În timpul anului 2016, Forțele Democratice Siriene (FDS) au stabilit patru consilii militare separate (din care trei în Regiunea Shahba) pentru a facilita și conduce operațiunile militare. în decembrie 2016, cele patru consilii militare erau localizate în Manbij, Al-Bab, Jarabulus și Deir ez-Zor (singurul din afara Regiunii Shahba).

Consiliul Militar Manbij

Istoric

Ofensiva Manbij a inclus Consiliul Militar Manbij, forțe speciale americane și o implicare minimală a YPG și YPJ. Trupele de la sol au fost sprijinite de lovituri aeriene ale coaliției internaționale. Luptătorii FDS erau în majoritate arabi. În timpul ofensivei, un luptător FDS a rezumat situația grupării: "avem arabi, kurzi, nimeni nu știe exact câți, luptăm cu toții în forțele FDS".

Pe 5 aprilie 2016, un consiliu civil a fost format în orașul Sarrin din persoane originare din Manbij care au fugit atunci când Statul Islamic în Irak și Levant (SIIL) a preluat orașul. Consiliul era alcătuit din kurzi, turkmeni și cerchezi și a fost creat pentru a administra Manbijul după capturarea lui.

Comandantul Consiliului Militar Manbij, Abu Layla, a murit din cauza rănilor suferite în schimburile de focuri din Manbij, în timpul luptelor contra Statului Islamic. El a fost succedat de Muhammad Mustafa ("Abu Adel").

Pe 19 august 2016, Consiliul Militar Manbij a emis o proclamație prin care anunța că a preluat de la YPG și YPJ asigurarea securității centrului Manbijului și a satelor din împrejurimi, deși unii din luptătorii acestor grupări au rămas în zonă pentru a continua să antreneze trupele Consiliului și pentru a efectua alte misiuni de sprijin.

La începutul lui noiembrie 2016, un "batalion" a dezertat din Legiunea Sham și s-a alăturat Consiliului Militar Manbij.

Pe 17 noiembrie 2016, ultimii militari ai YPG și YPJ au părăsit Manbijul, lăsând Consiliului întreaga misiune de asigurare a securității zonei și de antrenare a trupelor.

Pe 2 martie 2017, Consiliul Militar Manbij a predat un teritoriu extins armatei siriene cu scopul de a crea o zonă-tampon între Forțele Democratice Siriene și rebelii sprijiniți de Turcia. Consiliul a publicat o declarație care afirma că "apărarea civililor și protejarea lor de efectele adverse ale războiului, asigurarea securității în Manbij și împiedicarea planurilor de invazie ale armatei turce pe pământ sirian sunt scopurile pe care ni le-am însușit în numele tuturor oamenilor care trăiesc pe tărâmul Siriei". Declarația mai susținea că:

și că:

Pe 17 aprilie 2017 s-a făcut public faptul că 200 de luptători ai Consiliului vor participa la Bătălia de la Tabqa pentru a cuceri Al-Thawrah, ca parte a mai extinsei Campanii Raqqa. Pe 24 mai 2017, un număr suplimentar de 2.200 de luptători a fost trimis să acționeze în cadrul fazei a patra a Campaniei Raqqa.

Consiliul Militar Manbij a luptat în Bătălia de la Raqqa din prima zi, 6 iunie 2017. Pe 29 august, Adnan Abu Amjad, comandant general al Consiliului, a fost ucis în luptă în cursul bătăliei.

Pe 17 septembrie 2017, Muhammad Mustafa Ali, cunoscut sub pseudonimul de luptă "Abu Adel", a fost numit comandant general al Consiliului Militar Manbij, succedându-i lui Adnan Abu Amjad.

Consiliul Militar Al-Bab

Consiliul Militar Al-Bab a fost format pe 14 august 2016, la Erbil, în Kurdistanul Irakian, de către șapte facțiuni mici afiliate Forțelor Democratice Siriene, cu scopul capturării de la Statul Islamic a orașului Al-Bab, situat la vest de Manbij și "un simbol al revoluției și fundația unei Sirii democratice, libere și pluraliste". La acea dată, presa kurdă admitea totuși că rezistența Statului Islamic în Al-Bab, oraș cu 69.000 de locuitori, majoritatea arabi suniți, va fi îndârjită și că eliberarea orașului nu se afla pe agenda politică a administrației Obama. Aceasta era mai degrabă interesată de succesul operațiunilor antiteroriste în "capitalele" Statului Islamic Raqqa și Mosul, iar Al-Bab se afla "în altă direcție".

Eliberarea orașului Al-Bab avea totuși și un scop strategic pentru forțele kurde, majoritare în FDS, pentru că ar fi permis unirea teritoriilor pe care le controlau în nord-estul Siriei cu regiunea kurdă Afrin din nord-vest.

Consiliul Militar a solicitat sprijin militar american, iar forțele FDS din ceea ce avea ulterior să devină Cantonul Afrin au lansat o ofensivă în provincie, la vest de Al-Bab, deși erau conștiente că acest lucru ar fi putut declanșa o intervenție militară turcă. Turcia nu vedea cu ochi buni consolidarea puterii kurzilor la sudul graniței sale și se opunea unirii teritoriilor controlate de aceștia.

Ofensiva turcă a început, într-adevăr, pe 26 august 2016. Trupele turce, sprijinite de tancuri, aviație, forțe speciale și grupări siriene aliate, au atacat simultan în drumul lor spre Al-Bab poziții ale Statului Islamic și poziții ale Forțelor Democratice Siriene. În fața unei armate superioare și mult mai bine înarmate, luptătorii FDS au fost obligați să se retragă, abandonând ideea eliberării orașului Al-Bab. Rebelii sirieni pro-turci au înființat la rândul lor un Consiliu Militar Al-Bab și au ajuns la periferiile de nord ale orașului pe 14 noiembrie 2016. Din cauza rezistenței puternice a Statului Islamic și a refuzului Statelor Unite de a sprijini cu lovituri aeriene forțele pro-turce, Turcia a apelat la ajutor militar rusesc, însă chiar și în aceste condiții, rebelii pro-turci nu au putut captura Al-Bab decât pe 23 februarie 2018, împreună cu orașele Qabasin și Bizaah.

Pe 31 octombrie 2016, în cadrul Consiliului Militar Al-Bab a fost înființat un batalion cu personal complet feminin.

Consiliul Militar Jarabulus

Consiliul Militar Jarabulus este o coaliție a Forțelor Democratice Siriene din Regiunea Shahba formată din luptători locali, originari din orașul Jarabulus și din regiunea înconjurătoare, care au fugit din calea Statului Islamic.

Abdel Sattar al-Jader, conducătorul inițial al Consiliului Militar Jarabulus și comandantul Brigăzilor Eufrat din Jarabulus, a fost asasinat chiar înainte de Intervenția militară turcă în Siria, iar Forțele Democratice Siriene au acuzat serviciile secrete militare turce de organizarea asasinatului.

Consiliul Militar Deir ez-Zor

Consiliul Militar Deir ez-Zor a fost creat pe 8 decembrie 2016, în timpul unei conferințe a Forțelor Democratice Siriene desfășurate la Al-Hasaka. Membrii provin din resturile fostului consiliu cu același nume al Armatei Siriene Libere, alungați din oraș de Statul Islamic în 2014 și care s-au alăturat FDS în noiembrie 2016.

Pe 11 decembrie, consiliul a declarat că, după finalizarea celei de-a doua faze a ofensivei din nordul orașului Raqqa, își va concentra atenția pe eliberarea Guvernoratului Deir ez-Zor.

Pe 25 august 2017, 800 de luptători au părăsit gruparea Forțelor de Elită și s-au integrat complet în rândurile Consiliului Militar Deir ez-Zor. Luptătorii, care au acuzat Forțele de Elită de corupție, erau grupați în 7 unități din triburile al-Baggara și al-Shaitat staționate în zonele rurale din estul Raqqăi și sudul Al-Hasaka.

Pe 23 septembrie 2017, forțe ale Consiliului Militar Deir ez-Zor au capturat de la Statul Islamic câmpul de gaze naturale Koniko, cel mai mare din Siria. Luptele pentru Koniko au durat două zile, iar Consiliul Militar Deir ez-Zor a reușit să ocupe câmpul înaintea armatei regimului sirian, care se îndrepta spre regiune având același obiectiv.

Note

Forțele Democratice Siriene
Unități militare și facțiuni ale Războiului Civil Sirian
Fondări în 2016
Rojava

Consiliile militare ale Forțelor Democratice Siriene


Gábor Ancsin (27. studenoga 1990.), mađarski rukometni reprezentativac. Sudjelovao na svjetskim prvenstvima u Danskoj 2019. i u Egiptu 2021.

Mađarski rukometaši

Gábor Ancsin


David Peter Maxwell Hawker  (born 1 May 1949) is a former Australian politician who served as a Liberal member of the Australian House of Representatives from May 1983 to July 2010, representing the Division of Wannon, Victoria, previously represented by former Prime Minister Malcolm Fraser.

Hawker served as the 25th Speaker of the House of Representatives from 2004 to 2007.

Early life
Hawker was born in Adelaide on 1 May 1949, the son of Pamela Gavin and David Hawker. His father, a grazier, was a grandson of colonial MP George Charles Hawker and cousin of federal MP Charles Hawker.

Hawker's family moved to Apsley, Victoria, when he was four years old, where they ran a sheep station. He attended Geelong Grammar School and went on to study mechanical engineering at the University of Melbourne. He entered residence at Trinity College in 1968, graduating Bachelor of Engineering in 1972. He subsequently worked as a graduate engineer at the Altona Refinery and also as a jackaroo outside of Port Augusta, South Australia, before returning to manage the family property at Apsley.

Career
After Fraser announced his retirement from politics amid the Coalition's heavy defeat in the 1983 federal election, Hawker won the seat in a May 1983 by-election. Hawker was a member of the Opposition Shadow Ministry 1990–93, a Deputy Opposition Whip 1989–90 and 1994, and Chief Opposition Whip 1994–96.

On 15 November 2004 Hawker was chosen by the Parliamentary Liberal Party as its candidate for the position of Speaker of the House of Representatives. He was formally elected to the position on 16 November without opposition. After the 2007 federal election, Labor member Harry Jenkins succeeded Hawker as Speaker of the House, and took office on 12 February 2008.

Hawker announced in June 2009 that he would retire from parliament at the 2010 federal election.

Speaker

As speaker from 2004 to 2007, Hawker was the subject of some controversy.

Early dissent

Some of Hawker's rulings, from motions put by the Australian Labor Party Opposition, were somewhat controversial early in his term, with one session of Question Time on 1 December 2004 resulting in twelve points of order, some continuously raised, to Brendan Nelson's response to a question on school funding raised by Sophie Mirabella, in that it was seen by the Opposition to anticipate debate. This session resulted in a dissent motion regarding the permission of ministers tabling documents at the end of answers, which was negatived. A further dissent motion was raised on 7 December 2004, regarding questions asked relating to public affairs but not directly regarding the subject's portfolio, specifically, the desire of the Opposition to question De-Anne Kelly to her supposed approval of funding of a project not relating to her portfolio of Veterans' Affairs. This dissent motion was also voted down. Likewise, a motion of dissent on 28 November 2005 to a ruling that the Member for Perth resume his seat, having twice ignored an instruction to desist in argument across the chamber, was voted down. (Immediately thereafter, the motion to place further motions on notice was passed without a vote, and the Speaker responded to the Leader of the Opposition's subsequent Point of Order by stating that the motion was a "request".)

Questions over impartiality
A 2006 ruling made by Hawker after an incident during a heated exchange in the House brought further motions of dissent from the Opposition, and drew criticism of the Speaker's impartiality from the media.

After a motion regarding share trading was moved by Kelvin Thomson, the Member for Wills, on 25 May 2006, Leader of the House Tony Abbott referred to Thomson indirectly using unparliamentary language by moving the motion "that that snivelling grub be no longer heard". The Deputy Chair at the time, Peter Lindsay, did not make comment against to the withdrawal Abbott made using the words "if I have offended grubs, I withdraw unconditionally". Later, the Speaker assumed the Chair, but it was only after the Opposition attempted to move a dissent motion that Abbott withdrew "unconditionally any imputation or offensive words against the member for Wills".

When Manager of Opposition Business Julia Gillard however attempted to mimic exactly the exchange of 25 May by moving the motion "that that snivelling grub over there be not further heard" against Abbott on a health legislation amendment, and then stating that "If I have offended grubs, I withdraw unconditionally", the Speaker asked Gillard to withdraw "without reservation". Gillard responded that "in accordance with your ruling yesterday, I have withdrawn effectively", but the Speaker then said that "I have no option...but to name the member", and subsequently by motion from Abbott, Gillard was removed from the House for 24 hours.

The Opposition had earlier asked questions to the Speaker about the apparent impartiality of the latter ruling, but criticism of the decision reached the media, with the Speaker defending the decision made referring to Abbott's later unconditional withdrawal. Under standing order 94A, the Speaker can throw members out of the parliament without a verbal warning for one hour. This rule has frequently been used to expel disruptive opposition members from the parliament. During the Question Time debate over the government's controversial Industrial Relations reforms some eleven Labor members were thrown out in one day.

Honours
On 11 June 2012, he was named an Officer of the Order of Australia for "distinguished service to the Parliament of Australia, to public administration and monetary policy reform, and to the community through local government, health and sporting organisations."

References

External links
Personal website
Parliament Biography

1949 births
Living people
Liberal Party of Australia members of the Parliament of Australia
Members of the Australian House of Representatives
Members of the Australian House of Representatives for Wannon
Australian people of English descent
People educated at Geelong Grammar School
People educated at Trinity College (University of Melbourne)
Politicians from Adelaide
Speakers of the Australian House of Representatives
Officers of the Order of Australia
21st-century Australian politicians
20th-century Australian politicians

David Hawker


Charlot la bal (în ) este un film american de comedie din 1914 produs și regizat de Mack Sennett. În rolurile principale interpretează actorii Charlie Chaplin, Ford Sterling, Roscoe 'Fatty' Arbuckle, Chester Conklin și Minta Durfee.

Prezentare

Distribuție
 Charles Chaplin - Tipsy Dancer
 Roscoe Arbuckle - Clarinettist
 Ford Sterling - Band leader
 Chester Conklin - Guest in Police Costume
 Minta Durfee - Guest
 Charles Avery	... Guest in Straw Hat (nemenționat)
 Glen Cavender	... Drummer in band / Guest in Cone Hat (nemenționat)
 Alice Davenport	... Guest with Man in Overalls (nemenționat)
 Billy Gilbert	... Guest in cowboy hat (nemenționat)
 William Hauber	... Flutist (nemenționat)
 Bert Hunn	... Guest (nemenționat)
 George Jeske	... Cornet Player / Guest with Bow Tie (nemenționat)
 Edgar Kennedy	... Dance Hall Manager (nemenționat)
 Sadie Lampe	... Hat Check Girl (nemenționat)
 Hank Mann	... Guest in Overalls (nemenționat)
 Harry McCoy	... Piano Player (nemenționat)
 Rube Miller	... Guest Pushed Away (nemenționat)
 Dave Morris	... Dance Organizer (nemenționat)
 Eva Nelson	... Guest with Man in Cone Hat (nemenționat)
 Frank Opperman	... Clarinetist / Guest (nemenționat)
 Peggy Pearce	... Guest (nemenționat)
 Al St. John	... Guest in Convict Costume (nemenționat)

Note

Legături externe

 Charlot la bal la cinemagia.ro

 Charlot la bal la youtube.com

Vezi și
 1914 în film
 Listă de filme de comedie din anii 1910
 Listă de filme americane de comedie
 Listă de filme americane din 1914
 Keystone Studios

Filme din 1914
Filme regizate de Mack Sennett
Filme de comedie din anii 1910
Filme Keystone Studios
Filme americane
Filme alb-negru
Filme mute
Filme de scurt metraj

Charlot la bal


Președintele Comisiei Europene este șeful Comisiei Europene, care reprezintă puterea executivă a Uniunii Europene. Președintele Comisiei conduce un cabinet de comisari, răspunzător în mod colectiv față de Parlamentul European, care este ales direct de către cetățenii UE. Președintele este împuternicit să aloce portofoliile, să remanieze sau să demită comisarii dacă este necesar.

Președintele Comisiei reprezintă Uniunea Europeană în străinătate, împreună cu Președintele Consiliului European și Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru Afaceri Externe și Politică de Securitate.

Postul a fost înființat în 1958. Fiecare nou președinte este numit de Consiliul European și ales în mod oficial de Parlamentul European, pentru un mandat de cinci ani. Actuala președintă este Ursula von der Leyen, care a preluat funcția la 1 decembrie 2019. Este membră a Partidului Popular European (PPE). Ursula von der Leyen este al 13-lea președinte, iar primul ei vicepreședinte este Frans Timmermans.

Istoric
În 1957 Comisia Comunității Economice Europene a fost înființată prin Tratatul de la Roma pe modelul Înaltei Autorități a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului. Primul președinte al comisiei a fost Walter Hallstein (CDU), care a început consolidarea legislației europene, astfel încât să aibă impact asupra legislațiilor naționale. Inițial guvernele naționale au dat puțină atenție administrației europene. Cu ajutorul Curții Europene de Justiție, Comisia a început să fie luată în serios.

În 1965 Hallstein a prezentat propunerile sale pentru politica agricolă comună, care ar oferi Comunității resurse financiare proprii, acordând mai multă putere Comisiei și Parlamentului și eliminând puterea de veto asupra agriculturii în Consiliu. Aceste propuneri au condus la o reacție imediată din partea Franței. Hallstein știa că propunerile vor fi controversate și și-a luat personal sarcina de a le redacta neutralizând comisarul european pentru agricultură. Totuși, el a obținut sprijinul Parlamentului prin propunerile sale de a-și spori puterile și, de asemenea, și-a prezentat politica Parlamentului cu o săptămână înainte de a o prezenta Consiliului. Hallstein urmărea să demonstreze cum credea că ar trebui să fie condusă Comunitatea, în speranța de a genera un val de pro-europeanism suficient de mare pentru a depăși obiecțiile statelor membre. În urma succeselor repurtate, Hallstein a rămas încrezător în propunerile sale.

1967–85
Munca lui Hallstein a lăsat poziția Comisiei ca o putere substanțială. Președinții au fost implicați în proiectele politice majore din anii 1970, cum ar fi Uniunea Monetară Europeană. În 1970 președintele Jean Rey a asigurat resursele financiare proprii ale Comunității, iar în 1977 președintele Roy Jenkins a devenit primul președinte al Comisiei care a participat la un summit G7 în numele Comunității.

Cu toate acestea, din cauza unor probleme cum ar fi criza petrolului din 1973 și criza energetică din 1979, dificultățile economice au redus prioritatea integrării europene, timp în care numai președintele a încercat să mențină ideea în viață. Statele membre au creat Consiliul European pentru a discuta problemele de actualitate, dar Consiliul nu a reușit să urmărească proiectele majore, cum ar fi politica agricolă comună. Comunitatea a intrat într-o perioadă de "euroscleroză", din cauza dificultăților economice și a dezacordurilor privind bugetul comunitar, iar în timpul Comisiei Thorn, președintele nu și-a putut exercita influența într-o măsură semnificativă.

Prezidențialism. Comisia Delors

Comisia a început să se recupereze în cadrul Comisiei președintelui Jacques Delors. El este considerat cel mai de succes președinte, fiind creditat că a dat comunității un sentiment de direcție și dinamism. Internațional Herald Tribune a comentat munca lui Delors la sfârșitul celui de-al doilea mandat din 1992: "Dl. Delors a salvat Comunitatea Europeană de criză. A venit atunci când europesimismul era cel mai puternic. Deși era un necunoscut(în afara Franței) ministru de finanțe și fost deputat european, el a adus o nouă viață și speranță în Comunitatea Europeană și în Comisia descurajată de la Bruxelles. În primul său mandat, din 1985 până în 1988, a adunat Europa în jurul ideii de pieță unică și, atunci când a obținut al doilea mandat a început să îndemne europenii spre obiectivele mult mai ambițioase ale uniunii economice, monetare și politice".

Dar Delors nu numai că a revigorat Comunitatea, el a dat un semnal pentru schimbarea funcției de președinte. Înainte de a ajunge la putere, președintele Comisiei reprezenta o poziție de "primul între egali"; când a părăsit funcția, el era liderul necontestat al comunității. Mandatul său a produs o președinție puternică și o comisie puternică, pe măsură ce președintele a devenit mai important. În urma tratatelor, această schimbare a fost cimentată, președintele fiind controlat în ceea ce privește alocarea portofoliilor și posibilitatea de a forța demisia comisarilor. Când președintele Romano Prodi a preluat mandatul cu noile puteri ale Tratatului de la Amsterdam, el a fost numit de către presă drept primul prim-ministru al Europei. Activitatea președintelui Delors a mărit puterile Parlamentului, care la rândul lui l-a sprijinit. Comisiile ulterioare nu au beneficiat de același sprijin, iar în 1999, Parlamentul European și-a folosit puterile pentru a forța Comisia Santer să demisioneze.

Controlul parlamentar

Din punct de vedere istoric, Consiliul numea președintele Comisiei și întregul organism, în unanimitate, fără intervenția Parlamentului. Prin Tratatul privind Uniunea Europeană din 1993, Parlamentul European a devenit un organism ales direct de către cetățenii Uniunii Europene, și a câștigat dreptul de a fi "consultat" cu privire la numirea președintelui și la dreptul de veto asupra întregii Comisii. Parlamentul a decis să interpreteze dreptul său de consultare ca pe o putere de veto a președintelui, pe care Consiliul a acceptat-o fără echivoc. Tratatul de la Nisa a schimbat votul Consiliului de la alegerea unanimă la un vot care necesită doar o majoritate. Aceasta a însemnat că ponderea Parlamentului în acest proces a crescut, rezultând un sistem cvasi-parlamentar în care un grup ar putea forma "guvernul". Acest lucru a devenit evident atunci când, în 2004,  au fost nominalizați câțiva candidați, iar voturile de centru-dreapta au câștigat în fața grupurilor de stânga din Franța și Germania. José Manuel Barroso, ales în acel an președinte al Comisiei, a fost apoi obligat să se abțină de la alegerea comisarilor, din cauza amenințării Parlamentului că nu va aproba componența Comisiei sale.

Numire

Articolul 17 din Tratatul privind Uniunea Europeană, modificat prin Tratatul de la Lisabona, stabilește procedura de numire a președintelui și a echipei sale. Consiliul European votează cu majoritate calificată pentru un candidat la funcția de președinte, ținând cont de ultimele alegeri europene. Această propunere este apoi prezentată Parlamentului, care trebuie să aprobe sau să respingă numirea.

Dacă o majoritate absolută a deputaților europeni îl susțin pe candidat, el/ea este ales. Apoi, președintele, împreună cu Consiliul, înaintează echipa sa Parlamentului pentru a fi examinată. În mod normal, Parlamentul insistă ca fiecare dintre aceștia să se prezinte în fața comisiei parlamentare, care corespunde potențialului lor portofoliu, pentru o audiere publică. Parlamentul votează apoi Comisia în ansamblu; dacă este aprobată, Consiliul European, hotărând cu majoritate calificată, numește președintele și echipa sa în funcție.

Criterii

Candidatul ales de Consiliu a fost deseori un politician important la nivel național, dar aceasta nu este un criteriu oficial. Alegerea președintelui trebuie să țină seama de rezultatul ultimelor alegeri parlamentare (adică candidatul susținut în special de partidul politic european victorios sau, cel puțin, de cineva din acea familie politică). Această prevedere nu a fost în vigoare în momentul nominalizării în 2004, dar Partidul Popular European (PPE) de centru-dreapta, care a câștigat alegerile, a exercitat presiuni pentru un candidat din propriile sale rânduri. În final, a fost ales candidatul PPE, José Manuel Barroso.

Alte criterii considerate a influența alegerea Consiliului includ: partea Europei de unde provine candidatul, influența politică a candidatului, limba, competența în limba franceză considerată necesară de către Franța și gradul de integrare, dacă statul lor este  membru al zonei euro și al Acordului Schengen.

Există o presupunere conform căreia un președinte dintr-un stat mare este urmat de un președinte dintr-un stat mic, iar unul din stânga politică va fi urmat de unul din dreapta politică: Roy Jenkins (britanic socialist) a fost urmat de Gaston Thorn (liberal luxemburghez), Jacques Delors (socialist francez), Jacques Santer (creștin-democrat luxemburghez), Romano Prodi (creștin democrat de stânga italian) și Jose Barroso (creștin-democrat portughez). Cu toate acestea, în ciuda acestor presupuneri, acești președinți au fost de obicei aleși în timpul luptelor politice și al alianțelor. Delors a fost ales în urma unui dezacord franco-britanic față de Claude Cheysson, Santer fiind un compromis după ce Marea Britanie l-a acuzat pe Jean-Luc Dehaene, iar Prodi a fost susținut de o coaliție a 13 state împotriva preferinței franco-germane pentru Guy Verhofstadt.

Alegeri
În februarie 2008, președintele Barroso a recunoscut că, în ciuda faptului că președintele avea în mod teoretic tot atât de multă legitimitate ca șefii de guverne, în practică nu era cazul. Prezența scăzută a alegătorilor creează o problemă pentru legitimitatea președintelui, iar analiștii susțin că dacă cetățenii ar vota pentru o listă de candidați pentru postul de președinte, prezența la vot se va dovedi mult mai mare decât în anii precedenți.

În conformitate cu Tratatul de la Lisabona, Consiliul European trebuie să țină seama de rezultatele ultimelor alegeri europene și, în plus, Parlamentul alege, mai degrabă decât să aprobe pur și simplu, candidatul propus de Consiliu. Acest lucru a fost parțial pus în practică în 2004 când Consiliul European a selectat un candidat din partea partidului politic care a obținut o pluralitate de voturi în alegerile din acel an.

Au existat planuri de consolidare a partidelor politice europene pentru ca acestea să-și propună candidați pentru viitoarele alegeri. Partidul Liberal Democrat și Reformator a indicat, la congresul său din octombrie 2007, intenția de a transmite un candidat în cadrul unei campanii comune, dar nu a reușit să facă acest lucru. Partidul Popular European l-a selectat pe Barroso drept candidat și, ca cel mai mare partid, candidatura lui Barroso a fost reînnoită.

Spitzenkandidat

Procesul Spitzenkandidat (cuvântul german pentru "Candidat cap de listă") este metoda prin care fiecare grup politic major din Parlament desemnează câte un candidat pentru postul de președintele al Comisiei Europene înainte de alegerile europene. Deși procedura Spitzenkandidat nu este menționată în Tratatul UE, ea s-a bazat pe un acord între liderii UE din Consiliul European, Parlamentul European și partidele politice europene privind interpretarea textului tratatelor. Procedura Spitzenkandidat conferă președinția Comisiei candidatului cap de listă din partidul politic european care a câștigat cele mai multe locuri în Parlamentul European. Acest sistem a fost utilizat pentru prima dată în 2014, pentru alegerea actualului președinte al Comisiei Europene, Jean-Claude Juncker.

Eurodeputatul spaniol Esteban González Pons (Partidul Popular European) a spus "UE trebuie să fie mai democratică, mai transparentă sau nu va mai fi deloc. Faptul că cetățenii cunosc candidații la președinția Comisiei Europene înainte de alegeri este un pas important în direcția corectă".

Critici
Partidul președintelui francez, Emmanuel Macron a anunțat că nu va sprijini nici un grup politic din cadrul Parlamentului European care sprijină procedura Spitzenkandidat.

Mai mulți comentatori au susținut că sistemul este nedemocratic și trebuie înlocuit cu un sistem mai direct. Câteva sugestii în legătură cu aceasta au fost alegerea președintelui printr-o listă transnațională, cu alegeri directe și cu alegeri primare.  Propunerile parlamentare de a se adopta unele dintre acestea înainte de alegerile din 2019 au fost respinse în Consiliu.http://www.sven-giegold.de/wp-content/uploads/2016/04/COM-President-non-paper.pdf

Privilegiile de serviciu
Salariul lunar de bază al Președintelui este fixat la 138% din gradul de funcții publice de vârf  care, în 2013, se ridica la 25 351 EUR pe lună sau la 304 212 EUR pe an plus o indemnizație pentru o reședință egală cu 15% precum și alte indemnizații, inclusiv pentru educația copiilor și cheltuielile de uz casnic.

Lista președinților

După Tratatul de fuziune

Comisia Comunităților Europene (1967–2009)
Comunitatea Economică Europeană a fost instituită prin Tratatul de la Roma, în prezent cunoscut sub numele de Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene; un tratat fondator al uniunii, care explică faptul că numărarea președinților începe cu primul președinte al Comisiei Comunității Economice Europene. Uniunea Europeană este, de asemenea, succesorul legal al Comunității Economice Europene sau al Comunității Europene așa cum a fost numit între 1993 și 2009. Înființarea Uniunii Europene în 1993, odată cu intrarea în vigoare a Tratatului de la Maastricht (în mod oficial Tratatul privind Uniunea Europeană Uniunea) nu a afectat numele poziției.

 Partide

Comisia Europeană (2009–prezent)
La intrarea sa în vigoare în 2009, Tratatul de la Lisabona a redenumit Comisia Comunităților Europene în Comisia Europeană, reflectând numele de facto, precum și faptul că pilonii Comunităților Europene au fost desființați împreună cu restul sistemului pilon.

 Partide
 Partidul Popular European

Note

Legături externe
Commission President (official website)
Terms of office
Organisation of the European Commission Centre virtuel de la connaissance sur l'Europe (Previously : European NAvigator)
Presidential candidates debate 2014

Comisia Europeană
Sistemul politic al Uniunii Europene
Șefi de guvern

Președinte al Comisiei Europene


Soni Ali, também conhecido como Si Ali, Suni Ali Ber foi o primeiro rei do Império Songai reinando de cerca de 1464 a 1492.

Sob o comando de Soni Ali, muitas cidades foram capturadas e depois fortificadas, como Tombuctu (capturada em 1468) e Jené (capturada em 1475), aumentando com os anos de forma considerável o território e influencia do império.

Após sua morte em 1492, o seu filho Soni Baru assumiu o império.

Império Songai

Soni Ali


A Gruta Azul é uma caverna localizada na cidade brasileira de Iraquara, na Chapada Diamantina, região central do estado da Bahia,  e que se constitui uma das atrações turísticas da região.

É uma lapa inundada onde os reflexos da luz da tarde conferem especial coloração azul à água. Forma um conjunto, pela proximidade, com a Gruta da Pratinha.

Tem uma extensão de um quilômetro e meio, e integra o conjunto de cavernas formadas no terreno cárstico de Iraquara, que se autodefine como a "cidade das cavernas": ali o relevo é formado por um planalto com altitudes entre 500 e 800 metros, circundado por serras que atingem de 800 a  metros, com exemplares conhecidos como o Morro do Pai Inácio e o Morro do Camelo.

Cavernas da Chapada Diamantina
Geografia de Iraquara

Gruta Azul (Iraquara)


Manchester United Women Football Club (eller Manchester W.F.C.) er en engelsk fodboldklub for kvinder fra Manchester, der spiller i FA Women's Super League.

Aktuel trup

Udlejet

Referencer

Eksterne henvisninger
 www.manutd.dk

FA Women's Super League
Kvindefodboldklubber i England
Manchester United F.C.

Manchester United W.F.C.


Mette With Hagensen (født 28. september 1967 i Esbjerg) er en dansk politiker for Socialdemokratiet i Region Syddanmark, som er 1. næstformand samt formand for sundhedsudvalget. Den 1. januar 2019 blev hun formand for Børnerådet, men trak sig i 2020 efter at hendes kandidatur til regionsrådet blev offentliggjort.

Tidligere var hun formand for Skole og Forældre, hvilket hun blev valgt til 17. november 2012, hvor hun erstattede Benedikte Ask Skotte. Før dette havde hun været næstformand for foreningen siden 2011. Hagensen er uddannet cand.merc på SDU i 1994, har siden undervist og er (pr. 2022) rektor for Handelsgymnaiet (HHX) på Rybners i Esbjerg. Hun blev medlem af skolebestyrelsen på sine tre børns skole i 2006. I marts 2020 meldte hun sit kandidatur til at blive spidskandidat for Socialdemokratiet i Region Syddanmark ved Kommunal- og regionsrådsvalg 2021.

Mette With Hagensen har været opstillet som byrådskandidat to gange for partiet Venstre i Varde kommune. Den 15. november 2020 blev hun efter en urafstemning valgt som spidskandidat for Socialdemokratiet i Region Syddanmark til regionsrådsvalget i 2021. Ved urafstemningen fik hun 55 % af stemmerne, og slog bl.a. det siddende regionsrådsmedlem Poul Fremmelev.

Efter regionsrådsvalget i 2021 var det ikke muligt for hende at samle flertal for hende som regionsrådsformand, hvorfor hun gik med i en bred konstituering med de andre partier. Stephanie Lose fra Venstre forblev regionsrådsformand, mens Mette blev 1. næstformand og formand for det prestigefyldte sundhedsudvalg. Hun førte ved samme valg Socialdemokratiet frem til en fremgang på to mandater.

Referencer

Foreningsformænd fra Danmark
Lærere fra Danmark
Personer fra Esbjerg

Mette With Hagensen


Joseph Berres, ab 1842 Edler von Perez (* 18. März 1796 in Göding; † 24. Dezember 1844 in Wien), war ein österreichischer Arzt und Anatom.

Leben

Kam als Sohn eines Wundarztes zur Welt. Er begann seine Laufbahn als Badergehilfe und studierte dann  in Wien Chirurgie.  Mit 21 Jahren war er bereits, ohne ein reguläres Studium abgeschlossen zu haben, Professor der Anatomie in Lemberg. 1830 wurde er an die Universität Wien berufen. Seine wissenschaftlichen Arbeiten verschafften ihm einen europäischen Ruf. Besondere Bedeutung erlangte er durch die Einführung des Mikroskops in die anatomische Forschung. Er beschäftigte sich aber auch mit der Weiterentwicklung der Daguerreotypie. So erfand er ein Verfahren, Daguerrotypien durch Druck zu vervielfältigen. 1834 verlieh ihm die Universität Wien den Titel Dr. h.c. 1842 wurde er als Edler von Perez geadelt. 1844 verstarb er an einem Herzleiden. Seine letzte Ruhestätte befindet sich in Weyer in einer Kapelle im Ortsteil Am Kreuzberg.

Sein Sohn Joseph Berres durchlief eine Militärkarriere und ging 1867 als Generalmajor in Pension. Danach begann er ein Studium der Malerei bei Karl Theodor von Piloty in München und wurde ein bekannter Genremaler.

Literatur
 Oesterreichisch-Kaiserliche privilegirte Wiener-Zeitung, Joseph von Berres vom 18. April 1840

Weblinks

Anatom
Mediziner (19. Jahrhundert)
Ehrenbürger von Lwiw
Hochschullehrer (Universität Wien)
Fotograf (Wien)
Fotopionier
Fotograf (19. Jahrhundert)
Nobilitierter (Österreich)
Edler
Person (Kaisertum Österreich)
Geboren 1796
Gestorben 1844
Mann

Joseph Berres (Mediziner)


est une chanson parodique sortie en 2021, interprétée par le groupe français  (Squeezie, Myd et KronoMuzik). Elle parodie toutes les caractéristiques des hits des années 2000, de la mélodie, aux paroles, en passant par le clip.

Cette chanson est créée dans le cadre d'un défi, imaginé par le rappeur Maskey et le vidéaste Squeezie, au cours duquel deux trios s'affrontent pour concevoir le meilleur hit des années 2000 en seulement trois jours.

Le single est publié sur les plateformes de téléchargement, mais aussi en une version physique (CD 2 titres), dont tous les bénéfices liés aux ventes sont reversés au Secours populaire français. Le morceau rencontre un vif succès et parvient même à être certifié single de platine.

Genèse
Deux ans après avoir cherché à réaliser le meilleur hit de l'été en trois jours, défi qui avait conduit à la sortie et au succès de deux singles : Bye Bye et Mirador, le vidéaste Squeezie se lance dans un nouveau défi.

Dans une vidéo durant un peu plus d'une heure, intitulée , publiée le  sur sa chaîne YouTube, Squeezie se donne le défi, avec Myd, KronoMuzik, Maskey, Le Motif et S2keyz de créer deux hit des années 2000 en trois jours.

Pour l'occasion, deux trios sont constitués : Squeezie, Myd et KronoMuzik d'une part et Maskey, Le Motif et S2keyz de l'autre. La vidéo permet ainsi de voir l'avancement des deux projets, du point de vue de chaque binôme, puisque ce n'est qu'au terme des trois jours qu'ils découvrent la composition de l'autre. De cette vidéo naissent deux titres : Time Time de  (Squeezie, Myd et KronoMuzik) et Offishal dAmbiance Skandal (Maskey, Le Motif, S2keyz et Toldya). Elles reprennent tous les clichés des hits des années 2000, tant au niveau du rythme que des paroles.

Le rappeur Rim'K, invité en fin de cette vidéo pour départager les deux titres, désigne Offishal comme le meilleur hit dans le style des années 2000.

Analyse
Time Time est un titre aux sonorités folk et electro. Il est intégralement chanté en roumain. Le trio Trei Degete ( en roumain) s'est notamment inspiré de Dragostea din tei un single du groupe O-Zone, sorti en 2004, mais aussi de Stach Stach, single du groupe parodique Bratisla Boys.

Version physique
Contrairement au précédent défi (créer le meilleur hit de l'été), où le gagnant avait été départagé selon le nombre de vues du clip, publié sur YouTube, cette fois-ci, c'est selon le nombre de ventes physiques du single que le gagnant du duel est départagé.

Ainsi, les deux singles sortent dans une version CD 2 titres, avec le morceau et une version instrumentale, lequel est glissé dans une pochette cartonnée.

Ces derniers sont en vente, au prix de , pendant  (entre le ,  et le , ) sur le site hits2000.fr, spécialement créé pour l'occasion, qui permet d'ailleurs de voir en temps réel le nombre de ventes de chaque single. Grâce à un partenariat avec l'enseigne Lidl, ils sont aussi en vente (aux mêmes dates), dans tous les magasins de France.

L'ensemble des bénéfices liés à la vente des CD est reversé au Secours populaire français.

Accueil

Publié le  sur YouTube, en , le titre dépasse  de vues et ce chiffre double en deux jours. Une semaine plus tard, ce chiffre monte à plus de .

Lors de sa publication sur les plateformes de téléchargement, en seulement deux jours, le single parvient à se classer en tête des écoutes en France sur Spotify et sur Deezer, mais aussi, après quelques jours, dans le haut du classement roumain.

Au lendemain de l'ouverture des ventes physiques, Time Time cumule  sur le site hits2000.fr. Au bout de cinq jours, ce chiffre grimpe à .

En un mois, Time Time est certifié single d'or, avant d'obtenir, trois mois plus tard, la certification platine.

Clip vidéo

Dans le clip vidéo, Trei Degete voyage dans le temps, passant du Far West, au Moyen Âge jusqu'à une époque futuriste dans laquelle ils font un concert acclamé par une foule de faux sosie de Crazy Frog, volontairement créé avec de mauvais effets spéciaux. Le clip intègre également des références au jeu vidéo Just Dance.

Celui-ci est réalisé par Théodore Bonnet.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Squeezie | Myd | KronoMuzik
 Offishal
 Bye Bye | Mirador

Liens externes
 hits2000.fr (site créé pour l'achat des singles).
 .
 .
 .

Single musical sorti en 2021
Parodie musicale

Time Time


La statue équestre du Maréchal Foch est une statue équestre du maréchal Ferdinand Foch, située sur l'allée du général-Leclerc dans sa ville natale de Tarbes.

Historique
Commandée par la ville de Tarbes en l'honneur de son plus illustre enfant, c'est une statue sculptée par Firmin Michelet (1875-1951) qui a été inaugurée le .

Localisation
La sculpture est située dans le quartier du centre-ville (Tarbes-2), à l'intersection des allées du général Leclerc et de la rue de Cronstadt)  devant le 1er régiment de hussards parachutistes au quartier Larrey.

Description
Le cheval n'est en réalité pas celui de Foch (Bengali) mais un anglo-arabe de l'élevage Fould (Marboré).

Galerie d'images

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Maison natale
 Liste des œuvres d'art des Hautes-Pyrénées
 Statue équestre du Maréchal Foch (Paris)
 Monument à Larrey
 Monument à Danton

Liens externes

Foch
Monument dans les Hautes-Pyrénées
Sculpture en bronze
Foch
Ferdinand Foch

Statue équestre du Maréchal Foch (Tarbes)


Osobna iskaznica je osobni dokument izdan u Republici Hrvatskoj. Svaki hrvatski državljanin koji ima prebivalište u Hrvatskoj može dobiti osobnu iskaznicu a to je obaveza za sve građane starije od 18 godina. Ovaj dokument policija izdaje u ime Ministarstva unutarnjih poslova.

Verzije osobnih iskaznica izdanih u 2003., 2013. i 2021. godini vrijede kao putni dokumenti u većem dijelu Europe. Verzija izdana prije 2003. vrijedi samo u Hrvatskoj.

Povijest
SR Hrvatska imala je osobne iskaznice u vrijeme SFR Jugoslavije od 1974. Kad je zemlja postala neovisna, nova je iskaznica zamijenila staru s dvogodišnjim prijelaznim vremenom.

Izgled
Slično kao i kreditna kartica, osobna iskaznica je plastična i pravokutne je forme, veličine 86 × 54 milimetara.

Inačica iz 2003. godine

S lijeve je strane hologram, a na desnoj je slika nositelja. Na gornjem rubu kartice naziv Republike Hrvatske dostupan je na dva jezika, hrvatskom i engleskom (REPUBLIKA HRVATSKA / REPUBLIC OF CROATIA), a ispod je naziv kartice dostupan je na istim dvama jezicima (OSOBNA ISKAZNICA / IDENTITY CARD).

Opisi polja ispisani su na hrvatskom i engleskom jeziku.

Prednja strana:
Prezime
Ime
Spol
Broj osobne iskaznice
Državljanstvo
Potpis
Datum rođenja
Datum isteka valjanosti

Stražnja strana:
Boravište i adresa
Ime institucije koja je izdala iskaznicu
Datum izdavanja iskaznice
Strojno čitljivi podaci

Inačica iz 2013. godine

Verzija iz 2013. je redizajnirana da bude kompatibilna za instaliranje čipa elektroničke osobne iskaznice. Izdavanje elektroničkih osobnih iskaznica započelo je 2015. godine. Osim svih podataka dostupnih u verziji iz 2003., na stražnjoj strani nove osobne iskaznice nalazi se i osobni identifikacijski broj (OIB).

Inačica iz 2021. godine

Druga generacija hrvatske elektroničke osobne iskaznice izašla je 2. kolovoza 2021. godine. Nova, druga generacija eID-a bila je promjena koja je uslijedila nakon Uredbe EU-a 2019/1157. Stoga je najveća promjena to što je eID druge generacije također biometrijski. Ovu promjenu prati nova aplikacija Certilia koja građanima omogućuje korištenje novog eID-a za potpisivanje elektroničkih dokumenata digitalnim potpisom.

Novčane kazne
Osobe starije od 18 godina, a koje nemaju valjanu osobnu iskaznicu, mogu platiti kaznu od 3.000 do 4.500 kn. Ako ne pokaže važeću osobnu iskaznicu policijskom službeniku na javnom mjestu, osoba može dobiti novčanu kaznu u iznosu od 200 kn.

Međunarodna putovanja
Otkako je Hrvatska pristupila EU-u, u skladu s Ugovorom o pristupanju iz 2011., 1. srpnja 2013. hrvatska osobna iskaznica (osim verzije izdane prije 2003.) postala je valjana putna isprava unutar čitavog Europskog gospodarskog prostora (EEA). Hrvatska je završila pregovore o pristupanju EEA-u u studenom 2013. godine. Sporazum o sudjelovanju Hrvatske u EEA-u potpisan je u Bruxellesu 12. travnja 2014.

Danas je iskaznica valjani putni dokument u gotovo cijeloj Europi (osim Bjelorusije, Rusije, Ukrajine i Ujedinjenog Kraljevstva), kao i u Gruziji te u Francuskim prekomorskim teritorijima.

Vidi također

 Hrvatska putovnica
 Hrvatsko pravo o državljanstvu
 Nacionalne iskaznice u Europskom gospodarskom prostoru
 Popis pravila o osobnim iskaznicama po zemljama

Izvori

Vanjske poveznice

 eID - elektronički ID web portal
 Zakon osobna iskaznica (in Croatian)
 Slika osobne iskaznice
 Obavijest Ministarstva unutarnjih poslova (in Croatian)
Osobne isprave
Hrvatska

Hrvatska osobna iskaznica


İstasyon kimliği herhangi bir telsiz istasyonun, genelde bir çağrı sinyaliyle, kendini tanıtmasıdır. Bu anlamda telsiz istasyonu belli bir frekanstan, herhangi bir amaçla yayın yapma izni olan vericidir.

Telekomünikasyon

İstasyon kimliği


A Associação dos Produtores Rurais de Carauari (ASPROC) é a primeira associação sem fins lucrativos criada no Médio Juruá. Ela atua na organização e comercialização da produção rural das comunidades agroextrativistas da região, além da atuação de luta pelo território e na criação das unidades de conservação.

História
Na década de 80, o sistema que imperava na região do Médio Juruá era o de seringais, que apresentava uma dinâmica prejudicial para os seringueiros frente aos patrões latifundiários. No início dos anos 90, com apoio do Movimento Eclesiástico de Base (MEB), liderado pelo padre João Derickx, iniciou um movimento de mobilização de base para que os seringueiros conhecessem seus direitos.

Esse movimento incentivou os produtores a se organizarem em comunidades, para conquistarem acesso aos, até então raros, direitos sociais na região, como escola básica, atendimento de saúde e justa comercialização dos produtos agroextrativistas. Foi então que surgiu a ASPROC, criada juridicamente em 1994 mas desde 1990 já atuava de maneira informal, articulando as comunidades.

Como resultado das demandas locais, foram criadas duas reservas de uso sustentável na região, a Reserva Extrativista (RESEX) do Médio Juruá, em 1997, e a Reserva de Desenvolvimento Sustentável (RDS) de Uacari, em 2005.

A ASPROC, realizado com o apoio do Memorial Chico Mendes, começou um sistema de saneamento básico, implementando o bombeamento, o tratamento e a distribuição de água para abastecer as famílias. Esse sistema se tornou o Programa Sanear Amazônia, que virou política pública do governo federal.

Criaram o Fórum do Território Médio Juruá, que reúne todas as organizações e entidades que trabalham na região do Médio Juruá para debater, compartilhar o planejamento e agregar as atividades que tivessem os mesmos objetivos, diminuindo custos e ganhando eficiência.

A partir de 2017 a ASPROC passou a negociar todo ou parte do pirarucu de outras áreas de manejo e associações comunitárias e indígenas, antes dependentes de poucos frigoríficos que determinavam os preços de compra.

Em 2018, foram incluídas nessa iniciativa as Terras Indígenas Deni e Paumari, as comunidades integrantes do Acordo de pesca de Carauari, RDS Mamirauá (região de Jutaí), RESEX do Baixo Juruá, RESEX do Rio Unini e RESEX do Médio Purus.

Organizações do Amazonas


Khordha (en oriya: ଖୋର୍ଦ୍ଧା ଜିଲ୍ଲା) es un distrito de la India en el estado de Orissa. Código ISO: IN.OR.KH. Comprende una superficie de 2888 km². Centro administrativo es la ciudad de Khordha.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 2246341 habitantes, de los cuales 1 079 392 eran mujeres y 1 166 949 varones.

En el momento del Censo de la India de 2011, el 92,13% de la población del distrito hablaba Odia; el 1.98%, urdu; el 1.69%, telugu; el 1.65%, hind; el 1.38%, bengalí; y, el 0.43%, santalí como primera lengua.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Khordha

Distrito de Khordha


Sergio Valdés (Santiago, Región Metropolitana de Santiago, 17 de septiembre de 1978) es un rugbista chileno. Juega actualmente en el Section Paloise en el que juega como segunda línea y también es rugbista internacional con la selección de rugby de Chile.

Trayectoria
 Stade Français de Chile       (????-2001)
 Stade Aurillacois             (2001-2005)
 Racing Métro 92               (2005-2007)
 Football-Club Auch            (2007-2011)
 Section Paloise               (2011-2013)
 Agen                          (2013-2015)

Referencias

Nacidos en Santiago de Chile
Jugadores de rugby de Chile

Sergio Valdés (rugbista)


Siegfried Rockendorf (* 5. Januar 1950 in Bad Sachsa; † 13. Dezember 2000 ebenda) war ein deutscher Koch.

Werdegang
Nach der Ausbildung im Berghotel Ravensberg von 1965 bis 1968 ging Rockendorf zum Hilton Hotel (heute InterContinental Berlin). Nachdem er Souschef im Sheraton International in Kairo war, wurde er 1974 Küchendirektor des Hotels Schweizerhof in Berlin.

Im Jahr 1977 legte Siegfried Rockendorf vor der IHK Berlin seine Meisterprüfung einschließlich Ausbildereignungsprüfung ab. Die Voraussetzung, sich selbstständig zu machen, war damit erfüllt, so dass er noch in diesem Jahr sein erstes Restaurant in Berlin-Tegel eröffnete, die Alte Waldschänke. Seit 1981 führte er Rockendorfs Restaurant in Berlin-Waidmannslust, wo er seinen ersten Michelin-Stern erhielt. 1988 wurde er mit zwei Michelin-Sternen und 19 Punkten im Gault Millau ausgezeichnet.

Nach der Wende folgten die Eröffnungen des Leysieffer am Kurfürstendamm und danach das Landhaus Ritter zur Linde, die er jedoch nur kurzfristig betrieb. Im Mai 2000 eröffnete er das Restaurant in einem Berliner Nobel-Seniorenwohnhaus.

Siegfried Rockendorf starb im Dezember 2000 bei einer Familienfeier.

Auszeichnungen
 1993: Bester Koch des Jahres, Gault Millau
 1988: Zwei Sterne Michelin-Sterne

Weblinks
 Nachruf

Einzelnachweise

Koch (Deutschland)
Person (Berlin)
Deutscher
Geboren 1950
Gestorben 2000
Mann

Siegfried Rockendorf


CITV-DT (channel 13) is a television station in Edmonton, Alberta, Canada, part of the Global Television Network. The station is owned and operated by network parent Corus Entertainment, and maintains studios on Allard Way Northwest in the Pleasantview neighbourhood of Edmonton; its transmitter is located just off of Highway 21, southeast of the city. CITV-DT carries the full Global network schedule, and its programming is similar to sister station CICT-DT in Calgary.

History

The station first signed on the air on September 1, 1974. CITV was originally owned by Allarcom, owned by Dr. Charles Allard, and launched under the brand "Independent Television" (ITV). Allard's proposal won out over three competing applicants for a second commercial station in Edmonton because it emphasized local programming.

Beginning in 1981, CITV became a national superstation, being offered on most cable television systems across the country through the Cancom (now Shaw Broadcast Services) service for Canadian cable television providers too distant to receive most over-the-air television signals. It is still carried on satellite television nationwide through Bell Satellite TV and Shaw Direct, as well as on several cable systems across Canada outside Alberta, including in all of Newfoundland and Labrador and some areas of Nova Scotia, New Brunswick, Saskatchewan, British Columbia and the Yukon.

From 1980 to 1982, the station's studios were used for taping episodes of the Canadian sketch comedy SCTV; since the station itself was the focus of the storylines, CITV's lobby and control room were often used for SCTV scenes. (The show had previously taped in Toronto at CIII-TV, Global's flagship station, somewhat ironically.) CITV's booth announcer, Robert Corness, also announced for SCTV, including later syndicated reruns distributed by Allarcom and WIC.

In 1987, the station launched a semi-satellite in Red Deer, Alberta, as part of a joint venture with Monarch Broadcasting (the owners of CKRD-TV). CITV-TV-1, VHF channel 10, broadcast ITV's program schedule, with separate commercials for Red Deer and Central Alberta. The rebroadcaster, along with CKRD-TV, was purchased by Allarcom in 1989. Some programs produced at CKRD-TV's studios were later added to CITV-TV-1's schedule for Central Alberta viewers, such as the noon-hour program ITV Express, and the RDTV News Crew at 5:30 p.m.

In February 1991, Allarcom's broadcast and cable assets, including CITV-TV, was purchased by WIC Western International Communications.

In July 2000, the CRTC approved the purchase of WIC's broadcast television assets, including CITV-TV, by Canwest. CITV officially joined the Canwest-owned Global Television Network on September 4, 2000, along with fellow Alberta stations CICT in Calgary, CISA-TV in Lethbridge, and CKRD-TV Red Deer; the former WIC stations in Edmonton, Calgary, and Lethbridge had been carrying Global's programming, alongside WIC-sourced programming, since 1988.

The CRTC approved Canwest's application to launch a transitional digital television transmitter, CITV-DT, on March 5, 2009. The transmitter was launched on June 29, 2009 on UHF channel 47 (PSIP 13.1).

CITV-TV-1 was converted to a rebroadcaster of CITV-TV/DT in August 2009, relaying Global Edmonton's program schedule and commercials without any variations; this coincided with the closure of CHCA-TV by Canwest.

On October 27, 2010, Canwest Global's television assets, including CITV, was purchased by Shaw Communications. On August 22, 2011, the station completed its transition from analog to digital by moving CITV-DT from UHF channel 47 to VHF channel 13 and increasing its effective radiated power (its virtual channel remains at 13.1).

Corus Entertainment completed its purchase of Shaw Media, including CITV Edmonton, on April 1, 2016.

News operation
CITV presently broadcasts 45 hours of locally produced newscasts each week (with seven hours each weekday and five hours each on Saturdays and Sundays); in regards to the number of hours devoted to news programming, it is the highest local newscast output out of any English-language television station in the Edmonton market.

The station was the first in the Edmonton market to have a news helicopter. The helicopter, called "Global 1", is shared with radio station CHED for their traffic reports during the Morning News and the Early News. The helicopter is also used frequently for breaking news coverage.

On November 15, 2010, CITV became the first television station in Alberta to begin broadcasting its locally produced programming in high definition. On September 10, 2011, CITV-DT expanded its Saturday morning newscast to three hours. The following day, on September 11, the station debuted a two-hour Sunday morning newscast.

On August 27, 2012, CITV-DT expanded its weekday morning newscast to four hours, with the addition of a half-hour; in addition on September 2, 2012, the station expanded its Sunday morning newscast to three hours with an additional hour. The expansions to CITV's morning news programming was part of a benefits package that was included as a condition of the sale of the Global Television Network to Shaw Communications.

CITV is one of the few stations in the Global Television Network where all of its local news programming originate from its own studios and production facilities.

Notable former on-air staff

 Rob Brown – reporter (1999–2002; now with CBC Calgary)
 Darren Dutchyshen – sports (1987–1995; now with TSN)
 Carolyn Jarvis – reporter (2005–2009; now host of 16x9, cancelled in 2016)
 Doug Main – anchor (1975–1988)
 Claire Martin – weather (1996–2005)
 Bill Matheson – weather (1976–1999; deceased)
 Tara Nelson – reporter (now anchor CFCN-DT in Calgary)
 Graham Richardson – reporter (now with CJOH-DT in Ottawa)
 Gord Steinke – anchor (1992–2022; retired)
 Kathy Tomlinson – reporter (now with CBUT-DT in Vancouver)

Technical information

Subchannel

Analogue-to-digital conversion
On August 31, 2011, when Canadian television stations in CRTC-designated mandatory markets transitioned from analogue to digital broadcasts, the station's digital signal relocated from channel 47 to VHF channel 13.

Rebroadcaster

References

External links
Global Edmonton

ITV-DT
ITV-DT
Television channels and stations established in 1974
Corus Entertainment
1974 establishments in Alberta

CITV-DT


Sebastián Ignacio Martínez Muñoz (Santiago, Región Metropolitana de Santiago, ) es un futbolista chileno que juega como centrocampista defensivo. Actualmente juega en Santiago Wanderers de la Primera B de Chile.

Es hermano menor de Christian Martínez, futbolista que también fue formado en la «U».

Trayectoria
Con doce años decidió probarse en la Universidad de Chile, pero tras no quedar intentó al año siguiente con éxito.

Universidad de Chile

Temporada 2011

Tras ir progresando en las inferiores del cuadro universitario, debutó el 22 de octubre del 2011 tras reemplazar en el entretiempo a Gabriel Vargas en el empate 1-1 contra Palestino, por el Torneo de Clausura 2011 debutando en el fútbol profesional con 18 años y 5 meses bajo la dirección técnica de Jorge Sampaoli. El 20 de noviembre fue su debut en un clásico universitario ingresando al minuto 87 por Osvaldo González en la igualdad 0-0 contra Universidad Católica de local.

Una semana después debutó profesionalmente como titular en la igualdad 1-1 contra Audax Italiano por la última fecha del Clausura, jugando todo el partido y recibiendo una amarilla. Tras ello, jugó otros dos partidos durante la fase Play-offs ambos contra Unión Española en cuartos de final, torneo ganó su equipo tras vencer en la final a Cobreloa, jugó un total del 5 partidos (2 de titular) por el Clausura 2011 estando 246 minutos en el campo de juego.

Temporada 2012

Durante el primer semestre de 2012, Martínez tuvo más oportunidades mostrando un buen nivel, el 4 de abril del 2012 debutó internacionalmente en la victoria por la cuenta mínima sobre Godoy Cruz en Argentina por el Grupo 8 de la Copa Libertadores ingresando al 71 por Charles Aránguiz. Ya por la última fecha del Grupo debutó internacionalmente de titular en el duelo contra Atlético Nacional en el Estadio Nacional Julio Martínez Pradanos, duelo que los azules ganaron por 2-1.

El 10 de mayo fue partícipe en el histórico 6-0 sobre Deportivo Quito ingresando en el entretiempo por Guillermo Marino, por los Octavos de final, esto fue importante ya que cayeron por 1-4 en la ida en Quito clasificando por un 7-4 global. Aunque su equipo tuvo una participación irregular en la Copa Libertadores 2012, logró llegar por cuarta vez en su historia a las semifinales, instancia en la que los eliminó Boca Juniors, Martínez estuvo en cuatro partidos, dos de titular y sumando 199 minutos en el campo de juego.

El 26 de junio le tocó debutar en un "Superclásico" ingresando al minuto 90+1 por el capitán José Rojas en la goleada por 4-0 de la U sobre Colo Colo en condición de local por la Semifinal vuelta del Apertura, accediendo así así el cuadro azul a su tercera final consecutiva de liga por un global de 4-2, que ganó tras vencer en la final a O'Higgins de Rancagua luego de superarlo en los penales, Martínez no disputó ninguna de las dos finales siendo alternativa en ambos.

Para este torneo fue más protagonista que el anterior al jugar once partidos, seis de ellos de titular jugando 678 minutos.

En el segundo semestre, y tras la venta de Marcelo Díaz al F. C. Basel de Suiza, Martínez se consolidó en la titularidad y estuvo presente en todos los torneos que jugó su equipo. Primero participó en la Recopa Sudamericana, donde tuvo que jugar en la posición de líbero en los dos encuentros, los cuales favorecieron al Santos de Neymar, que se coronó campeón del torneo tras empatar 0-0 en Santiago y vencer por 2-0 en el Estadio Pacaembú, aun así Martínez jugó un buen partido en la ida en Santiago marcando bien al astro brasileño Neymar siendo el mejor de esa noche. Posteriormente, el 20 de septiembre del mismo año, firmó una extensión de su contrato hasta mediados de 2015, el cual tiene una cláusula de salida de un millón de dólares.

En octubre, Universidad de Chile tuvo que jugar la Copa Sudamericana de ese año para defender el título del año pasado, y aunque derrotó en octavos de final a Emelec, en la siguiente ronda, São Paulo acabó rápidamente con la esperanza de lograr un bicampeonato y eliminó al club tras vencer claramente en los dos partidos por 2-0 y 5-0, respectivamente. Además, en el partido en Brasil, Martínez salió lesionado.

Tras perder la Copa Suruga Bank en agosto (en la que no participó Martínez debido a que fue convocado a una gira europea de la selección chilena sub-20), la Recopa Sudamericana y la Copa Sudamericana, el único torneo que le quedaba por disputar al equipo era el Clausura de ese año, en el que quedaron en segunda posición durante la fase clasificatoria detrás de Colo-Colo. Debido a esto, en cuartos de final de los play-offs la U se enfrentó a Unión Española. En el partido de ida, Martínez jugó de titular, pero a los quince minutos tuvo que ser reemplazado siendo sustituido por Ezequiel Videla (quien irónicamente veinte minutos después también se lesionó) ya que sufrió un desgarro tras intentar detener a Emiliano Vecchio. Debido a esto, no jugó el encuentro de vuelta en el que Unión se impuso por 4-1. Con todo esto, el jugador concretó once partidos en la liga, dos en la Recopa, cuatro en la Copa Sudamericana y uno por la Copa Chile 2012-13, y no convirtió goles en ninguna competencia.

A pesar de que el club no logró revalidar los logros del 2011, Martínez fue premiado por la revista deportiva El Gráfico como el «Mejor Jugador Joven» del año. Al respecto dijo: «Estoy agradecido de eso y es premio por todo el esfuerzo que he hecho. No pensaba tener tanto protagonismo y entrenando bien iba a tener oportunidades en el primer equipo».

Temporada 2013

Con la llegada de Darío Franco al cuadro universitario, Martínez se mantuvo en la titularidad y totalizó un total de dieciséis partidos entre los tres torneos que disputó el equipo en el primer semestre del 2013: Torneo de Transición, Copa Libertadores y Copa Chile. Además, el jugador consiguió el tercer título de su carrera, la Copa Chile 2012-13, que ganaron tras vencer en la final a la Universidad Católica por 2-1 en Temuco, el volante salió lesionado al minuto 39 por Sergio Velázquez.

Temporada 2013/14

Tras la salida de Darío Franco y la llegada de Marco Antonio Figueroa el volante perdería la titularidad y empezaría a rotar entre suplencia y titularidad, debutó con el DT nacional en la banca recién un mes después de su llegada el 25 de agosto del 2013 por la quinta fecha del Torneo de Apertura en el duelo contra Deportes Antofagasta en calidad de local ingresando al minuto 68 por Juan Rodrigo Rojas en la goleada azul por 5-0 en el Nacional sumando sus primeros minutos en la "Era Figueroa".

A deferencia de años anteriores, Martínez vio menos acción en este semestre jugando solo 12 de 20 encuentros por el Torneo Apertura 2013 y un partido por la Copa Sudamericana 2013, y no vio acción ni por la Supercopa de Chile ni la Copa Chile.

Hasta que con la llegada de Cristián Romero a principios del 2014 le dio confianza y le aseguro la titularidad, pero esta vez como volante de contención y no como stopper, pues que le había asignando Sampaoli desde sus inicios en la U.

Pese a que la campaña de los azules fue mala durante el primer semestre del 2014, Martínez jugó diecisiete partido entre Torneo de Clausura y Copa Libertadores y a la vez el joven volante se convirtió en un jugador querido por la hinchada azul.

Temporada 2014/15

Su situación mejoró con Martín Lasarte y también el uruguayo le cambio la cara al cuadro azul que empezó a ganar, ganar y ganar durante las primeras fechas del Torneo Apertura 2014 hasta que por la Fecha 11 cayeron con Colo-Colo por 0-2 de visita dejando al rojo la lucha por el título, y luego en un entrenamiento sufrió un esguince de rodilla que lo dejó 5 semanas fuera de las canchas, estas fueron malas noticias para Lasarte ya que Martínez era fijo en su equipo haciendo dupla con Gonzalo Espinoza en el mediocampo, regresando el 30 de noviembre contra Ñublense en la victoria por 3-0 de su equipo por la penúltima fecha del Apertura 2014, siendo ese también su duelo N°100 defendiendo la camiseta de Universidad de Chile y post duelo con el conjunto chillanejo se resintió de su esguince siendo baja para el duelo final contra Unión La Calera que la U ganó por 1-0 con gol de Gustavo Canales en los minutos finales que les dio el título con los azules consiguiendo el 17.º torneo nacional de su historia.

Jugó 12 encuentros (todos de titular) por este título azul estando 1.017 minutos en cancha, siendo pieza fundamental para la Estrella 17 y siempre cumpliendo y destacando.

El 16 de abril del 2015 el "Chino" renovó por cuatro años más con los azules hasta 2019.

Temporada 2015/16

El 30 de septiembre del 2015 se consagró campeón de la Supercopa de Chile con la camiseta de la "U", siendo esta copa la primera alcanzada por el club en donde Universidad de Chile derrotó por un ajustado 2-1 a la Universidad de Concepción en el Estadio Germán Becker de Temuco, con Martínez jugando todo el partido.

El 22 de noviembre salió lesionado en el duelo contra Universidad Católica por la Fecha 13 del Torneo de Apertura 2015 solo cuando corrían 11 minutos de partido tuvo que salir del campo de juego siendo sustituido por Gustavo Lorenzetti, debido a que sufrió un esguince en la rodilla derecha que lo dejó fuera de las canchas hasta el próximo año, perdiéndose las últimas dos fechas del Apertura y la final de la Copa Chile 2015 contra Colo-Colo en la cual su equipo salió campeón.

Ya para el primer semestre del 2016 y con la llegada del nuevo técnico Sebastián Beccacece comenzó a perder terreno rápidamente en el once titular a manos de Guzmán Pereira quien le quitó el puesto apenas en las primeras fechas del Torneo de Clausura.

El 17 de enero del mismo año regresó a las canchas 1 mes y medio después de su esguince en la igualdad 1-1 contra Deportes Antofagasta en el norte por el torneo local ingresando al minuto 87 por Guzmán Pereira. Tras esto fue suplente en los dos siguientes partidos del torneo y debutó como titular en la "Era Beccacece" el 2 de febrero en la caída por 0-2 contra el modesto River Plate uruguayo en tierras uruguayas por la primera fase de la Copa Libertadores 2016, a partir de aquí comenzó a alternar titularidad y suplencia jugando solo 10 partidos por el Torneo de Clausura en un pésima campaña azul que los tuvo al borde del descenso, y de esos diez partidos solo 5 fueron de titular estando apenas 382 minutos en el campo de juego, esto también ocurrió debido a que no era del gusto futbolístico de Beccacece.

Temporada 2016/17

Ya para el segundo semestre se rumoreaba que el jugador dejaría las filas de la U y partiría cedido a Palestino pero todo quedó en nada y se quedó para luchar por un puesto de titular, para eso el técnico Sebastián Beccacece se la jugó por el y lo alineó de titular en los primeros 2 duelos del Torneo de Apertura 2016.

Por la tercera fecha del campeonato nacional el día 13 de agosto de 2016 marcó su primer gol en el profesionalismo a nivel de clubes (ya que había anotado goles a nivel de selecciones nacionales menores), esto fue al minuto 68 en el duelo contra San Luis de Quillota en el Estadio Municipal Lucio Fariña Fernández, luego de un contragolpe dejó la cuenta 2-0 a favor de los azules que esa tarde ganaron por 4-2 de visita.

A mediados de septiembre y tras la salida de Beccacece, nuevamente debió remar desde atrás y justo cuando se consolidaba como titular con el argentino, ahora con Víctor Hugo Castañeda como DT nuevamente alterno titularidad y suplencia.

El 5 de noviembre marcó un golazo contra Deportes Iquique en el Estadio Nacional por la decimoprimera jornada del Apertura 2016, corría el minuto 75 y tras una desconcentración iquiqueña la pelota se cruzó por toda su área y Martínez remató de primera, enviándola al ángulo, inatajable para Brayan Cortés anotando el 1-2 parcial en la caída azul, luego Felipe Mora igualó las acciones, luego en la siguiente fecha dio una asistencia clave para que Gastón Fernández marcará un gol en el épico triunfo por 3-2 sobre Unión Española de visita, uno de los líderes de aquel torneo.

Con esto basto para ganarse la confianza de Castañeda y ser titular en los últimos 3 duelos de torneo en el que finalmente igualaron 2-2 contra Huachipato dejando la opción de ir a una copa internacional en 2017 a manos de su archirrival Colo Colo.

Para el 2017 la dirigencia azul decidió no renovar a la dupla técnica de Víctor Hugo Castañeda y Luis Musrri, contratando al DT argentino Ángel Guillermo Hoyos y sumado a la llegada de David Pizarro se le informó al joven volante azul que no sería considerado por el nuevo técnico, y así fue no jugó ningún minutos durante el Torneo de Clausura 2017 (torneo en el que su club fue campeón) siendo solamente banca en 5 ocasiones.

Selección nacional

Selección sub-20
Martínez fue convocado, junto a sus compañeros de equipo Valber Huerta, Igor Lichnovsky y Nicolás Maturana, por el técnico Mario Salas para disputar el Campeonato Sudamericano Sub-20 de 2013 en Argentina. Debido a la lesión que sufrió en noviembre de 2012 en un partido contra Unión Española, en el encuentro inaugural frente al local Argentina solo ingresó en el segundo tiempo por Cristián "Cimbi" Cuevas. En lo que restó de la primera fase, el jugador jugó con regularidad y en todos los partidos entró de titular excepto en el último frente a Paraguay, esto debido a que el técnico deseaba que los titulares tuvieran un descanso debido a que la clasificación a la fase final ya se había concretado en las fechas anteriores.

Ya en la fase final, el jugador continuó de titular y jugó en los cinco partidos que restaban, en los que tras un difícil comienzo luego de las derrotas frente a Paraguay y Uruguay el cuadro chileno logró su clasificación al Mundial de Turquía tras empatar 1-1 en el último encuentro frente a Perú. Con esto logró el cuarto lugar con siete puntos.

El 31 de mayo del 2013, Mario Salas confirmó la presencia de Martínez junto a los otros veintidós jugadores chilenos que disputaron el Mundial de Turquía. En la fase de grupos, el jugador participó en los tres partidos que jugó Chile en el Grupo E, en el cual finalmente quedaron segundos con cuatro puntos, detrás del seleccionado iraquí. Para octavos de final se enfrentaron a Croacia, a la que vencieron por 2-0 con un tanto de Nicolás Castillo y un autogol de Jozo Šimunović. Este fue el último encuentro del futbolista en el torneo, debido a que frente al conjunto europeo recibió una tarjeta amarilla y quedó suspendido para el partido frente a Ghana, que eliminó a los chilenos tras ganar la prórroga por 4-3.

Detalle de partidos

Selección sub-21

El 12 de mayo de 2014, fue incluido en la nómina final de la selección chilena Sub-21 dirigida por el argentino Claudio Vivas, para disputar el Torneo Esperanzas de Toulon en Francia. En dicha competición la selección tuvo un mal desempeño, en donde no pasó la primera fase y quedó en el último lugar del Grupo A con dos empates, dos derrotas y sin triunfos. Martínez fue titular en los cuatro partidos que la selección disputó, destacando en el partido ante la selección de China, en donde convirtió dos goles.

Selección sub-23
El 11 de julio del 2012, fue convocado por Claudio Borghi a un partido amistoso sub-23 frente a Uruguay, que se preparaba para los Juegos Olímpicos del 2012. En este encuentro Martínez jugó de titular y salió reemplazado al minuto 63 por Bryan Carrasco. Chile terminaría perdiendo el partido por 6-4.

Selección adulta

Debido a su buen rendimiento en el sudamericano Sub-20 de 2013, el 22 de marzo del mismo año es nominado por primera vez a la selección adulta por parte de Jorge Sampaoli, a los partidos frente a Perú y Uruguay con motivo para la clasificación al mundial de Brasil 2014, en lo que sería los primeros partidos del técnico argentino de carácter oficial. En ambos encuentros no jugó.

En septiembre del 2014 fue convocado a los partidos amistosos frente a México y Haití, contra México fue suplente y frente a Haití el 10 de septiembre de 2014 debutó en la selección entrando en reemplazo de Marcelo Díaz al minuto 66 cuyo encuentro Chile ganó por la cuenta mínima con solitario gol de Juan Delgado.

En octubre del 2014 fue convocado nuevamente a los partidos amistosos frente a Perú y Bolivia, en los 2 partidos fue suplente.

Participaciones en Clasificatorias a Copas del Mundo

Partidos internacionales
 Actualizado al 9 de septiembre de 2014.

<center>
{|class="wikitable collapsible collapsed" style="width:100%"
! colspan="43" | Partidos internacionales |- bgcolor=#DDDDDD style="background:beige"
! N.º
! Fecha!! Estadio!! Local!! Resultado!! Visitante!! Goles!! Competición
|- style="text-align: center;"
| 1 || 9 de septiembre de 2014 || Lockhart Stadium, Fort Lauderdale, Estados Unidos || align=center|  || bgcolor=PaleGreen| 1-0 ||  ||  || Amistoso
|- style="text-align: center;"
! colspan="3" |Total || Presencias || 1 || Goles || 0 ||
|-
|}

Estadísticas
 Actualizado de acuerdo al último partido jugado el .

Fuente:Ficha en Soccerway

Palmarés

Campeonatos nacionales

Campeonatos internacionales

Distinciones individuales

Notas

Referencias

Enlaces externos
 UdeChile.cl Sebastián Martínez

Futbolistas de Santiago de Chile
Hermanos futbolistas
Futbolistas de la selección de fútbol sub-20 de Chile
Futbolistas de la selección de fútbol de Chile en los años 2010
Futbolistas de las inferiores del Club Universidad de Chile
Futbolistas del Club Universidad de Chile en los años 2010
Futbolistas del Club Deportivo Huachipato en los años 2010
Futbolistas del Club Deportivo Huachipato en los años 2020
Futbolistas del Club Deportivo Palestino en los años 2020
Futbolistas del Athletic Club Barnechea en los años 2020
Futbolistas del Club de Deportes Santiago Wanderers en los años 2020

Sebastián Martínez Muñoz


In chemistry, a phosphodiester bond occurs when exactly two of the hydroxyl groups () in phosphoric acid react with hydroxyl groups on other molecules to form two ester bonds. The "bond" involves this linkage .  Discussion of phosphodiesters is dominated by their prevalence in DNA and RNA, but phosphodiesters occur in other biomolecules, e.g. acyl carrier proteins.

Phosphodiester bonds make up the backbones of DNA and RNA. The phosphate is attached to the 5' carbon. The 3' carbon of one sugar is bonded to the 5' phosphate of the adjacent sugar. Specifically, the phosphodiester bond links the 3' carbon atom of one sugar molecule and the 5' carbon atom of another (hence the name, 3', 5' phosphodiester linkage). These saccharide groups are derived from deoxyribose in DNA and ribose in RNA.  Phosphodiesters  are negatively charged at pH 7.  Repulsion between these negative charges influences the conformation of the polynucleic acids. The negative charge attracts histones, metal cations such as magnesium, and polyamines.

In order for the phosphodiester bond to be formed and the nucleotides to be joined, the tri-phosphate or di-phosphate forms of the nucleotide building blocks are broken apart to give off energy required to drive the enzyme-catalyzed reaction.

Hydrolysis of phosphodiester bonds is catalyzed by phosphodiesterases, which are involved in repairing DNA sequences.

The phosphodiester linkage between two ribonucleotides can be broken by alkaline hydrolysis, whereas the linkage between two deoxyribonucleotides is more stable under these conditions. The relative ease of RNA hydrolysis is an effect of the presence of the 2' hydroxyl group.

Enzyme activity
A phosphodiesterase is an enzyme that catalyzes the hydrolysis of phosphodiester bonds, for instance a bond in a molecule of cyclic AMP or cyclic GMP.

An enzyme that plays an important role in the repair of oxidative DNA damage is the 3'-phosphodiesterase.

During the replication of DNA, there is a hole between the phosphates in the backbone left by DNA polymerase I. DNA ligase is able to form a phosphodiester bond between the nucleotides.

See also
Phosphodiesterase
Phosphodiesterase inhibitor
DNA replication, DNA, ATP
Teichoic acid, DNase I
PDE5
Nick (DNA)

References

Organophosphates
Molecular biology
Biology and pharmacology of chemical elements

Phosphodiester bond


Cetățile traco-getice de la Stâncești sunt două cetăți de mari dimensiuni din Stâncești (comuna Mihai Eminescu, județul Botoșani), considerate mai degrabă o cetate dublă. Au fost descoperite la mijlocul secolului al XX-lea, fiind datate în secolele VI-III î.Hr..

Referințe

Județul Botoșani
Fortificații din România

Așezarea fortificată de la Stâncești


බුලන්කුලම හා තවත් අය එදිරිව කර්මාන්ත සංවර්ධන අමාත්‍යංශයේ ලේකම් සහ තවත් අය ලෙස ගොනු කර ඇති මෙම නඩුව ශ්‍රී ලංකාවේ පරිසරය, ස්වභාවික සම්පත් හා පරිසර නීතිය හා බදුන වැදගත් නඩුවකි.  1997 වසරේදී එප්පාවල පොස්පේට් නිධිය ඇමෙරිකානු සමාගමකට පැවරීමට එරෙහිව මෙම නඩුව පැවරුන අතර එප්පාවල ප්‍රදේශයේ ගොවින් කිහිප දෙනෙක් මෙම ක්‍රියාවලිය නිසා පරිසරයට වන විනාශය පිලිබදව සැලකිලිමත් වෙමින් ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණය හමුවේ මෙම පෙත්සම ගොනු කරන ලදී.

නීතිය
පරිසර නීතිය
පරිසරය

එප්පාවල පොස්පේට් නඩුව


Mąż swojej żony (Le mari de sa femme) est un film polonais de Stanisław Bareja sorti en salles le .

Synopsis
Michał Karcz, un compositeur qui remporte des succès, reste dans l'ombre de sa femme, Jadwiga Fołtasiówna, une sprinteuse célèbre. Cette situation affecte négativement leur mariage. De plus leur appartement est constamment occupé par l'entraîneur de Jadwiga, Mamczyk et le boxeur Ciapuła et tous les sujets de conversation tournent autour de sport. De plus, un jour dans leur foyer s'installe une bonne envoyée par Mamczyk qui a pour l'objectif de prendre soin de Jadwiga et de son mode de vie sportif. La bonne effectue sa mission avec un excès de zèle. En outre le professeur Trębski, un ami de Michał arrive avec sa fille. Michał et Jadwiga se séparent. Un jour lors d'une altercation Michał met K.O. Ciapuła ce qui fait la une des journaux. Finalement les époux se réconcilient et Michał part à l'étranger pour diriger son concert.

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Stanisław Bareja
 Scénario : Jerzy Jurandot, Stanisław Bareja
 Musique : Marek Sart
 Photographie : Jan Janczewski
 Montage : Krystyna Rutkowska
 Décors : Wojciech Krysztofiak
 Costumes : Katarzyna Chodorowicz
 Société de production : Zespół Filmowy Rytm
 Pays d'origine :
 Langues originales : polonais
 Genre :  Comédie
 Format : noir et blanc
 Durée : 94 minutes
 Dates de sortie :

Distribution
 Bronisław Pawlik − Michał Karcz
 Aleksandra Zawieruszanka − Jadwiga Fołtasiówna-Karcz, le femme de Michał
 Mieczysław Czechowicz − Mamczyk, l'entraîneur de Jadwiga
 Jan Koecher − le professeur de musique Trębski, l'ami de Michał
 Elżbieta Czyżewska −  Renata, la fille du professeur
 Wanda Łuczycka − Kowalska, la bonne des Karcz
 Wiesław Gołas −  le boxeur Józek Ciapuła
 Irena Orzecka − la grand-mère de Józek Ciapuła
 Jerzy Duszyński −  Kurkiewicz, le journaliste sportif
 Bohdan Tomaszewski − lui-même, commentateur sportif
 Feliks Stamm – l'entraîneur de Józek Ciapuła
 Helena Dąbrowska − la voisine qui regarde la télévision chez les Karcz
 Stefan Bartik − le supporteur Skrobiszewski
 Janusz Paluszkiewicz − le réceptionniste d'hôtel
 Maria Kaniewska − la femme de ménage
 Lech Ordon − le plombier
 Wojciech Pokora – le peintre Mietek
 Jan Tadeusz Stanisławski – le voisin qui regarde la télévision chez les Karcz ; (non crédité)
 Bronisław Darski – le supporteur dans un restaurant

Bibliographie

Notes et références

 *
 Un fragment du film Mąż swojej żony dans la base Repozytorium Cyfrowe Filmoteki Narodowej

Film polonais sorti en 1964
Film se déroulant en Pologne
Film polonais en noir et blanc
Comédie polonaise

Mąż swojej żony


2018 ICC World Cricket League Division Two was a cricket tournament that took place in February 2018 in Namibia. The United Arab Emirates won the tournament, after beating Nepal by 7 runs in the final. Canada and Namibia finished third and fourth respectively and remained in Division Two. Oman and Kenya finished fifth and sixth respectively and were both relegated to Division Three. Following Kenya's last-place finish in the tournament, their captain Rakep Patel and their coach Thomas Odoyo both resigned.

Oman and Canada were the top two teams in the 2017 ICC World Cricket League Division Three tournament in Uganda and were promoted as a result. They were joined by the bottom four teams from the 2015–17 ICC World Cricket League Championship to determine the final two spots in the 2018 Cricket World Cup Qualifier. Following the conclusion of the round-robin stage, Nepal and the United Arab Emirates claimed the final places in the World Cup Qualifier.

The group-stage match between Kenya and Namibia was originally scheduled to take place on 9 February. No play was possible, due to a wet outfield, so the match was moved to the following day. The match was abandoned on the reserve day, also due to rain. Under the rules of the tournament, the fixture was rescheduled to be played on 13 February, after the matches on the 11 and 12 February reached a conclusion.

Teams
Top 2 teams from the 2017 ICC World Cricket League Division Three:

Bottom 4 teams from the 2015–17 ICC World Cricket League Championship

Points table

Round-robin

Playoffs

Fifth-place playoff

Third-place playoff

Final

Final standings

References

2018 ලෝක ක්‍රිකට් ලීග් දෙවන අදියර


Davor Šuker (d. 1 Ocak 1968), Hırvat eski millî futbolcudur. 2012-2021 arasında Hırvatistan Futbol Federasyonu başkanlığı görevini üstlendi.

1 Ocak 1968 tarihinde Hırvatistan'ın Osijek ilinde doğmuştur. 1.83 boyunda 80 kg. ağırlığındadır. Çok parlak bir kariyere sahiptir. Kariyerinin en parlak noktası Fransa'da düzenlenen 1998 FIFA Dünya Kupası'dır. Suker bu kupada 7 maçta attığı 6 gol ile turnvanın gol kralı olmuş ve Altın Ayakkabı Ödülü'nü kazanmış, attığı gollerle de takımını katıldıkları ilk FIFA Dünya Kupası turnuvasında üçüncülüğe taşımıştır. Kendisi aynı zamanda attığı 45 golle Hırvatistan millî futbol takımı tarihinin en çok gol atan oyuncusudur.

İlk yılları
Suker profesyonel futbol hayatına 1984 yılında, doğduğu kasaba olan Osijek'te NK Osijek kulübünde başladı. Daha sonra 1989 yılında Dinamo Zagreb kulübüne transfer oldu ve burada iki sezon oynadı. 60 maçta 34 gol kaydetti. Burada gösterdiği üstün performans sayesinde Yugoslavya millî futbol takımına çağrıldı. Bu aynı zamanda yabancı kulüplerin de dikkatlerini üzerine çektiği dönemdi. 1991 yılında İspanya'nın Sevilla kulübüne transfer oldu.

İspanya kariyeri

Suker, Sevilla forması altındaki ilk maçına 17 Kasım 1991 tarihinde Espanyol karşısında giymiştir. Sevilla takımınyla ilk sezonunda 22 maçta 6 gol atabilmiştir, fakat bir sonraki sezonda 33 maçta 13 gol atarak performansı arttırmayı bilmiştir. O sezonun ilk maçında Albacete karşısında 3 gol birden atmış ve ilk La Liga hat trick'ini yapmış, böylece  takımının 4-3 kazanmasını da sağlamıştır.

1993-94 sezonunda İspanya liginin en iyi oyuncuları arasına seçilmiş ve attığı 24 gol ile gol krallığı sıralamasında Barcelona'nın yıldızı Romário'nun ardından ikinciliği kapmıştır. Daha sonra Sevilla'da iki sezon daha oynamış ve 64 maçta 33 gol daha atmıştır.

1996-97 sezonunda Real Madrid'e transfer olmuş ve burada da 38 maçta 24 gol atarak gol krallığı listesinde üçüncü olmuş ve başarısını sürdürmüştür. Bu sezon içerisinde 3 kez hat-trick yaparak Real Madrid'e lig şampiyonluğunu kazandırmıştır . Bir sonraki sezonda da takımıyla birlikte UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanarak rüyalarına kavuşmuştur. Real Madrid'de 3 sezon daha oynadıktan sonra Fernando Morientes'in yükselen grafiği karşısında fazla forma şansı bulamamaya başlamış ve takımdan ayrılma kararı almıştır.

Bu aynı zamanda 239 maçta 114 gol attığı 8 sezonluk İspanya ligi macerasının da sonu olmuştur.

Son 4 sezon

1999-2000 sezonunda Arsenal kulübüne transfer olmuş fakat burada pek fazla forma şansı bulamamıştır. 2000 senesinde Galatasaray'a karşı kaybettikleri 2000 UEFA Kupası Finalinde uzatma dakikalarına oyuna dahil olmuş ve seri penaltı atışlarında kullandığı penaltıyı atamamıştır. 2000-01 sezonunda West Ham United'a transfer olmuş ama burada da yedek kalmaktan kurtulamamıştır. İngiltere'de oynadığı iki sezonda sadece 13 gol atmıştır. İki sezon sonunda da 1860 Munich'e transfer olmuştur. Burada da iki sezon daha futbol oynamış ve 2003 yılında futbolu bırakmıştır.

Kariyer sonrası
Aktif oyunculuğu bıraktıktan sonra Suker, Hırvatistan'ın başkenti Zagreb'e yerleşti ve kendi futbol okulunu The Davor Šuker Soccer Academy açtı. 5 Temmuz 2012 tarihinde Hırvatistan Futbol Federasyonu başkanlığına seçilmiştir.

Kasım 2003'te Hırvatistan Futbol Federasyonu tarafından en değerli 50 Hırvat oyuncu arasına seçildi.

24 Mart 2015'ten bu yana Šuker, UEFA İcra Komitesi üyesidir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Official site for Šuker's soccer academy
 UEFA.com - Golden Player of Croatia

1968 doğumlular
Hırvat futbolcular
1990 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
1998 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2002 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
FIFA 100
Yaşayan insanlar
Hırvatistan millî futbol takımı futbolcuları
Yugoslavya millî futbol takımı futbolcuları
Yugoslav futbolcular
GNK Dinamo Zagreb futbolcuları
Sevilla FC futbolcuları
Real Madrid CF futbolcuları
Arsenal FC futbolcuları
West Ham United FC futbolcuları
TSV 1860 München futbolcuları
1996 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
Bundesliga futbolcuları
1988 Yaz Olimpiyatları futbolcuları
Yugoslav Olimpiyat futbolcuları
Forvet futbolcular
Hırvat gurbetçi futbolcular
Almanya'daki Hırvat gurbetçiler
İspanya'daki Hırvat gurbetçiler
Birleşik Krallık'taki Hırvat gurbetçiler
İngiltere'deki gurbetçi futbolcular
Almanya'daki gurbetçi futbolcular
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
La Liga futbolcuları
NK Osijek futbolcuları
Premier League futbolcuları
Prva Liga (Yugoslavya) futbolcuları
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
Franjo Bučar Ödülü sahipleri
UEFA Jübile Ödülü sahipleri

Davor Šuker


The Antarctic Plate is a tectonic plate containing the continent of Antarctica, the Kerguelen Plateau, and some remote islands in the Southern Ocean and other surrounding oceans. After breakup from Gondwana (the southern part of the supercontinent Pangea), the Antarctic plate began moving the continent of Antarctica south to its present isolated location, causing the continent to develop a much colder climate. The Antarctic Plate is bounded almost entirely by extensional mid-ocean ridge systems. The adjoining plates are the Nazca Plate, the South American Plate, the African Plate, the Somali Plate, the Indo-Australian Plate, the Pacific Plate, and, across a transform boundary, the Scotia Plate.

The Antarctic Plate has an area of about . It is Earth's fifth-largest tectonic plate.

The Antarctic Plate's movement is estimated to be at least  per year towards the Atlantic Ocean.

Subduction beneath South America
The Antarctic Plate started to subduct beneath South America 14 million years ago in the Miocene epoch. At first it subducted only in the southernmost tip of Patagonia, meaning that the Chile Triple Junction lay near the Strait of Magellan. As the southern part of the Nazca Plate and the Chile Rise became consumed by subduction the more northerly regions of the Antarctic Plate began to subduct beneath Patagonia so that the Chile Triple Junction lies at present in front of Taitao Peninsula at 46°15' S.
The subduction of the Antarctic Plate beneath South America is held to have uplifted Patagonia as it reduced the previously vigorous down-dragging flow in the Earth's mantle caused by the subduction of the Nazca Plate beneath Patagonia. The dynamic topography caused by this uplift raised Quaternary-aged marine terraces and beaches across the Atlantic coast of Patagonia.

Land
 Amsterdam Island (France)
 Antarctica (Antarctic Treaty System)
 East Antarctica
 Transantarctic Mountains
 West Antarctica
 Antarctic Peninsula
 Crozet Islands (France)
 Heard Island and McDonald Islands (Australia)
 Heard Island
 McDonald Islands
 Kerguelen Islands (France)
 Peter I Island (Antarctic Treaty System)
 Prince Edward Islands (South Africa)
 Saint Paul Island (France)
 South Orkney Islands (Antarctic Treaty System)
 South Shetland Islands (Antarctic Treaty System)
Shetland Plate

References

Tectonic plates
Geology of Antarctica
Geology of Chile
Geology of the Pacific Ocean
Geology of the Indian Ocean
Geology of the Southern Ocean

Antarctic Plate


Cet article présente les différentes campagnes européennes réalisées par l'Omónia Nicosie depuis sa première participation à la Coupe des coupes en 1965.

Fort de sa domination nationale au cours de cette période, le club participe régulièrement à la Coupe des clubs champions entre le milieu des années 1960 et la fin des années 1980 avec 15 éditions disputées. Il parvient par quatre fois à se qualifier pour le deuxième tour de la compétition mais sans jamais aller plus loin.

À partir des années 1990, l'Omónia dispute plus souvent la Coupe UEFA/Ligue Europa dont il atteint la phase de groupes lors de la saison 2020-2021. Il dispute également la phase de groupes de la première édition de la Ligue Europa Conférence la saison suivante. Il échoue dans les deux cas à se qualifier pour la phase finale par la suite.

Résultats en compétitions européennes

Légende du tableau

Résultats
Note : dans les résultats ci-dessous, le score du club est toujours donné en premier.

Bilan

Notes et références

Bibliographie

Lien externe
 Historique de l'Omónia Nicosie en compétitions européennes sur EU-Football.info.

Football à Nicosie
Omonia Nicosie

Historique du parcours européen de l'Omónia Nicosie


Stanča este o comună slovacă, aflată în districtul Trebišov din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 415 locuitori.

Istoric
Localitatea Stanča este atestată documentar din 1330.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Stanča, Slovacia


එක්සත් ජනපද කොංග්‍රස් මණ්ඩලයේ ඒකාබද්ධ සැසිය යනු,  එක්සත් ජනපද කොංග්‍රස් මණ්ඩලයේ  මන්ත්‍රී මණ්ඩල දෙකම  (නියෝජිත මන්ත්‍රී මණ්ඩලය සහ සෙනෙට් මණ්ඩලය) එක්ව පවත්වන රැස්වීමකි.

ඇමරිකාව


Artileria călăreață este o categorie de artilerie mobilă, destinată în principal pentru distrugerea forței vii a inamicului pe câmpul de luptă. Misiunea sa principală era de a asigura sprijinul de foc al trupelor de cavalerie în luptă. În această categorie intrau tunuri ușoare special adaptate.

Note

Bibliografie
 Stroea, Adrian (colonel); Băjenaru Gheorghe (lt. col.), Artileria română în date și imagini, Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei, București, 2010. ISBN 978-606-524-080-3
 ***, Istoria artileriei române, Editura Militară, București, 1988

Legături externe

James Morgan, "Mounted But Not Mounted". The Confusing Terminology of Artillery

Călăreți

Artilerie călăreață


جورج واشنطن أندرسن  (22 مايو 1832 - 26 فبراير 1902) كان محام وسياسي أمريكي من سانت لويس ميزوري. شغل منصب ممثل ولاية ميزوري في مجلس نواب الولايات المتحدة الأمريكية بين عامي 1865 و1869.

مراجع

وصلات خارجية

أعضاء الحزب الجمهوري في مجلس النواب الأمريكي من ميزوري
أعضاء الحزب الجمهوري في ميزوري
أعضاء مجلس النواب الأمريكي من الحزب الجمهوري
أعضاء مجلس النواب الأمريكي من ميزوري
سياسيون أمريكيون في القرن 19
سياسيون من سينت لويس
ملاك عبيد أمريكيون
مواليد 1832
مواليد في مقاطعة جيفرسون (تينيسي)
وفيات 1902

جورج واشنطن أندرسن


An Carex elata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlo Allioni. An Carex elata in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. e. elata
 C. e. omskiana
 C. e. reuteriana
 C. e. tartessiana

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex elata


Die Rumänische Nationalbibliothek  (, BNR) wurde 1838 gegründet und ist die größte Bibliothek Rumäniens. Am 23. April 2012 bezog sie am Bulevardul Unirii, Nummer 22 in Bukarest ihren Neubau. Zuvor war sie in einem Gebäude in der Nähe des Universitätsplatzes untergebracht. Die Rumänische Nationalbibliothek kann auf eine hundertjährige Geschichte zurückblicken. Abhängig von dem jeweiligen politischen System trug sie im Laufe der Zeit verschiedene Namen. Ihr Bestand beläuft sich auf etwa 13 Millionen Publikationen.

Geschichte
Die Ursprünge der Rumänischen Nationalbibliothek gehen auf das Kolleg Sfântu Sava zurück, das eine der bedeutendsten Bibliotheken des Landes führte. Das Kolleg Sfântu Sava wurde 1838 gegründet und hatte einen Bestand von 1000 Bänden. Nach der Vereinigung der rumänischen Fürstentümer von 1859 wurde die Bibliothek zur Nationalbibliothek erklärt, um im Jahr 1864 in Zentrale Staatsbibliothek umbenannt zu werden. In der Zeitspanne von 1901 bis 1955 kam es zur Auflösung der Zentralen Staatsbibliothek. An ihrer Stelle erklärte man 1901 die Bibliothek der rumänischen Akademie zur Nationalbibliothek. Als Folge wurde auch der Buchbestand der Akademie übertragen. 1955 erhielt sie den Titel Zentrale Staatsbibliothek und den ehemaligen Buchbestand zurück.

Die Bauarbeiten an dem neuen Gebäude, dessen Größe etwa ein Drittel des Parlamentsgebäudes ausmacht, starteten im Jahr 1986 während der Herrschaft des Diktators Nicolae Ceaușescu. Nach der rumänischen Revolution von 1989 kamen die Bauarbeiten zum Erliegen. Für beide Gebäude hatte Ceaușescu ein ganzes Altstadtviertel abreißen lassen.

Nach langen Kontroversen über die Nutzung wurden die Bauarbeiten 2009 fortgesetzt allerdings unter anderen ästhetischen Vorzeichen. Architekt Eliodor Popa vom ausführenden Bauunternehmen Carpati SRL ließ die klassizistische Schnörkel-Fassade teilweise mit asymmetrischen Glasfronten bedecken. Die ursprünglichen, mit barockhafter Ornamentik und Säulen überfrachteten Fassaden wurden von ihm völlig neu konzipiert. Die Rückseite wie die Flanken schmücken jetzt durchfensterte schlichte Säulenfassaden. Die halbrunde Vorderfassade des Baus, die vorher aus einer monumentalen Halbrotunde mit Säulenarkaden bestand und als verkitschte Nachahmung des Kolosseums belächelt wurde, dominieren nun vollständig das grünliche Glas und dezente Metallträger. Das Projekt ist mit 120 Millionen Euro die größte rumänische Investition im Kulturbereich seit der Revolution.

Der Neubau wurde im Dezember 2011 von Ex-Regierungschef Emil Boc feierlich eröffnet und am 22. April 2012 von dem rumänisch-orthodoxen Patriarchen Daniel eingeweiht. Die neue Nationalbibliothek ist seit dem 23. April 2012 für das Publikum geöffnet.
Auch Rumäniens Kulturministerium soll demnächst hier untergebracht werden. Die Gesamt-Nutzfläche liegt bei 120.000 Quadratmetern, das ist ein Drittel der Nutzfläche des Parlamentsgebäudes, das als eines der größten Gebäude der Welt gilt.

Bestand
Die Bücherbestände der Nationalbibliothek, die ihren Sitz in einem dafür wenig geeigneten Palast in Bukarest hatte, waren dort nur teilweise untergebracht, weitere Teile waren über mehrere Bibliotheken im Land verteilt.
Die Bibliothek verfügt über ein 30 Meter hohes Atrium, 14 Lesesäle auf sieben Geschossen, ein Auditorium, sechs Konferenzräume, Ausstellungs-, Büro- und Lagerräume, sowie zwei Cafés.
Mehr als 12 Millionen Bücher, Zeitungen und Zeitschriften und etwa 500.000 alte Dokumente befinden sich im Bestand der Bibliothek.

Die virtuelle Bibliothek verfügt ihrerseits über mehr als eine halbe Million Titel. Printausgaben, Manuskripte, historische Dokumente, alte Kunstdrucke, Fotografien und Landkarten, sowie das historische Archiv wurden digitalisiert.
Das wertvollste Werk der Nationalbibliothek ist der Codex Aureus – der erste Teil des Lorscher Evangeliars aus dem Hofskriptorium Karls des Großen, welches um das Jahr 810 datiert wird, während der zweite Teil in Rom, in der Biblioteca Apostolica Vaticana aufbewahrt wird. Der Codex Aureus ist dem Publikum digital zugänglich – die Handschrift kann durchblättert, die Abbildungen können nach Belieben vergrößert werden.

Filialen
Es gibt zwei Filialen, die Biblioteca Omnia in Craiova und die Biblioteca Batthyaneum in Alba Iulia.

Weblinks

 bibnat.ro Website der Rumänischen Nationalbibliothek
 Joseph Croitoru: Nationalbibliothek in Bukarest Spätgeburt der Bücherburg bei faz.net
 Rumänien hat neue Nationalbibliothek bei europeonline-magazine.eu
 Virtuelle Tour durch die Rumänische Nationalbibliothek bei gandul.info

Einzelnachweise

Nationalbibliothek
Bauwerk in Bukarest
Bibliothek in Rumänien
Bibliotheksbau
Gegründet 1838
Organisation (Bukarest)

Rumänische Nationalbibliothek


Shiba Kōkan (; geb. 1747 in Edo; gest. 1818 ebenda) war ein japanischer Maler der Ranga- bzw. Yōfuga-Schule. Er war wissenschaftlich interessiert und betätigte sich auch als Essayist. Sein eigentlicher Name war Andō Shun (), als Schriftsteller benutzte er u. a. den Namen Shumparō ().

Leben
Shiba Kōkan wurde in Edo geboren. Er studierte Malerei zunächst in der Kanō-Schule, wurde dann von Suzuki Harunobu beeinflusst. In seiner frühen Schaffensperiode nannte er sich Harushige und schuf Ukiyo-e im Stil von Suzuki Harunobu, mit dessen Signatur er nach dessen Tod im Jahr 1770 auch einige seiner Farbholzschnitte versah. Unter Sō Shiseki erlernte er die realistische  Darstellung von Blumen und Vögeln, wie sie vom chinesischen Künstler in Nagasaki, Shen Quan, gelehrt wurde. Weiter studierte er auch die Malerei im Nanga-Stil.

Das Interesse an westlicher Malerei von Hiraga Gennai und Odano Naotake beflügelt. Kōkan eignete sich Technik und Theorie westlicher Malerei an, wie sie durch Bücher vermittelt wurden, die von Europa nach Dejima in Nagasaki gelangten. 1783 gelang es ihm, Radierungen herzustellen, wie eine Serie zu Edo, u. a. die Landschaft bei Mimeguri (三目黒景図) und Der Shinobazu-Teich (不忍池, Shinobazu-no-ike), belegt. 1788 besuchte er Nagasaki und befragte die offiziellen Dolmetscher über westliche Malerei und Kultur.

In den Jahren der  Kansei-Zeit (1789–1801) produzierte Kōkan eine große Zahl von Werken, darunter auch Ölgemälde, so dass er zum unangefochtenen Führer im Bereich westliche Kunst wurde. Er schrieb auch Bücher über Astronomie und Geografie und half damit westliche Naturwissenschaft in Japan einzuführen. Von besonderer Bedeutung ist jedoch sein "Gespräch über westliche Malerei", das zu den wenigen Büchen zu diesem Thema noch in der Edo-Zeit zählt.

Kōkan war so der Erste, der die westliche Malerei über die chinesische und japanische stellte, da sie Licht und Schatten berücksichtigte und für Buchillustrationen besser geeignet war. Sein Werk enthält Bilder nach europäischen Vorlagen, aber auch viele Landschaften aus der Umgebung von Edo.

Zu Kōkans bekanntesten Werken zählen die beiden  zusammengehörenden Ölgemälde im Stadtmuseum Kōbe mit dem Titel "Europäer, Mann und Frau" (紅毛男女図, Kōmō danjo).

Schriften (Auswahl)
 Seiyū hikki (Tagebuch einer Studienreise in den Westen)
 Shumparō hitsuki (Shumparōs Schriften)
 Tenchi ritan (Theorie von Himmel und Erde)
 Seiyō gaden (西洋画伝)

Werk

Anmerkungen

Literatur
 S. Noma (Hrsg.): Shiba Kōka. In: Japan. An Illustrated Encyclopedia. Kodansha, 1993. ISBN 4-06-205938-X, S. 1359.
 Tazawa, Yutaka: Shiba Kōkan. In: Biographical Dictionary of Japanese Art. Kodansha International, 1981. ISBN 0-87011-488-3.
 Naruse, F.: Shiba Kōkan. Verlag Shueisha 1977.
 Laurence P. Roberts: Kōkan. In: A Dictionary of Japanese Artists. Weatherhill, 1976. ISBN 0-8348-0113-2.

Weblinks

Autor
Maler (Japan)
Literatur (Japanisch)
Literatur (18. Jahrhundert)
Roman, Epik
Pseudonym
Japaner
Geboren 1747
Gestorben 1818
Mann

Shiba Kōkan


La  est l'une des trois circonscriptions législatives que compte la préfecture d'Ishikawa au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La deuxième circonscription de la préfecture d'Ishikawa regroupe les villes de Komatsu, Kaga, Hakusan, Nomi et Nonoichi ainsi que le district de Nomi.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Deuxième circonscription de la préfecture d'Ishikawa


نساء في حياتي هو فيلم مصري تم إنتاجه عام 1957، من إخراج فطين عبد الوهاب، وبطولة يحيى شاهين وهند رستم.

تمثيل

 يحيى شاهين
 هند رستم
 زبيدة ثروت
 منيرة سنبل
 رشدي أباظة
 سراج منير
 فردوس محمد
 سناء جميل
 روحية خالد

روابط خارجية

مراجع

أفلام رشدي أباظة
أفلام مصرية إنتاج 1957
أفلام هند رستم
أفلام سناء جميل
أفلام يحيى شاهين
أفلام حسين حلمي المهندس
أفلام روحية خالد
أفلام زبيدة ثروت
أفلام سراج منير

نساء في حياتي (فيلم)