Sinonimia
Tritoma northiae (Baker) Skeels

Referencias

Enlaces externos

northiae

Kniphofia northiae


Giancarlo De Sisti (Roma, Italia, 13 de marzo de 1943), es un ex-futbolista italiano, se desempeñaba como centrocampista y también ejerció de entrenador. Es uno de los 20 jugadores que más partidos ha disputado en la historia de la Serie A.

Clubes

Jugador

Entrenador

Futbolistas de la Associazione Sportiva Roma
Futbolistas de la Associazione Calcio Firenze Fiorentina
Futbolistas de la selección de fútbol de Italia en los años 1960
Futbolistas de la selección de fútbol de Italia en los años 1970
Futbolistas de la selección de fútbol sub-21 de Italia
Futbolistas de Italia en la Eurocopa 1968
Futbolistas de Italia en la Copa Mundial de 1970
Entrenadores de fútbol de Italia
Entrenadores de la Associazione Calcio Firenze Fiorentina
Entrenadores del Udinese Calcio
Entrenadores del Ascoli Picchio Football Club 1898
Futbolistas de Roma

Giancarlo De Sisti


Laslos tema er en kortfilm fra 1997 instrueret af Claus Ploug efter eget manuskript.

Handling
Laslo spiller saxofon og har gjort det i mange år uden den store succes. Han har ikke noget sted at bo og driver rundt på små cafeer. Da han en aften møder den dejlige Nicole, som lige er kommet ind fra provinsen, forandres hans liv. Nicole vil gerne være sangerinde, og Laslo er hendes elsker og læremester. Nicole har talent for at synge og får hurtigt succes. Hun elsker og beundrer sin Laslo, og i begyndelsen synger hun kun sammen med Laslo, men inden længe får hun en stor opgave for et pladeselskab.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1997

Laslos tema


Espinosa de los Monteros ist der Name folgender Orte:
 Espinosa de los Monteros (Burgos), Stadt in der Provinz Burgos, Spanien

Espinosa de los Monteros ist der Familienname folgender Personen:
 Fernando Espinosa de los Monteros y Bermejillo (1884–1937), spanischer Politiker und Diplomat
 Pedro Espinosa de los Monteros (1671–1733), spanischer Geistlicher, Bischof von Jaca
 Sebastián Herrero Espinosa de los Monteros (1822–1903), spanischer Theologe und Geistlicher, Erzbischof von Valencia

Espinosa de los Monteros


L'Eau Noire est un torrent de France situé en Haute-Savoie, sous-affluent du Rhône par la Dranse d'Abondance puis la Dranse qui se jette dans le Léman.

Géographie
Le torrent prend sa source au marais d'Ugeon, petite zone humide située à la frontière entre la France et la Suisse, juste sous le col d'Ugeon situé dans le canton du Valais et sous la dent du Lan située à la frontière. Le ruisseau reste en France et se dirige vers le sud-ouest où il forme le marais de Bise, petite zone humide au fond d'un petit cirque dominé par les Cornettes de Bise, la pointe de la Bosse ou encore la pointe de Bénévent, dans la réserve naturelle protégée des Cornettes de Bise. Le creux où se loge le marais n'a pas d'exutoire mais quelques centaines de mètres plus bas dans le vallon, les eaux ressortent à l'air libre au Creux de l'Aduin où elles prennent le nom d'Eau Noire.

Quelques centaines de mètres plus bas, le ruisseau forme le lac de Fontaine, voisin du marais de Léchère situé juste au sud et dont les eaux rejoignent le torrent. S'écoulant vers l'ouest, l'Eau Noire reçoit les eaux du ruisseau d'Ubine en rive gauche puis celles du Nant de Darbon en rive droite avant de confluer avec la Dranse d'Abondance entre les villages de Vacheresse au nord et de Bonnevaux au sud.

Références

Cours d'eau en Haute-Savoie
Système hydrologique de la Dranse (Haute-Savoie)
Chablais
Massif du Chablais

Eau Noire (Chablais)


Pneumatsko prenosilo prenosi sipki, a katkad i komadni materijal kroz cjevovod s pomoću struje plinova, najčešće stlačenog zraka. Usisna pneumatska prenosila zbog ograničenoga su tlaka prikladna za manje udaljenosti i lakše materijale (žitarice, piljevina, ugljena prašina). Tlačna pneumatska prenosila rade s većom razlikom tlakova, pa su prikladna za veće udaljenosti i teže materijale. Pneumatska prenosila za komadnu robu, kakva su na primjer u sustavu pneumatske pošte, prenose (transportiraju) kroz cjevovode robu u posudama, takozvanim patronama.

Podjela
Pneumatska prenosila prenose sipki materijal (katkada i komadnu robu) kroz cjevovod pomoću struje plinova, najčešće zraka. Pokretljivost smjese materijala i zraka ovisi o gustoći smjese, pa način prijenosa ovisi o smjesi materijala i zraka.

Sa siromašnom smjesom mogu se ostvariti velike duljine dobave, a pri tom je brzina zraka (vz = 10 - 40 m/s) veća od brzine materijala. Zbog velikih brzina zraka i materijala postoji opasnost da se materijal ošteti. U bogatoj smjesi s visokom koncentracijom materijala veoma se smanji tlak, pa zato duljine dobave moraju ostati malene. Brzina je zraka tada vrlo mala (vz = 0,5 - 8 m/s) i približno jednaka brzini materijala, pa se materijal ne oštećuje. Potrošak energije za pneumatski prijenos bogate smjese manji je nego za prijenos siromašne smjese.

Brzina strujanja zraka u cjevovodu mora biti tolika da se ni na kojemu mjestu materijal ne skuplja. Cijevi cjevovoda mogu biti položene vodoravno, koso i okomito, a međusobno se povezuju zakrivljenim cijevima, odnosno koljenima.

U usporedbi s ostalim prenosilima stalne dobave pneumatska su prenosila jednostavnija, zahtijevaju malo prostora, mogu se voditi u bilo kojemu smjeru, ne propuštaju prašinu, traže male troškove nabave i održavanja, omogućuju visok stupanj automatskog upravljanja i jednostavno povezivanje postupka prijenosa s tehnološkim postupcima (na primjer odsisavanje sitnih dijelova materijala iz mlinova), a prikladna su i za prijenos vrućih materijala. Nedostaci pneumatskih prenosila, osobito onih s velikim brzinama jesu: cjevovod i materijal veoma se troše habanjem, imaju vrlo velik potrošak energije (od 5 do 14 puta veći nego mehanička prenosila) i veoma su bučna.

Prema načinu postizanja razlike tlakova na krajevima cjevovoda za prijenos razlikuju se usisna i tlačna pneumatska prenosila.

Usisna pneumatska prenosila
Usisna pneumatska prenosila imaju vakuumsku crpku (pumpu) na kraju postrojenja koja usisava zrak iz svih dijelova postrojenja i stvara potrebnu razliku tlaka. Materijal usisan sapnicom (mlaznicom) odlazi kroz cjevovod u odvajalo, gdje se zbog promjene brzine (povećanje presjeka) i promjene smjera odvaja od zraka. Iz odvajala materijal izlazi kroz ustavu s okretnim (rotirajućim) ćelijama, a nosiva struja zraka prolazi kroz odvajalo prašine i zatim je očišćenu zračna crpka izbacuje u slobodni prostor.

Usisna se postrojenja odlikuju velikom čistoćom. Ona mogu uzimati materijal istodobno s nekoliko mjesta, a odlagati ga na jednom mjestu. Zbog ograničenog tlaka prikladna su samo za manje duljine dobave i lakše materijale kao što su žitarice, drvena piljevina, ugljena prašina i slično. Imaju dobavu do 100 t/h (najviše do 500 t/h), daljina je dobave do 200 m (najviše do 500 m), visina dobave do 30 m, najveća razlika tlaka u cjevovodu do 0, 05 MPa, brzina strujanja nosivog zraka od 20 do 40 m/s, a najveća grudavost materijala do 20 mm. Promjer cjevovoda iznosi od 60 do 250 mm.

Tlačna pneumatska prenosila
Tlačna pneumatska prenosila rade s većom razlikom tlaka, pa su prikladna za velike duljine dobave i teže materijale kao pepeo, cement, sitnogrudast ugljen, rudaču, pijesak i tako dalje. Primjenjuju se kad se materijal uzima na jednom mjestu, a odlaže na jednom ili više mjesta. Na tlačnom postrojenju, na primjer, materijal ulazi u cjevovod za prijenos preko dodavala s ćelijama, koje je prikladno za postrojenja s nižim i srednjim tlakovima. Za postrojenja s višim tlakovima upotrebljavaju se pužna dodavala, dodavala s komorom i injektorska dodavala. Materijal se u odvajalu odvaja od zraka i kroz ustavu s okretnim (rotirajućim) ćelijama izlazi iz odvajala, a zrak napušta odvajalo kroz filtar. U nekim postrojenjima umjesto da izlazi u slobodan prostor, zrak se dovodi ponovno u kompresor (postrojenja sa zatvorenim kružnim tokom).

Dobava tlačnih pneumatskih prenosila iznosi do 100 t/h (najviše do 500 t/h), duljina dobave do 500 m (najviše do 2 000 m), visina dobave do 100 m, razlika tlaka u cjevovodu do 0,4 MPa (najviše 1,0 MPa), najveća grudavost do 60 mm, a promjer cjevovoda od 50 do 350 mm. Na slici je prikazano tlačno pneumatsko prenosilo s pužnim dodavalom, gdje smjesa zraka i materijala pada iz cjevovoda naposredno u skladišne silose (ne preko odvajala), što je moguće u tlačnim prenosilima.

Usisno-tlačna pneumatska prenosila
Usisno-tlačna pneumatska prenosila primjenjuju se ako na više mjesta treba uzimati materijal i na više ga mjesta odlagati. Katkada se za takva postrojenja upotrebljavaju centrifugalni ventilatori, a pri tom smjesa zraka i materijala prelazi iz usisnog dijela cjevovoda u tlačni dio. Takva niskotlačna postrojenja često služe za odvođenje materijala od strojeva za mljevenje i drobljenje, da se ne bi stvarala prašina, te za odsisavanje piljevine i drvene strugotine pri obradi drveta.

Pneumatska prenosila za komadnu robu
Pneumatska prenosila za komadnu robu prenose kroz cjevovode robu u kalibriranim posudama, takozvanim patronama. Prijenos može biti izravan između dviju stanica, može biti prstenasti prijenos ili prijenos preko centralnog mjesta za sakupljanje i raspodjelu materijala. Postrojenja su pretežno usisna s duljinom dobave do 500 m i brzinom dostave od 5 do 14 m/s.

Ta se vrsta prijenosa pretežno primjenjuje u poštanskim uredima, bankama, velikim trgovačkim kućama, novinskim redakcijama za prenošenje pisama, telegrama i malih paketa, pa se zato naziva cijevnom poštom. U tvornicama strojeva služi za prijenos sitnog alata, a u čeličanama za odašiljanje uzoraka na analizu u laboratorij.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Strojevi
Građevinarstvo
Metaloprerađivačka industrija

Pneumatsko prenosilo


St. Vitus ist eine katholische Pfarrkirche in Gempfing im Landkreis Donau-Ries und in der Diözese Augsburg, die mit der benachbarten Frauenkapelle ein malerisches Kirchenensemble bildet.

Lage
Die Pfarrkirche steht erhöht im nördlichen Bereich des Dorfes in Ost-West-Richtung, umgeben von einem ummauerten Friedhof. In der Achse der Pfarrkirche etwas nach Süden versetzt und in ihrem Osten steht die ebenfalls ost-westlich ausgerichtete Frauenkapelle.

Geschichte
Bei der Gründung des Benediktinerinnenklosters St. Walburg in Eichstätt übertrug der Edelfreie Liutger (Leodegar) II. aus dem Grafengeschlecht von Lechsgmünd und Graisbach 1035 Gempfing der Neugründung. Das von ihm (zuvor?) in Gempfing selbst gestiftete Kloster war nur von kurzem Bestand; dessen Kirche weihte der Eichstätter Bischof Gundekar II. 1306 verkaufte Graf Berchtold von Lechsgemünd-Graisbach die Vogtei zu Gempfing an die Benediktinerinnen in Eichstätt. Bayernherzog Ludwig privilegierte 1310 das Kloster St. Walburg, dass es wegen der Güter zu Gempfing nur vor einem geistlichen Gericht, dem Chorgericht zu Eichstätt, belangt werden konnte. Spätestens seit 1324 war die Pfarrei Gempfing in das Kloster inkorporiert, standen also die Einnahmen dem Kloster zu. Auch in den Filialorten von Gempfing erwarb das Kloster Grundbesitz und Zehntrechte.

Das Kloster St. Walburg blieb bis zur Säkularisation 1805/06 und dem Übergang an Bayern Grund- und Patronatsherr in der "Hofmark Gempfing" und hatte damit auch die Baulast der Kirche St. Vitus zu tragen. Für 1414 und 1419 ist beispielsweise überliefert, dass die Vereidigung des Vikars der Klosterpfarrei Gempfing im Kloster zu Eichstätt erfolgte. Andererseits begab sich die Äbtissin jährlich einmal bis 1624 nach Gempfing zur Abhaltung des sogenannten Baudings; mit ihrem Gefolge logierte sie im Maierhof.

Baugeschichte
Von der Kirche des 11. Jahrhunderts, die wohl eine kleine dreischiffige Basilika war, werden noch Reste in den Langhausmauern des jetzigen Kirchenschiffs stecken. Ein Kapitell dieses Vorgängerbaus wird heute als Weihwasserbecken genutzt; Rundpfeilerstücke sind im Vorzeichen des Südportals vermauert. Der unverputzte Turm aus dunkelgebrannten Backsteinen mit je fünf Rundbogenfriesen pro Turmseite und Ecklisenen und mit einem Satteldach wurde im frühen 14. Jahrhundert anstelle des 1034 erwähnten, vom Klosterstifter erbauten Kirchturms errichtet. Chor und der westliche Teil des Langhauses sind wohl Bauten aus der ersten Hälfte des 15. Jahrhunderts.

Eine Erhöhung des Langhauses erfolgte 1683. Bald darauf wurde das Innere barockisiert. Aus dem frühen 18. Jahrhundert stammen auch der "lebhaft geschwungene" Westgiebel, das heutige Südportal, die Erweiterung der Vorhalle nach Norden und die Sakristei mit Kreuzgratgewölbe im nördlichen Chorwinkel.

Baubeschreibung
Das Vorzeichen im Südwesten der Kirche hat ein Netzrippengewölbe. Der Saalbau ist flachgedeckt und hat im Westen eine Doppelempore; die untere wurde 1769, die obere 1930 eingebaut. Das Kirchenschiff hat nach Norden zwei, nach Süden drei korbbogige Fenster. Der eingezogene Chor ist fünfseitig geschlossen und hat ein barockisiertes Kreuzrippengewölbe. Stuck und Fresken stammen von 1867.

Ausstattung
 Auf dem viersäuligen Hochaltar (um 1680; von Jakob Engel?) steht in einer Rundbogennische eine lebensgroße Figur des Kirchenpatrons, flankiert von den etwas kleineren Figuren der Eichstätter Diözesanheiligen Willibald und Walburga (seit 1930 wieder auf dem Hochaltar); im Auszug sieht man die Figur der Muttergottes, darüber der hl. Georg. In seitlichen Nischen stehen schwarzgold gefasste Statuetten der Apostelfürsten Simon Petrus und Paulus.
 Die ebenfalls viersäuligen Seitenaltäre mit Figuren des hl. Josef mit dem Jesusknaben (linker Altar) und der Muttergottes mit Kind (rechter Altar) schuf 1697 der aus Gempfing nach Eichstätt gezogene Bildhauer Christian Handschuher; die Malereien stammen vom Eichstätter Künstler Johann Georg Frey.
 Die klassizistische Kanzel entstand um 1780/90. In den Feldern des Korpus sieht man Rosetten, auf dem Schalldeckel steht eine Paulusfigur.
 Weitere Figuren im Kirchenraum stammen aus dem späten 15. bis aus dem frühen 18. Jahrhundert.
 Der vierteilige Orgelprospekt wurde um 1760/70 geschnitzt. Die Orgel wurde 1965 von der Fa. Orgelbau Zeilhuber in Altstädten gebaut.
 Das Chorgestühl und die Beichtstühle sind um 1780 entstanden.
 Die Stuhlwangen mit ihren Akanthusranken stammen aus dem Ende des 17. Jahrhunderts.
 Ein Jurastein-Epitaph für den Pfarrer Johann Bischof aus Greding mit Reliefdarstellungen und Wappen des Verstorbenen ist mit 1600 bezeichnet. Weitere Grabsteine stammen aus dem 17. bis 19. Jahrhundert.
 Die Deckenbilder im Kirchenschiff mit dem hl. Augustinus, der hl. Monika und dem hl. Nikolaus von Tolentino sowie die Darstellung der sieben Sakramente an der unteren Emporenbrüstung sind von 1868.

Frauenkapelle
Die im Osten der Kirche stehende Frauenkapelle (Friedhofskapelle) wurde 1411 vom Rainer Bürger Niklas Heyden gestiftet. Im Kern stammt sie noch aus dem Anfang des 15. Jahrhunderts, wurde aber im frühen 18. Jahrhundert in die heutige Form gebracht und mit einem "zierlichen" Dachreiter versehen. Sie birgt unter anderem eine Pietà von 1480/90. Das Obergeschoß wurde in früheren Zeiten als Getreidespeicher genutzt.

Sonstiges
 Eine kreuzförmige Reliquienmonstranz der Pfarrkirche enthält einen Kreuzpartikel und zwölf Apostelreliquien.
 Zur Pfarrei gehört seit jeher die Kuratie St. Peter und Paul in Etting.
 Bis ins 19. Jahrhundert wurde jeden Samstag eine Friedhofsprozession abgehalten.

Literatur
 Zum 900jährigen Jubiläum der Abtei St. Walburg in Eichstätt. Historische Beiträge von J. Braun und anderen. Ferdinand Schöningh Verlag, Paderborn 1935.
 Adam Horn (Bearbeiter): Die Kunstdenkmäler von Schwaben, III Landkreis Donauwörth. R. Oldenbourg, München 1951, S. 5f.
 Gempfing. In: Adam Horn und Werner Meyer (Bearb).: Die Kunstdenkmäler von Schwaben, V. Stadt und Landkreis Neuburg an der Donau, R. Oldenbourg, München 1958, S. 466–473.
 Erich Hofgärtner: Zur Geschichte der Klosterhofmark Gempfing. In: Aus Schwaben und Altbayern. Festschrift für Pankraz Fried zum 60. Geburtstag, Sigmaringen 1991.
 Erich Hofgärtner: Religiosität auf dem Lande. Zur Situation in der Klosterhofmark Gempfing im 18. Jahrhundert. In: Zeitschrift des Historischen Vereins für Schwaben, Bd. 94 (2002).
 Bruno Bushart und Georg Paula (Bearb.): Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler von Georg Dehio, Bayern III Schwaben. 2. überarbeitete Auflage, Deutscher Kunstverlag, München und Berlin 2008, S. 390.
 Maria Magdalena Zunker: Geschichte der Benediktinerinnenabtei St. Walburg in Eichstätt von 1035 bis heute. Kunstverlag Josef Fink, Lindenberg 2009.

Weblinks

 Kurze Pfarrgeschichte
 Glockengeläute und Fotos von der Kirche

Einzelnachweise

Gempfing
Gempfing, Veit
Gempfing
Vitus
Bauwerk in Rain (Lech)
Kirchengebäude in Europa

St. Vitus (Gempfing)


Olaylar
 Hirodes, Nabata'ya karşı savaşa başladı.
 Gaius Sosius ve Gnaeus Domitius Ahenobarbus, Konsül olarak görev yaptı.
 Marcus Antonius, Doğu seferi için birlik toplamasına yardım eden Octavia'dan boşandı.
 Tiberius, 9 yaşında halk önüne ilk kez çıkarak biyolojik babasına bir methiye sundu.

Doğumlar

Ölümler

MÖ 32


Sentromer, kromozom üzerinde iğ ipliğinin tutunduğu nokta. Kromozomlarda kardeş kromatitleri bir arada tutan kısıma verilen addır.

Konumlanma
Kromozomlar, sentromerlerin konumlarına göre metasentrik, submetasentrik, akrosentrik, telosentrik, subtelosentrik, holosentrik olarak adlandırılırlar. İnsanlarda yalnızca ilk üç kromozom çeşidi mevcuttur.

İnsan kromozomları

Sentromer


Eddie Asner (født 15. november 1929, død 29. august 2021) var en amerikansk film-, tv-, teater- og stemmeskuespiller. Han var formand for Screen Actors Guild og er bedst kendt for sin rolle som Lou Grant i The Mary Tyler Moore Show og dennes spin-off Lou Grant, samt som stemmelægger til figuren Carl Fredricksen i Pixars prisvindende film, Op. Asner havde en rolle i Elvis-filmen Change Of Habit fra 1969.

Udvalgt filmografi

Film

Tv-serier

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Missouri
Personer fra Kansas City

Ed Asner


Le clos de la Platière est un manoir situé sur la commune de Theizé, dans le département français du Rhône.

Historique

Le manoir a vraisemblablement été construit au  et restauré au .

Madame Roland et son mari Jean-Marie Roland de La Platière, figures de la Révolution française y habitèrent entre 1780 et 1789.

Il est inscrit aux Monuments historiques depuis 1974 pour les façades et toitures du manoir, l'escalier intérieur et la cheminée avec son trumeau du boudoir au premier étage.

Description

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques du Rhône

Monument historique dans le département du Rhône
Monument historique inscrit en 1974

Clos de la Platière


Pietrele Boris (în , ) sau Pietrele Dvina (în ) sunt șapte artefacte medievale ridicate de-a lungul malului râului Daugava sau Dvina de Ves între Poloțk și Drissa, în nordul Belarusului. Probabil că există dinainte de apariția creștinismului în zonă, dar au fost inscripționate în secolul al XII-lea cu text și o imagine a lui Hristos. Cea mai mare dintre pietre are circumferința de 17 metri.

Istorie

Deși aceste repere au fost descrise în secolul al XVI-lea de Maciej Stryjkowski, Georg von Cancrin a fost primul care le-a adus în atenția cercetătorilor în 1818. Cancrin a descoperit o piatră lângă Orșa care avea următoarea inscripție: În anul 1171, la 7 martie, a fost terminată această cruce. Doamne, te rog să-L ajuți pe slujitorul tău Vasile, al cărui alt nume este Rogvolod, fiul lui Boris.

Ulterior, au fost descoperite câteva pietre cu numele lui Boris. În anii 1930, două dintre acestea au fost aruncate de către autoritățile comuniste cu motivul că sunt obiecte religioase, iar rămășițele lor au folosit pentru a pava drumul dintre Minsk și Moscova. O altă piatră a fost aruncată în râu, unde a rămas până la redescoperirea sa în 1988. Când s-a încercat recuperarea acesteia, piatra s-a desprins în trei bucăți. Trei alte pietre au fost mutate pentru a fi expuse lângă Catedrala Sf. Sofia din Poloțk, în Muzeul Rocilor din Minsk și în Kolomenskoe lângă Moscova .

Descriere

Ambele denumiri ale pietrelor sunt oarecum înșelătoare: doar patru sunt situate de-a lungul malurilor râului Dvina, iar una dintre pietre nu menționează deloc numele Boris. Ceea ce le unește sunt inscripțiile acestora: În fiecare caz, elementul central este o cruce enormă, flancată de elemente abreviate ale legendei grecești convenționale care proclamă victoria lui Hristos. Se consideră în general că numele Boris menționat în inscripțiile de pe pietre se referă la Rogvolod Vseslavici din Dinastia Rurik (cu numele de botez Boris),  fiul lui Vseslav de Poloțk, deși este destul de probabil ca astfel de bolovani au fost venerați de păgânii slavi cu mult înainte ca ținutul să fi fost creștinat.

Note

Bibliografie

Legături externe
 Pietrele Boris, Patrimoniul din Belarus
 Article by Konstanty Tyszkiewicz
 Photographs
 Doina Uricaru Maxilarul inferior, 2010, Google Books

Obiecte religioase
Obiecte mitologice
Roci
Rusia Kieveană
Monumente megalitice
Epigrafie
Stele - monumente

Pietrele Boris


Páll Bragi Pétursson (fæddur 17. mars 1937, látinn 23. nóvember 2020) var íslenskur bóndi og stjórnmálamaður.
Hann var þingmaður Norðurlands vestra 1974–2003 fyrir Framsóknarflokkinn og gegndi starfi félagsmálaráðherra 1995–2003. Einnig var hann formaður þingflokks Framsóknarflokksins 1980–1994. Hann var meðlimur í Norðurlandaráði 1980–1991 og var forseti þess 1985 og 1990. Þess utan gegndi hann störfum og formennsku fyrir ýmsar nefndir og samtök.

Páll fæddist að Höllustöðum í Blöndudal.

Tenglar
Um Pál á vef Alþingis

Alþingismenn
Félagsmálaráðherrar Íslands
Þingmenn Framsóknarflokksins

Páll Pétursson


An Carex parva in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck. An Carex parva in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex parva


Hülya Avşar (10 Ekim 1963, Balıkesir), Türk oyuncu, şarkıcı ve sunucudur.

Hayatı
Emral ve Celal (Ello) Avşar'ın ilk çocuğu olarak Edremit'te dünyaya geldi. Ailesi tarafından Kürtçe "malakan curri" diye çağrılırdı. Bu söz "sarışın" anlamına gelmektedir. Anne tarafından Balıkesirli olan Avşar'ın baba tarafı Hasköy, Ardahanlıdır. Hülya Avşar, Avşar-Pirebat Kürt aşiretine mensuptur. Babası Celal Kürt ve annesi Emral ise Türk kökenli bir aileye mensuptur. Anne tarafı Yörük ve Girit göçmeni, baba tarafı ise Kayseri-Pınarbaşı'ndan Kars-Ardahan'a göç eden Kürtleşmiş bir Türkmen aşiretidir.

Bulvar Gazetesi'nin düzenlediği Kâinat Güzellik Yarışması'nda birinci seçildi (1983) fakat evlendiği ortaya çıkınca tacı geri alındı. 1983 yılı Avşar'ın yaşamında dönüm noktasıydı. Fikret Hakan ve Salih Güney ile başrolü paylaştığı Haram filmi ile kariyerine başladı.

Kariyerine müzik eğitimi aldıktan sonra müzikaller, altı albüm ve bir single ile devam etti. 1995 yılının son günlerinde yayınladığı Yarası Saklım adlı albümüyle döneme damgasını vurdu. "Bu Gece Uzun Olacak" adlı parçası, şarkının çıkış klibiydi. Klip, Hülya Avşar'ın popo sallama sahnesi başta olmak üzere daha pek çok sahnesi ile bir kült haline geldi. Klip, feministlerin tepkisini topladı, ancak ikinci klip "Yürü Ya Kulum" oldukça feminist ve erkek karşıtı bir klip oldu. Albümden üçüncü klip bir Suat Suna şarkısı olan "Sensiz Kaldım" parçasına çekildi. Şarkı oldukça beğenildi ve pek çok kişi tarafından Avşar'ın söylediği en iyi şarkı olarak görüldü.Yarası saklım albümü 1,1 milyon satış yaparak kariyerindeki en çok satan albümü oldu. Hülya Avşar artık 90'ların en çok konuşulan isimlerden biri haline gelmişti.

1998 yılında yayınladığı Hayat Böyle albümüyle müzik sahnesindeki yerini sağlamlaştırdı. "Aradın Mı" adlı Serdar Ortaç parçasıyla o yıl her yerde dinlendi. Şarkının klibinin de beğenilmesi üzerine, "Aradın Mı", Hülya Avşar'ın "Bu Gece Uzun Olacak"tan sonra en çok bilinen şarkısı oldu. Albümden ikinci klip "Ah Be Güzelim" parçasına çekildi. Sanatçı, bu şarkıyla da başarı sağladı. 2002 yılında söz-müzik Sezen Aksu imzalı "yar senin derdin ne" parçasını, söz müzik İlhan Şeşen imzalı Aşıklar delidir albümüyle yayınladı. Gülşen imzalı Alnının yazısı 2002 yılında radyolarda en çok yayınlanan şarkılardan olmuştur. İlhan Şeşen imzalı Delilerin delisi adlı şarkısı Hülya Avşar Show un jenerik müziği olarak klip çekilmiştir.

2000 yılında Kral TV tarafından düzenlenen yılın müzik ödüllerinde en iyi kadın şarkıcı ödülüne layık görüldü.
Hülya Avşar, Günaydın'da köşe yazarlığı yaptıktan sonra, Show TV'de Hülya Avşar Show'u yaptı. Medyapım tarafından talk show formatında yayınlanan programının yönetmenliğini Birkan Uz ve Uğur Aksay yaptı. Avşar Show aynı zamanda Türkiye'de ilk defa Uğur Aksay tarafından uygulanan 16/9 mm sinematografik formattaki dijital rejili seti ile çekilen show programı olma özelliğini taşımaktadır. Avşar, TV şovuyla aynı anda sergilediği tek kişilik tiyatro oyunundan başka, reklam filmlerinde oynadı ve hâlâ Hülya adlı aylık derginin editörlüğünü yapmaktadır.

2001 yılında kendi adını taşıyan Hülya Avşar by H markasını kurmuştur. Kendisinin de üzerinden çıkarmadığı siyah-beyaz düz basic t-shirtler web sitesi www.byh.com.tr üzerinden satışa sunulmaktadır. Spora ve tenise tutkunluğuyla bilinen Avşar'ın 2001 yılından bu yana kendi adını taşıyan Hülya Cup tenis turnuvası düzenleyerek buradan elde ettiği gelirle eğitime destek vererek çocuklara burs ve tenis imkânı kazandırmaktadır.

Özel yaşamı
İlk evliliğini 1979'da Mehmet Tecirli ile yaptı ve iki yıl evli kaldı. Kaya Çilingiroğlu ile olan evliliğinden Zehra (d. 1998) isminde bir kız çocuğu sahibidir. Çift, 2005 yılında boşandı. Kendisi sıkı bir Beşiktaş taraftarıdır. Kaya Çilingiroğlu'ndan boşandıktan sonra bir süre iş insanı Sadettin Saran ile beraber olmuştur. Annesi Emral Avşar, 6 Şubat 2009'da kanserden ölmüştür. 24-25 Ağustos 2009 tarihlerinde Milliyet'te yayımlanan röportajında Kürt açılımını hakkında görüşlerini bildirmesiyle hakkında Bakırköy Cumhuriyet Başsavcılığı tarafından "Halkı kin, nefret ve düşmanlığa tahrik ettiği" gerekçesiyle soruşturma açıldı. Soruşturmayı yürüten savcı, Avşar hakkında takipsizlik kararı verdi.

Diskografisi

Albümleri
 1988: Her Şey Gönlünce Olsun
 1990: Hatırlar Mısın?
 1991: Hülya Gibi
 1993: Dost Musun Düşman Mı?
 1995: Yarası Saklım
 1998: Hayat Böyle
 2002: Aşıklar Delidir
 2009: Kişiye Özel-HauteCouture
 2013: Aşk Büyükse

Single'ları
 2000: Sevdim
 2011: Geçmiş Olsun
 2017: Sen Olmazsan (Rafet El Roman ile birlikte)
 2019: Saymadım Kaç Yıl Oldu
 2022: Sen Aşk Mısın?
 2022: Duydun Mu?
 2022: Yapma Aşkım
 2022: Anlatma
 2023: Bir Dileğim Var Senden

Video klipleri

Filmografisi

Oynadığı diziler / TV programları

Oynadığı filmler

Jüri olduğu veya sunuculuk yaptığı televizyon programları

 Çek Bakalım
 Alaturka Solist
 Hülya Avşar Soruyor, Habertürk (28 Eylül 2009-2011)
 Hülya Avşar Show - TNT, Show TV, Kanal D, TGRT - 1996-2011
 Hülya Avşar'la Sen Bilirsin, atv - 2006
 Pişti, Show TV - 2006
 Hülya Avşar Stüdyosu, Turkmax
 Kadınlar ve Erkekler, atv - 2007
 Yetenek Sizsiniz Türkiye - Show TV, Star TV, TV8 - 2009-2014, 2017-
 O Ses Türkiye - Show TV, Star TV - 2011-2013
 Hülya Avşar, TV8 - 2014-2015
 Bir Hülya Avşar Sohbeti, Star TV - 2017-2018
 Hülya Avşar Show, YouTube - 2020
 Yıldız De Bana, Kanal D - 2023

Kaynakça

Dış bağlantılar

1963 doğumlular
Edremit, Balıkesir doğumlular
Balıkesir doğumlu müzisyenler
20. yüzyılda Türk kadın oyuncular
20. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
21. yüzyılda Türk kadın oyuncular
21. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
Türk kadın sinema oyuncuları
Türk kadın dizi oyuncuları
Türk televizyoncular
Kürt asıllı Türkler
Altın Kelebek Ödülü sahipleri
Kral TV Video Müzik Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
Bayar Müzik sanatçıları
Girit Türkleri
Yörük Türkleri

Hülya Avşar


UEFA Women's Champions League 2015-16 var den 15. udgave af europæiske kvinders klubfodbold mesterskab, organiseret af UEFA, og 7. udgave siden turneringen fik nyt brand og navnet UEFA Women's Champions League.

Slutspil

Overblik

Sekstendedelsfinaler
Lodtrækningen til sekstendedelsfinalerne blev holdt den 20. august 2015. De første kampe blev spillet den 7. og 8. oktober, og returkampene blev spillet den 14. og 15. oktober 2015.

Ottendedelsfinaler
Lodtrækningen til ottendedelsfinalerne blev holdt den 19. oktober 2015. De første kampe blev spillet den 11. og 12. november, og returkampene blev spillet den 18. og 19. november 2015.

Kvartfinaler
Lodtrækningen til kvart- og semifinaler blev holdt den 27. november 2015. De første kampe blev spillet den 23. marts, og returkampene blev spillet den 30. marts 2016.

Semifinaler
De første kampe blev spillet den 24. april, og returkampene blev spillet den 1. og 2. maj 2016.

Finalen
Finalen blev spillet den 26. maj 2016 på Mapei Stadium – Città del Tricolore i Reggio Emilia, Italien. "Hjemmeholdet" blev (af administrative årsager) afgjort ved en ekstra lodtrækning efter lodtrækningerne til kvart- og semifinalerne.

Statistik
Statistikken inkluderer kvalifikationsrunder.

Topscorere

Top assists

Turneringens trup
UEFA s tekniske undersøgningsgruppe udvalgte følgende 18 spillere som turneringens trup (all-stars holdet):

Referencer

2015-16
Fodboldsæson 2015-16

UEFA Women's Champions League 2015-16


Strada GR steht für zwei Ortschaften im Kanton Graubünden, Schweiz:
Strada im Engadin, eine Fraktion der Gemeinde Valsot, Kanton Graubünden, Schweiz
Strada im Oberland, eine bis 1978 selbständige Gemeinde im Kanton Graubünden, Schweiz, heute zugehörig zur Gemeinde Ilanz

Strada GR


Izoxazolul este un compus heterociclic din clasa azolilor, care conține un atom de oxigen în heterociclu, legat direct de atomul de azot. Izoxazolii sunt compușii derivați de la izoxazol.

Obținere

Proprietăți

Utilizare
Nucleele de izoxazol sunt întâlnite în unii produși naturali, precum în acidul ibotenic. De asemenea, se găsesc în structura unor medicamente, precum în valdecoxib (un inhibitor al ciclooxigenazei 2, COX-2) sau un unele antibiotice beta-lactamice, precum în cloxacilină, dicloxacilină și flucloxacilină.

Vezi și
 Furan
 Pirol
 Tiazol
 Imidazol
 Oxazol

Referințe

Izoxazol


يدعي المربع ذو طول الضلع المساوي لعدد صحيح، بالمربع الصحيح. مسألة تربيع مربع هي مسألة رصف مربع صحيح باستخدام مربعات صحيحة فقط.

إن مسألة تربيع مربع، هي مسألة بديهية مالم يضف أي شرط آخر على المسألة. من أشهر الشروط المضافة على المسألة هي تربيع المربع الأمثلي حيث يشترط في هذه المسألة أن تكون جميع المربعات المحتواة ذات قياس مختلف.

مراجع

 Brooks, R. L.; Smith, C. A. B.; Stone, A. H.; and Tutte, W. T. The Dissection of Rectangles into Squares, Duke Math. J. 7, 312-340, 1940
 Martin Gardner, "Squaring the square," in The 2nd Scientific American Book of Mathematical Puzzles and Diversions.
 C. J. Bouwkamp and A. J. W. Duijvestijn, Catalogue of Simple Perfect Squared Squares of Orders 21 Through 25, جامعة آيندهوفن للتكنولوجيا, Dept. of Math., Report 92-WSK-03, Nov. 1992.
 C.J.Bouwkamp and A.J.W.Duijvestijn, Album of Simple Perfect Squared Squares of order 26, جامعة آيندهوفن للتكنولوجيا, Faculty of Mathematics and Computing Science, EUT Report 94-WSK-02, December 1994.

تبليط
رياضيات مسلية
معضلات رياضية
هندسة متقطعة

تربيع المربع


Hubert Lauper, né le  à Belfaux (originaire de Chevrilles), est une personnalité politique suisse du canton de Fribourg, membre du Parti démocrate-chrétien. Il est député au Conseil national de 1995 à 2003.

Biographie
Hubert Lauper naît le  à Belfaux. Il est originaire de Chevrilles, une autre commune du canton de Fribourg. Il est licencié en droit et détient un brevet d'avocat.

Il est marié et père de deux enfants.

Parcours politique
Membre du Parti démocrate-chrétien (PDC), il siège au Conseil communal de Belfaux de 1966 à 1976, où il exerce la fonction de syndic dès 1970.

Le , il est élu au poste de préfet du district de la Sarine, succédant à son collègue de parti Laurent Butty. Soutenu par le Parti radical-démocratique et par le Parti des paysans, artisans et indépendants, il obtient  des voix contre  au socialiste Félicien Morel. Il doit alors quitter la syndicature de Belfaux. Il est réélu en 1981 et en 1986 sans opposition. En 1991, il est réélu une troisième fois et obtient  des voix contre  à l'écologiste Gérard Bourgarel. Il quitte la fonction de préfet au terme de son quatrième mandat, en 1996. Son collègue de parti Nicolas Deiss lui succède.

En 1986, il se présente à l'élection au Conseil d'État du canton de Fribourg, mais il se désiste après le premier tour en raison de son mauvais résultat. Son score s'explique notamment par le fait qu'il se présente le même jour au Conseil d'État et à la préfecture de la Sarine, deux postes qui sont incompatibles, mais dont l'élection est simultanée.

De 1995 à 2003, il siège au Conseil national. Il est vice-président de la Commission des affaires juridiques de 1997 à 1999. Sa campagne pour les élections fédérales de 1995 est très médiatisée en raison du site Internet qu'il a créé à un moment où le canton de Fribourg ne compte qu'un millier d'internautes. En 2003, il renonce à se représenter.

Notes et références

Liens externes

Naissance en février 1944
Personnalité politique fribourgeoise
Personnalité du Parti démocrate-chrétien (Suisse)
Chef d'un exécutif communal en Suisse
Conseiller national suisse de la 45e législature
Conseiller national suisse de la 46e législature

Hubert Lauper


Chiconcuautla es uno de los 217 municipios que conforman al estado mexicano de Puebla.

Territorio

Localización
El municipio de Chiconcuautla se localiza en la parte Noreste estado de Puebla. Sus coordenadas geográficas son: los paralelos 20º 01'30" y 20º 08'12" de latitud norte y los meridianos 97° 52' 54" y 98º 1' 18" O. Colinda al norte con Tlaola, al sur con Zacatlán, al oeste con Tlapacoya y Ahuacatlán y al este con Zacatlán.

Extensión
Tiene una superficie de 113.55 kilómetros cuadrados que lo ubica en el lugar 112 con respecto a los demás municipios del estado.

Historia
La población fue fundada por los otomíes, después fue tributaria de Texcoco. Posteriormente fue sometida en 1522 por los españoles. En 1750 estaba comprendida dentro de la jurisdicción eclesiástica de Huauchinango. En 1895 se constituyó como municipio libre. Para 1911 fue el cuartel de la Brigada Francisco I. Madero, al mando de los Generales Esteban, Eliano y Gaspar Márquez, Carlos I. Betancourt, Alejandro Denis, Álvaro Lechuga, Agapito y Gabriel Nacim. Se estableció una maestranza para fabricar monedas de cobre y un troquel para fabricar armas.

Demografía
El municipio contaba en 2010 con una población de 15,767 personas, lo que representa el 0.3̥% de la población del estado. En el mismo año había 3,403 hogares de los cuales 738 estaban encabezados por jefas de familia. El tamaño promedio de los hogares en el municipio fue de 4.6 integrantes, mientras que en el estado el promedio es de 4.2 habitantes por hogar.

Infraestructura

Educación
El grado promedio de escolaridad de la población de 15 años o más en el municipio era en 2010 de 3.9 años, lo cual contrasta con el promedio de 8 años de escolaridad en la entidad.

Infraestructura
 Preescolar, 15 escuelas, 503 alumnos.

Primaria, 22 escuelas, 2171 alumnos.

 Tele Secundaria, 5 escuelas, 231 alumnos

 Escuelas bilingüe y bicultural de primaria, 13 escuelas, 1114 alumnos, 33 personal docente.

Salud
El municipio contaba con 5 unidades médicas en 2010, las cuales son atendidas por 10 médicos.

Servicios Públicos
En cuanto a servicios públicos, el municipio de Chiconcuautla cuenta con Agua Potable, Limpia, Pavimentación, Drenaje, Seguridad pública, Mercados, y Alumbrado Público.

Economía

Agricultura
 En cuanto a producción de granos: maíz, frijol y café.
 Fruticultura: aguacate
 Hortalizas: jitomate y chile serrano.

Ganadería
Cría de ganado bovino, porcino, caprino, ovino, así como también cría de bovino de leche. Por otro lado existen otros como el asnal mular y conejos. Y gran variedad de aves.

Industria
El municipio cuenta con la siguiente actividad industrial; molinos de nixtamal, tortillerías y panaderías.

Comercio
Se lleva a cabo a través de tiendas de abarrotes o misceláneas así como carnicerías y venta de legumbres, ferreterías y tlapalerías.

Gobierno

Presidentes Municipales

Referencias

Bibliografía
 Gobierno del Estado de Puebla, Secretaría de Gobernación, Los Municipios de Puebla, 1ª edición 1988
 Instituto Nacional de Estadística Geografía e Informática, Anuario Estadístico del Estado de Puebla, edición 1996.
 Enciclopedia de los Municipios de Puebla en https://web.archive.org/web/20070405081753/http://www.e-local.gob.mx/work/templates/enciclo/puebla/ (11 de noviembre de 2011)

Enlaces externos

Municipios del estado de Puebla
Región Sierra Norte

Chiconcuautla


Un proces politropic este o transformare termodinamică care respectă relația:

unde  este presiunea,  este volumul,  este exponentul politropic și  este o constantă. Ecuația procesului politropic poate descrie multiple procese de expansiune și comprimare care includ transferul de căldură.

Dacă se aplică legea gazelor ideale, un proces este politropic dacă și numai dacă raportul  al transferului de energie ca transfer de căldură din punct de vedere energetic, precum și lucrul mecanic din fiecare etapă infinitezimală a procesului este menținut constant:

Cazuri particulare
Valori specifice ale lui  care corespund unor cazuri particulare:
  pentru un proces izobar,
  pentru un proces izocor.
În plus, atunci când se aplică legea ideală privind gazele:
  pentru un proces izoterm,
  pentru un proces izentropic. În cazul gazelor ideale și procesele adiabatice sunt izentropice.

Note

Bibliografie
 Bazil Popa (coord.), Manualul inginerului termotehnician, vol. 1, București: Editura Tehnică, 1986
 Ioan Vlădea, Tratat de termodinamică tehnică și transmiterea căldurii, București: Editura Didactică și Pedagogică'', 1974

Procese termodinamice

Proces politropic


Les basses gorges du Verdon sont des gorges de France situées dans les Alpes-de-Haute-Provence et le Var, en aval du village de Quinson, sur le cours du Verdon, à une vingtaine de kilomètres au sud-ouest de son canyon. Les gorges constituent le prolongement amont du lac d'Esparron formé par le barrage de Gréoux dont les eaux remontent jusqu'à Quinson via les gorges. L'entrée symbolique des gorges est marquée par le pont de Quinson. Le sentier de grande randonnée 99 et le sentier de grande randonnée de pays Tour du Lac d'Esparron longent la rivière dans la partie amont des gorges en rive gauche. Le canal du Verdon qui nait en amont des gorges passe en rive gauche sur toute leur longueur quelques mètres au-dessus du niveau de l'eau.

Références

Verdon basses
Verdon basses
Verdon basses
Site Natura 2000 dans les Alpes-de-Haute-Provence
Site Natura 2000 dans le Var

Basses gorges du Verdon


The United States never had an organized territory named Ohio Territory.  This term may refer to:

Territory Northwest of the River Ohio, an organized incorporated territory of the United States in the Great Lakes region between 1787 and 1803
Ohio Country, a vaguely defined colonial/frontier region, roughly covering the lands between the upper Ohio River and the Illinois Country (prior to 1787)
loosely, the Ohio River Valley in colonial times
incorrectly or informally, lands within the boundary of the state of Ohio after statehood in 1803

Ohio Territory


George Herbert Leigh Mallory (n. 18 iunie 1886 – d. 8 sau 9 iunie 1924) a fost un alpinist englez care a luat parte la primele trei expediții britanice pe Muntele Everest, organizate la începutul anilor 1920.

În timpul expediției britanice pe Muntele Everest din 1924, Mallory și partenerul său de cățărare, Andrew "Sandy" Irvine, au dispărut pe creasta de nord-est în încercarea lor de a face prima ascensiune pe cel mai înalt vârf montan din lume. Cei doi au fost văzuți pentru ultima dată atunci când se aflau la 245 m (în plan vertical) de vârf.

Soarta lui Mallory a rămas necunoscută timp de 75 de ani, până când trupul său neînsuflețit a fost descoperit pe 1 mai 1999 de membrii unei expediții de căutare a rămășițelor alpiniștilor morți. Nu se știe precis dacă Mallory și Irvine au ajuns în vârf înainte de a muri, existând o serie de speculații pe acest subiect.

Tinerețea, educația și cariera didactică
Mallory s-a născut în satul Mobberley din comitatul Cheshire, ca fiu al lui Herbert Leigh Mallory (1856-1943), un preot care și-a schimbat numele de familie din Mallory în Leigh-Mallory în 1914. Mama lui era Annie Beridge (născută Jebb) (1863-1946), fiica unui preot din Walton, Derbyshire. George a avut două surori și un frate mai mic, Trafford Leigh-Mallory, care a fost comandant al Aviației de Vânătoare în cadrul Royal Air Force în timpul celui de-al Doilea Război Mondial și a avansat până la gradul de ajuns Air chief marshal (grad echivalent cu cel de general cu patru stele). El a crescut într-o casă cu 10 dormitoare de pe Hobcroft Lane din Mobberley.

În 1896 Mallory a urmat studii la Glengorse, o școală cu internat din orașul Eastbourne de pe coasta de sud, fiind transferat de la o altă școală pregătitoare din West Kirby. La vârsta de 13 ani, el a obținut o bursă pentru studiul matematicii la Winchester College. În ultimul său an de studii acolo a luat contact cu alpinismul prin intermediul institutorului R. L. G. Irving, care lua cu el în fiecare an câțiva oameni în expedițiile de alpinism din Munții Alpi. În octombrie 1905 Mallory a fost admis la Magdalene College din cadrul Universității Cambridge, unde a studiat istoria. Acolo, el a devenit bun prieten cu viitorii membri ai Grupului Bloomsbury, printre care Rupert Brooke, John Maynard Keynes, James Strachey, Lytton Strachey și Duncan Grant, care a pictat câteva portrete ale lui Mallory. Mallory era un pasionat vâslaș, care a reprezentat colegiul în concursurile de canotaj.

În 1909 Lytton Strachey l-a descris astfel pe Mallory:

 "Mon dieu! — George Mallory! ... El are o înălțime de 1,82 metri, corpul unui atlet de Praxiteles și o față — oh incredibil — misterul lui Botticelli, rafinamentul și delicatețea unei tipărituri chinezești, tinerețea și picanteria unui băiat englez inimaginabil."

După obținerea diplomei, Mallory a rămas în Cambridge pentru încă un an, scriind un eseu pe care l-a publicat sub titlul Boswell the Biographer (1912). El a locuit după aceea pentru un scurt timp în Franța. În 1910 a început să predea la Charterhouse, una dintre cele mai renumite școli publice din Anglia, unde l-a întâlnit pe poetul Robert Graves, care era atunci elev. În autobiografia sa, Goodbye to All That, Graves și-a amintit de Mallory cu drag, atât pentru încurajarea interesului elevilor pentru literatură și poezie, cât și pentru instruirea lui în alpinism. Graves a susținut: "El (Mallory) s-a irosit (ca profesor) la Charterhouse. A încercat să-și trateze elevii într-un mod prietenos, ceea ce i-a nedumerit și i-a deranjat."

În timp ce lucra la Charterhouse, Mallory a întâlnit-o pe viitoarea sa soție, Ruth Turner (1892-1942), care locuia în Godalming și cu care s-a căsătorit în 1914, cu șase zile înainte ca Marea Britanie să intre în război cu Germania. George și Ruth au avut două fiice și un fiu: Frances Clare (1915-2001), Beridge Ruth, cunoscută ca "Berry" (1917-1953), și John (n. 1920).

În decembrie 1915 Mallory a fost mobilizat în Royal Garrison Artillery ca sublocotenent și a fost avansat locotenent în 1 iulie 1917. El a servit în Franța, în timpul Primului Război Mondial, și a luptat în Bătălia de pe Somme. A fost demobilizat la 21 februarie 1920, cu gradul de locotenent.

După război, Mallory a revenit la Charterhouse, dar a demisionat în 1921 pentru a se alătura primei expediții de recunoaștere pe Everest. Între expediții, el și-a câștigat existența scriind și ținând conferințe, cu un succes doar parțial. În 1923 a obținut un post de lector la Departamentul de studii fără frecvență al Universității Cambridge. El a primit un concediu temporar, astfel încât să poată participa la expediția pe Everest din anul 1924.

Ascensiuni montane

În Europa
În 1910, într-o expediție condusă de Irving, Mallory și un prieten au încercat să urce pe masivul Mont Vélan din Alpi, dar au abandonat cu puțin timp înainte de a ajunge în vârf din cauza senzației de rău de înălțime suferită de Mallory. În 1911 Mallory a urcat pe Mont Blanc și a făcut cea de-a treia ascensiune pe creasta Frontier a masivului alpin Mont Maudit într-o expediție condusă iarăși de Irving. Potrivit lui Helmut Dumler, Mallory a fost "aparent solicitat de un prieten de pe Frontul de Vest în 1916 [să scrie] un articol extrem de emoționant despre această importantă ascensiune"; acest articol a fost publicat sub titlul "Mont Blanc from the Col du Géant by the Eastern Buttress of Mont Maudit" în revista Alpine Journal și conținea întrebarea lui: "Am învins un dușman?" [adică muntele], la care tot el răspundea: "Nu, ci pe noi înșine."

Prin 1913 el a urcat pe stânca Pilar Rock din parcul național englezesc Lake District, fără nici un ajutor, pe traseul cunoscut acum ca "traseul lui Mallory" — clasificat în prezent ca fiind un traseu foarte greu 5a (după clasificarea americană 5.9). Acest traseu a fost probabil, timp de mulți ani, cel mai greu traseu montan din Marea Britanie.

Una dintre prietenii apropiați și tovarăși de alpinism ai lui Mallory a fost o tânără femeie pe nume Cottie Sanders, care a devenit romancieră sub pseudonimul Ann Bridge. Natura relației lor este dificil de cunoscut. Ea a fost o "prietenă de alpinism" sau o "iubită ocazională". După ce Mallory a murit, Cottie a elaborat un portret biografic despre el, care nu a fost niciodată publicat, dar care a fost preluat ulterior de biografi precum David Pye și David Robertson, și un roman intitulat Everest Dream.

În Asia

Mallory a participat la prima expediție britanică de recunoaștere din 1921, organizată și finanțată de Mount Everest Committee, care a explorat traseele până pe șaua nordică a Muntelui Everest. În timpul expediției au fost realizate primele hărți exacte ale regiunii din jurul muntelui, în timp ce Mallory, partenerul său de cățărare Guy Bullock și E. O. Wheeler de la agenția Survey of India au explorat în profunzime mai multe trasee pentru a ajunge în vârf. Sub conducerea lui Mallory și cu ajutorul oferit de aproximativ o duzină de șerpași, grupul a urcat pe câteva vârfuri mai mici din apropierea Everestului. Membrii grupului său au fost aproape sigur primii occidentali care au văzut dolina vestică de pe versantul dinspre Lhotse, precum și cei care au trasat cursul ghețarului Rongbuk până la baza versantului nordic. După ce a înconjurat muntele din partea de sud, grupul său a descoperit în cele din urmă ghețarul East Rongbuk — traseul către vârf folosit acum de către aproape toți alpiniștii de pe partea tibetană a muntelui. Urcând pe șaua crestei de nord-est (aflată la altitudinea de ), ei au căutat să descopere un traseu către vârf prin traversarea crestei de nord-est, depășind obstacolele celei de-a Doua Trepte.

În 1922 Mallory a revenit în Himalaya, ca membru al expediției conduse de generalul de brigadă Charles Bruce și de alpinistul șef Edward Strutt, cu scopul de a face o încercare serioasă pentru a ajunge în vârf. Evitând folosirea oxigenului îmbuteliat, care era considerată în acea vreme ca fiind împotriva spiritului alpinismului, Mallory, împreună cu Howard Somervell și Edward Norton, au ajuns aproape de creasta de nord-est a muntelui. În ciuda faptului că au fost împiedicați și încetiniți de aerul rarefiat, ei au atins o altitudine record de  înainte să fie forțați să abandoneze ascensiunea din cauza condițiilor meteorologice și a orei târzii. Un al doilea grup condus de George Finch a ajuns la o altitudine de aproximativ , folosind măști de oxigen atât pentru ascensiune, cât și - prima dată - pentru dormit. Grupul lui Finch a urcat cu o viteză record, care a fost depășită însă de Mallory în următoarea expediție.

Mallory a organizat o a treia încercare nereușită de a ajunge în vârf, plecând odată cu începerea sezonului musonic. În timp ce Mallory conducea, prin zăpadă proaspătă și adâncă, un grup de hamali pe pantele mai joase ale șeii nordice a Everestului, a izbucnit o avalanșă care a cuprins întreg grupul, omorând șapte șerpași. Ascensiunea a fost imediat abandonată, iar Mallory a fost acuzat ulterior că a luat decizii greșite, inclusiv de unii membri ai expediției precum dr. Longstaff.

Mallory este menționat frecvent pentru că a răspuns la întrebarea: "De ce ai vrut să urci pe Muntele Everest?" ("Why did you want to climb Mount Everest?") cu replica: "Pentru că este acolo" ("Because it's there"), care a fost numită "cele mai celebre trei cuvinte din domeniul alpinismului". Au apărut întrebări cu privire la autenticitatea citatului și dacă Mallory într-adevăr l-ar fi rostit. Unii au sugerat că citatul ar fi fost o parafrazare a vorbelor lui Mallory realizată de un reporter de ziar, dar examinarea raportului original publicat în The New York Times nu lămurește această chestiune. Expresia este în mod cert în concordanță cu afirmațiile citate în acel raportul publicat în ziarul The New York Times, astfel încât aceasta pare să nu denatureze atitudinea reală a lui Mallory.

Ultima ascensiune a lui Mallory

Expediția pe Everest din iunie 1924

Mallory s-a alăturat expediției britanice pe Everest din 1924, care a fost condusă, la fel ca și expediția din 1922, de generalul Charles Bruce. Experimentatul alpinist, care avea 37 de ani la momentul ascensiunii, credea că, din cauza vârstei sale, această expediție era ultima lui ocazie de a urca pe munte. În timpul turneului în Statele Unite ale Americii el a afirmat chiar că expediția britanică va reuși să atingă vârful.

Mallory și Bruce au efectuat prima încercare, care a fost abandonată în mod inexplicabil de Mallory la Tabăra 5.

Norton și Somervell au pornit de la Tabăra 6 și pe o vreme ideală Norton a reușit, fără oxigen, să atingă cota , un nou record de înălțime.

Pe 4 iunie 1924 Mallory și Andrew Irvine au pornit de la Baza Avansată (ABC), aflată la cota , și au început deja să folosească oxigenul de la baza de pe șaua nordică, pe care au urcat-o în 2 1⁄2 ore. Mallory renunțase la scepticismul său cu privire la folosirea oxigenului ca urmare a eșecului primei sale încercări și a amintirii ascensiunii foarte rapide a lui Finch din 1922.

La 6 iunie, ora 08:40, ei au pornit, urcând spre Tabăra 5. Pe 7 iunie au ajuns la Tabăra 6. Mallory a scris că a folosit doar 3⁄4 dintr-o butelie de oxigen în cele două zile, ceea ce sugerează o rată de urcare pe verticală de aproximativ 260 de metri pe oră.

Pe 8 iunie alpinistul Noel Odell se deplasa în spatele celor doi, având un "rol de sprijin" ca responsabil cu oxigenul. Aflat în jurul altitudinii de  el i-a văzut pe cei doi escaladând o stâncă proeminentă, ori Prima Treaptă, ori A Doua Treaptă, pe la ora 13:00, deși Odell ar fi putut, teoretic, să vadă o stâncă mai înaltă, pe atunci necunoscută, denumită "A Treia Treaptă". Odell a declarat mai târziu:La ora 12.50, imediat după ce am ieșit din starea de bucurie produsă de descoperirea primelor fosile pe Everest, a avut loc o limpezire bruscă a atmosferei și a fost dezvelită în fața privirii întreaga creastă și vârful final al Everestului. Ochii mi s-au fixat pe o mică pată neagră care se zărea pe o mică culme înzăpezită sub o treaptă de stâncă de pe creastă; pata neagră s-a mișcat. O altă pată neagră a devenit evidentă și s-a deplasat prin zăpadă pentru a i se alătura celeilalte pe creastă. Prima s-a apropiat apoi de marea treaptă de stâncă și a ajuns în scurt timp în vârf; a doua a procedat la fel. Apoi, toată această vedere fascinantă a dispărut, învăluită încă o dată în nor.La momentul respectiv, Odell a observat că unul dintre bărbați a depășit A Doua Treaptă a crestei de nord-est. În afară de mărturia lui, totuși, nu s-au descoperit dovezi că Mallory și Irvine au urcat mai sus de Prima Treaptă; una dintre buteliile lor de oxigen a fost găsită goală chiar sub Prima Treaptă, iar pioletul lui Irvine a fost găsit în apropiere în 1933. Cei doi nu s-au mai întors niciodată în tabără.

Cel mai probabil, Mallory și Irvine au murit fie în aceeași seară, fie în ziua de 9 iunie. Vestea dispariției lui Mallory și Irvine a produs consternare în Marea Britanie, iar cei doi alpiniști au fost jeliți de multă lume și onorați ca eroi naționali. În 17 octombrie 1924 a fost organizată o slujbă memorială pentru ei în Catedrala Saint Paul din Londra, la care au asistat membri ai familiei, prieteni și demnitari, inclusiv regele George al V-lea și membri ai familiei regale, primul ministru Ramsay MacDonald și toți membrii guvernului.

Testamentul lui Mallory a fost deschis la Londra în 17 decembrie; el a lăsat averea lui de 1.706 £, 16 șilingi și 6 penny (echivalentul aproximativ a 95.575 £ în ) ca moștenire pentru soția lui.

Pierdut pe Everest timp de 75 de ani
După dispariția lor, mai multe expediții au încercat să găsească rămășițele lor și, probabil, să afle dacă ei au ajuns în vârf. Frank Smythe a afirmat în cursul expediției din 1936 că i s-a părut că a văzut un cadavru mai jos locul unde a fost găsit pioletul lui Irvine cu trei ani mai devreme: "Cercetam fața muntelui din tabăra de la bază cu un telescop de mare putere, când am văzut ceva ciudat într-o râpă de sub polița de grohotiș. Desigur, era un spațiu lung și foarte îngust, dar am o vedere foarte bună și nu cred că era o stâncă. Acest obiect se afla exact în punctul în care Mallory și Irvine ar fi căzut dacă s-ar fi rostogolit pe versanții plin de grohotiș", a scris Smythe într-o scrisoare către Edward Felix Norton. El a ținut descoperirea discretă deoarece se temea de goana după senzațional a presei, iar această descoperire a fost dezvăluită abia în 2013, după ce scrisoarea a fost găsită de fiul său, atunci când se pregătea să-i scrie biografia.

La sfârșitul anului 1986 Tom Holzel a lansat o expediție de căutare pe baza rapoartelor alpinistului chinez Zhang Junyan că partenerul său, Wang Hungbao, ar fi dat peste "un englez mort" la  în 1975. În ultima zi a expediției, Holzel s-a întâlnit cu Zhang Junyan, care a repetat că, în ciuda dezmințirilor oficiale ale Asociației Chineze de Alpinism, Wang s-a întors dintr-o excursie scurtă și a descris găsirea "unui alpinist străin" la "8.100 m". Wang a fost ucis într-o avalanșă a doua zi după prezentarea acestui raport verbal, astfel încât locul nu a putut fi determinat niciodată cu precizie.

În 1999 expediția de cercetare Mallory și Irvine, sponsorizată parțial de serialul științific american de televiziune Nova și de postul britanic de televiziune BBC și organizată și condusă de Eric Simonson, a ajuns pe Everest pentru a căuta corpurile celor doi alpiniști dispăruți. Ghidat de cercetările lui Jochen Hemmleb, la câteva ore de la începutul căutării pe 1 mai, Conrad Anker a găsit un corp înghețat la altitudinea de  pe versantul nordic al muntelui. Din moment ce corpul a fost găsit mai jos de locul unde a fost găsit pioletul lui Irvine în 1933 la cota , echipa s-a așteptat să fie corpul lui Irvine și a sperat să recupereze aparatul de fotografiat pe care s-a spus că îl avea la el. Membrii expediției au fost surprinși să afle că numele de pe echipament era "G. Leigh Mallory". Corpul era bine conservat, datorită temperaturilor de îngheț. Din buzunarele hainelor au fost recuperate un altimetru de alamă, un cuțit de buzunar cu o teacă de piele și o pereche intactă de ochelari de zăpadă. Efectele personale găsite, precum o scrisoare și o factură de la un furnizor londonez de echipament de alpinism au confirmat identitatea cadavrului. Echipa nu a putut, totuși, să localizeze aparatul de fotografiat pe care cei doi alpiniști l-au luat cu ei pentru a dovedi că ascensiunea lor a avut succes. Experții companiei Kodak au spus că, dacă un aparat de fotografiat va fi găsit vreodată, există o șansă că filmul să poată fi developat pentru a fi produse fotografii imprimabile pe hârtie, cu condiția să fie luate măsuri extraordinare, și au oferit îndrumări cu privire la manipularea unui astfel de aparat de fotografiat și a filmului din interior, în cazul că va fi găsit. Înainte de a părăsi locul morții lui Mallory, membrii expediției au oficiat un serviciu religios anglican pentru alpinist și i-au acoperit rămășițele pământești cu un morman de pietre de pe munte.

Sir Edmund Hillary, care este considerat, împreună cu șerpașul Tenzing Norgay, primul care a urcat pe vârful Everest, a salutat vestea descoperirii trupului lui Mallory și a afirmat că este foarte posibil ca Mallory să fi reușit să ajungă în vârf cu câțiva zeci de ani înaintea lui. "El a fost cu adevărat pionierul ideii escaladării Muntelui Everest", a spus Hillary.

Echipa de cercetare din 1999 a revenit pe munte în 2001, pentru a efectua cercetări suplimentare. Ei au descoperit ultima tabără a lui Mallory și Irvine, dar nu a reușit să găsească nici corpul lui Irvine și nici un aparat de fotografiat. O altă expediție efectuată în 2004 s-a dovedit, de asemenea, inutilă.

În 2007 expediția de cercetare de pe Everest condusă de Conrad Anker, care a găsit trupul lui Mallory, a încercat să reconstituie ultimii pași pe munte ai alpinistului.

Atingerea vârfului

Nu se știe dacă Mallory și Irvine au ajuns pe vârful Everest. Această chestiune rămâne deschisă speculațiilor și este un subiect cercetat și dezbătut de diverși specialiști.

Corpul lui Mallory
De la descoperirea unei răni grave de coardă în jurul taliei lui Mallory, care era înconjurată de resturile unei corzi de alpinism, se pare că el și cu Irvine erau legați între ei atunci când unul dintre ei a alunecat și a antrenat căderea celuilalt. Corpul lui Mallory se afla 300 m mai jos și la aproximativ 100 m pe orizontală de locul unde, în 1933, a fost găsit pioletul, care, după trei semne caracteristice pe coadă, i-ar fi aparținut lui Irvine. Faptul că trupul era relativ nezdrobit, cu excepția unor fracturi la piciorul drept (tibia și peroneul erau rupte chiar deasupra cizmei), în comparație cu alte corpuri găsite în același loc, despre care se știe că au căzut de pe creasta de nord-est a muntelui, sugerează că Mallory nu ar fi putut să cadă de la locul unde a fost găsit pioletul, ci trebuie să fi căzut dintr-un loc mult mai jos. Wang ar fi găsit, se pare, pioletul lui Mallory aproape de corpul lui (și l-a luat cu el). Dacă acest lucru este adevărat, atunci Mallory nu numai că a supraviețuit căderii inițiale împreună cu Irvine, ci că s-a aflat în posesia pioletului său până cu puține secunde înainte de a se lovi de o piatră care i-a oprit căderea finală. Când a fost găsit, trupul său era decolorat de soare, congelat și mumificat.

O altă descoperire semnificativă făcută pe corpul lui Mallory a fost o rană severă pe frunte, de mărimea unei mingi de golf, care a fost cauza probabilă a morții sale. Această rană neobișnuită ar fi putut fi cauzată de un piolet, ceea i-a făcut pe unii să creadă că, în timpul alunecării lui, Mallory ar fi încercat să folosească pioletul pentru a controla viteza coborârii sale, iar pioletul s-ar fi putut izbi de o stâncă și ar fi ricoșat, lovindu-l mortal.

Unii cred că George Mallory l-a ales ca partener de cățărare pe Andrew "Sandy" Irvine, deoarece acesta se pricepea să repare buteliile de oxigen, care erau folosite în ascensiunile montane.

Noel Odell a crezut că i-a văzut pe Mallory și Irvine urcând A Doua Treaptă, dar ulterior și-a schimbat povestea afirmând că a fost de fapt Prima Treaptă. Spre sfârșitul vieții sale, cu toate acestea, el a susținut afirmația inițială. Observațiile recente făcute de alți alpiniști cu privire la punctul de vedere al lui Odell sugerează că Odell i-ar fi văzut, probabil, pe bărbați pe A Doua Treaptă așa cum a afirmat inițial.

Teorii
O serie de ipoteze diferite au fost propuse și noi teorii continuă să fie prezentate. Majoritea ipotezelor consideră că cei doi, care purtau câte două butelii de oxigen fiecare, au urcat fie Prima Treaptă, fie A Doua Treaptă, unde au fost văzuți de Odell. În acest moment, rămân două alternative principale: fie Mallory ia butelia de oxigen a lui Irvine și continuă singur (și ajunge sau nu ajunge în vârf), fie merg amândoi împreună până când decid să se întoarcă (atunci când constată că și-au consumat oxigenul sau că își vor consuma oxigenul înainte de a ajunge în vârf). În oricare caz, Mallory alunecă și cade către moarte, în timp ce coboară, prins probabil în furtună aprigă de zăpadă care l-a determinat pe Odell să se adăpostească în cortul lor. Irvine fie cade împreună cu el, fie, în cazul primului scenariu, moare singur de epuizare și hipotermie sus pe creastă. Ipoteza avansată de Tom Holzel în februarie 2008 este că Odell i-a văzut pe Mallory și pe Irvine urcând Prima Treaptă pentru a arunca o ultimă privire în jur în timpul coborârii după ce încercarea lor de a ajuns în vârf a eșuat.

Afirmațiile altor alpiniști

Afirmația lui Ang Tsering
Ang Tsering, un membru șerpaș al expediției britanice de pe Everest din 1924, a fost intervievat în anul 2000 de Jonathan Neale, care a povestit:Ang Tsering spune că ceea ce i-a plăcut la George Mallory a fost atitudinea lui prietenoasă.

Partenerii de cățărare
Harry Tyndale, unul dintre partenerii de cățărare ai lui Mallory, a spus următoarele:Cine îl privea pe George la lucru era conștient nu atât de forța fizică, cât de suplețea și de echilibrul lui; atât de ritmică și de armonioasă era deplasarea lui în orice loc abrupt ... încât mișcările lui apăreau aproape serpentine în finețea lor.Geoffrey Winthrop Young, un alpinist experimentat, a avut loc Mallory capacitatea în venerație:Mișcarea lui în escaladă era în întregime a lui. Contrazicea toată teoria. El își așeza piciorul sus în orice unghi pe o suprafață netedă, își îndoia umărul către genunchi și se deplasa în sus și din nou în poziție verticală într-o curbă năvalnică. Orice s-ar fi întâmplat nevăzut între el și stâncă... privirea și chiar rezultatul erau întotdeauna aceleași - o mișcare ondulantă continuă atât de rapidă și atât de puternică încât simțeai că roca trebuie să cedeze sau să se dezintegreze.

Afirmația lui Conrad Anker
Conrad Anker, care a găsit corpul lui Mallory în 1999, a urcat A Doua Treaptă în 2007 și a încercat să reconstituie ascensiunea pe Everest din 1924, a declarat că el crede că "este posibil, dar foarte improbabil, ca ei să fi ajuns în vârf", invocând dificultatea ascensiunii pe cea de-a Doua Treaptă și poziția trupului lui Mallory. El a afirmat că, în opinia sa:Nu cred că au făcut-o ... ascensiunea acolo este atât de dificilă și cred că Mallory era un foarte bun alpinist și o parte din a fi un bun alpinist este să știi când îți asumi un risc prea mare și e momentul să te întorci. Cred că a înțeles asta și s-a întors și atunci când coborau Fâșia Galbenă el sau Irvine a alunecat și l-a tras pe celălalt, frânghia s-a rupt și el și-a găsit sfârșitul.

In memoriam

Mallory a fost onorat de alma mater, Magdalene College, Cambridge, care a denumit o curte cu numele lui și a amplasat o placă memorială a morții lui deasupra ușii uneia dintre clădiri. Asociația foștilor membri ai Magdalene Boat Club a fost redenumită Mallory Club în semn de recunoaștere a realizărilor sale în explorarea montană și a faptului că a practicat canotajul în timpul studiilor la colegiu. Două vârfuri înalte din munții americani Sierra Nevada, Mount Mallory și Mount Irvine, situate la câteva mile sud-est de Mount Whitney, au fost numite în onoarea lor.

În necrologul lui George Finch din ziarul londonez The Times s-a spus că Mallory și Finch au fost "cei mai buni doi alpiniști ai vremii (lor)".

Tragedia montană s-a dovedit o temă recurentă în familia Mallory. Fratele mai mic al lui Mallory, Air Chief Marshal Sir Trafford Leigh-Mallory, și-a găsit moartea în munți atunci când aeronava Avro York, care-l transporta la noua sa misiune de comandant al forțelor aeriene ale Comandamentului Britanic din Asia de Sud-Est s-a prăbușit în Alpii francezi în 1944, cauzând moartea tuturor pasagerilor. O fereastră memorială în onoarea lui George Mallory, împreună cu o placă memorială în onoarea lui Trafford, se află în Biserica Saint Wilfrid din Mobberley, unde tatăl lor, Herbert, bunicul George și alți membri ai familiei au slujit ca preoți. Fiica lui Mallory, Frances Clare, s-a căsătorit cu medicul Glenn Allan Millikan, care a fost ucis într-un accident de alpinism în Fall Creek Falls State Park din Tennessee.

Fiul lui Frances Mallory, Richard Millikan, a devenit un alpinist respectat în cursul anilor 1960 și 1970. Nepotul lui Mallory, numit tot George Mallory, a ajuns pe vârful Everest în anul 1995 de pe creasta nordică, împreună cu alți șase alpiniști, ca parte a Expediției Americane pe Everest din 1995. El a lăsat pe vârf o poză a bunicilor lui, invocând "afaceri neterminate".

În filmul documentar biografic al lui Anthony Geffen despre viața și ultima expediție a lui Mallory, The Wildest Dream (2010), Conrad Anker și Leo Houlding au încercat să reconstituie ultima ascensiune a alpinistului, îmbrăcați și echipați într-un mod asemănător cu Mallory și Irvine.

Keith Thomas și Glyn Bailey au creat un musical despre viața lui Mallory intitulat Mountain of Dreams.

Scrieri

Note

Lectură suplimentară

 Anker, Conrad & Roberts, David (1999). The Lost Explorer – Finding Mallory on Mount Everest. London: Simon & Schuster
 Archer, Jeffrey (2009). Paths of Glory. New York: St Martin's Press  (novel about Mallory's life and summit attempt)
 Davis, Wade (2011).  Into The Silence: The Great War, Mallory and the Conquest of Everest Bodley Head
 Firstbrook, Peter (1999). Lost on Everest: The Search for Mallory & Irvine. BBC Worldwide
 Gillman, Peter and Leni (2000). The Wildest Dream: Mallory, His Life and Conflicting Passions. London: Headline (winner, Boardman Tasker Prize)
 Hemmleb, Jochen; Johnson, Larry A.; Simonson, Eric R. & Nothdurft, William E. (1999.) Ghosts of Everest – the Search for Mallory & Irvine. Seattle: Mountaineers Books (Story of the 1999 expedition that located Mallory's body)
 Hemmleb, Jochen, & Simonson, Eric R. (2002). Detectives on Everest: the Story of the 2001 Mallory & Irvine Research Expedition. Seattle: Mountaineers Books (Sequel to Ghosts of Everest, with new discoveries on Everest and revelations regarding the fate of Andrew Irvine)
 Holzel, Tom & Salkeld, Audrey (1986). The Mystery of Mallory & Irvine. Revised edition: Seattle: Mountaineers Books, 1999
 Neale, Jonathan, Tigers of the Snow: How One Fateful Climb Made the Sherpas Mountaineering Legends, Thomas Dunne Books, 2002
 Robertson, David (1969). George Mallory. Revised edition 1999. (Biography written by Mallory's son-in-law, married to Beridge.) Faber and Faber Selected edition: Paperback 1999, with foreword by Joe Simpson
 Summers, Julie (2000). Fearless on Everest: the Quest for Sandy Irvine. (Republished 2008)

Legături externe

 Ghosts of Everest – New evidence examined. 1999 Expedition finds Mallory's remains; tries to reconstruct Mallory's ascent. From Outside Magazine
 Lost on Everest – In January 2000, PBS broadcast the story of the 1999 Nova expedition to locate the bodies of George Mallory and Andrew Irvine.
 Peter H. Hansen, 'Mallory, George Herbert Leigh (1886–1924)', Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004, brief biographical entry.
 Interactive panorama of The Second Step on Everest's Northeast Ridge.
 2004 Expedition to find the cameras
 Mount Everest 1924 photographs  – John Noel's photographs from the 1924 expedition.

 Photo of Mallory Court, Magdalene College, Cambridge
 Mallory's rowing career and account of the 1907 Boat Race, with photo [NB that caption incorrectly states that Mallory rowed in Oxford/Cambridge boat race.]
 Tom Holzel's 2008 theory that Odell saw Mallory descending at the First Step
 Mike Parsons and Mary B. Rose. Mallory Myths and Mysteries: The Mallory Replica Project
 Mallory and Irvine Memorials

Nașteri în 1886
Decese în 1924
Alpiniști englezi
Exploratori englezi
Exploratori din secolul al XX-lea
Decese sau omoruri neelucidate
Mumii

George Mallory