Institut for Kemiteknik eller DTU Kemiteknik er et institut på Danmarks Tekniske Universitet ved Kongens Lyngby, der beskæftiger sig med kemisk og biokemisk procesteknologi. Blandt forskningsområderne er olie og gasteknologi, polymerer, emissionskontrol, forbrænding og katalyse. I foråret 2021 havde institutet 330 ansatte, over 300 studerende og næsten 100 ph.d.-studerende. Professor Kim Dam-Johansen er institutdirektør

Instituttet blev grundlagt i 1868, og Niels Steenberg etablerede Teknisk-Kemisk Laboratorium i 1905. Professor Per Søltoft institutdirektør fra 1954-1974. Anders Björkman blev ansat i 1961, og i 1962 blev instituttet delt op i Institut for kemiteknik under Søltoft og Institut for kemiindustri under Björkman. Institut for kemiteknik og Institut for kemiindustri blev slået sammen igen i 1990.

Der er i alt 16 professorer tilknyttet instituttet; Georgios Kontogeorgis, Anke Degn Jensen, Rafiqul Gani, Krist V. Gernaey, Peter Glarborg, Ole Hassager (professor emeritus), Sten Bay Jørgensen (professor emeritus), Søren Kiil, Manuel Pinelo, Gürkan Sin, Anne Ladegaard Skov, Nicolas von Solms og John Woodley.

Blandt de tidligere ansatte er Michael L. Michelsen og John Villadsen.

Institutdirektører
1913-1954: P. E. Raaschou
1954-1974: Per Søltoft
1974-1983: Knud Østergaard
1983-1993: Aage Fredenslund
1993-1996: Mogens Kümmel
1997-2000: Knud Østergaard
2000-nu: Kim Dam-Johansen

Referencer

Eksterne henvisninger
kt.dtu.dk

Institutter på Danmarks Tekniske Universitet
Etableret i 1868

Institut for Kemiteknik


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Sinochlora tibetensis. Una ning gihulagway ni Liu, Chunxiang ug L. Kang ni adtong 2007. Ang Sinochlora tibetensis sakop sa kahenera nga Sinochlora, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Tibet

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Tibet
Sinochlora

Sinochlora tibetensis


An Eurostopodus macrotis in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Nicholas Aylward Vigors hadton 1831. An Eurostopodus macrotis in nahilalakip ha genus nga Eurostopodus, ngan familia nga Caprimulgidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 E. m. bourdilloni
 E. m. cerviniceps
 E. m. jacobsoni
 E. m. macropterus
 E. m. macrotis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eurostopodus

Eurostopodus macrotis


An Pipilo in uska genus han Aves. An Pipilo in nahilalakip ha familia nga Emberizidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pipilo

Pipilo


Linus Tolke właściwie Per Eskil Tolke (ur. 15 stycznia 1966) – szwedzki informatyk i wikipedysta. Założyciel szwedzkojęzycznej Wikipedii.

Życiorys
3 maja 2001 założył szwedzkojęzyczną Wikipedię, która jest trzecią pod względem wielkości wersją językową Wikipedii, po anglojęzycznej i cebuańskiej (stan z: 29 kwietnia 2017).

Jest krótkofalowcem. Jego znak wywoławczy to: SM5OUU.

Przypisy

Członkowie społeczności wikipedystów
Ludzie związani z Linköping
Radioamatorzy
Szwedzcy informatycy
Urodzeni w 1966

Linus Tolke


25. istočni meridijan jest meridijan koji je 25 stepeni istočno od nultog. Presijeca Arktički okean, Evropu, Afriku, Indijski okean, Južni okean i Antarktik. Tvori ortodromu sa 155. zapadnim meridijanom.

Kao i kod svih meridijana, dužina mu je polovina obima Zemlje, tj. 20.003,932 km, a od nultog je udaljen 2.783 km.

Veći dio granice između Libije i Egipta definiran je ovim meridijanom, kao i veći dio granice između Libije i Sudana.

Od pola do pola
Počevši od Sjevernog pola i idući pravo prema Južnom, ovaj meridijan prolazi kroz sljedeće lokacije ili vrlo blizu njih:
{| class="wikitable plainrowheaders"
! scope="col" width="125" | Koordinate
! scope="col" | Država, teritorija ili more
! scope="col" | Napomene
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Arktički okean
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
|
! scope="row" |
| ostrvo Nordaustlandet (Svalbard)
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Barentsovo more
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
|
! scope="row" |
| ostrvo Hopen (Svalbard)
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Barentsovo more
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Baltičko more
| style="background:#b0e0e6;" | Botnički zaliv
|-
|
! scope="row" |
| ostrvo Hailuoto
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Baltičko more
| style="background:#b0e0e6;" | Botnički zaliv
|-
|
! scope="row" |
| Prolazi kroz Helsinki
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Baltičko more
| style="background:#b0e0e6;" | Finski zaliv
|-
|
! scope="row" |
| ostrvo Prangli
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Baltičko more
| style="background:#b0e0e6;" | Finski zaliv
|-
|
! scope="row" |
| Istočno od Tallinna
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
| Volinska oblast – zapadno od LuckaLavovska oblast – istočno od ZoločivaTernopiljska oblast – istočno od BerežanaIvano-Frankivska oblast – prolazi kroz KolomijuČernivačka oblast
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-valign="top"
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sredozemno more
| style="background:#b0e0e6;" | Egejsko more – zapadno od ostrva Lemnosa
|-
|
! scope="row" |
| Ostrvo Agios Efstratios
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sredozemno more
| style="background:#b0e0e6;" | Egejsko more
|-valign="top"
|
! scope="row" |
| Prolazi kroz najistočniju tačku ostrva Androsa
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sredozemno more
| style="background:#b0e0e6;" | Egejsko more
|-
|
! scope="row" |
| ostrvo Tinos
|-valign="top"
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sredozemno more
| style="background:#b0e0e6;" | Egejsko more – istočno od ostrva Syrosa
|-
|
! scope="row" |
| ostrvo Despotiko
|-valign="top"
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sredozemno more
| style="background:#b0e0e6;" | Egejsko more Prolazi između ostrvâ Folegandrosa i Sikinosa
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sredozemno more
| style="background:#b0e0e6;" | Kretsko more
|-
|
! scope="row" |
| Kreta
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Sredozemno more
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
| Približno 12 km
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" | Granica između  Libije i  Egipta
|
|-
|
! scope="row" | Granica između  Libije i  Sudana
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
|
|-
|
! scope="row" |
| Pojas Caprivi
|-
|
! scope="row" |
| Prolazi kroz slanište Makgadikgadi
|-valign="top"
|
! scope="row" |
| Sjeverozapadna pokrajina Sjeverni Cape – približno 8 km Sjeverozapadna pokrajina Sjeverni Cape – približno 8 km Slobodna država Sjeverni Cape Istočni Cape
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Indijski okean
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
| style="background:#b0e0e6;" |
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | Južni okean
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
|
! scope="row" | Antarktik
| Zemlja kraljice Maud (pravo polaže Norveška)
|}

Također pogledajte
 24. meridijan (istok)
 26. meridijan (istok)

Reference

Vanjski linkovi
 25. istočni meridijan na OpenStreetMapu

Meridijani

25. meridijan (istok)


Sharjah (,  ) là một trong 7 tiểu vương quốc của Các Tiểu vương quốc Ả Rập Thống nhất, giáp biên giới quốc tế với tỉnh Al Buraimi của Oman. Tiểu vương quốc rộng 2.600 km² (1.003 mi²) và có dân số trên 800.000 người (2008). Tiểu vương quốc Sharjah bao gồm thành phố Sharjah (kinh đô của tiểu vương quốc), và một số thị trấn nhỏ hơn như Kalba, Dibba Al-Hisn và Khor Fakkan.

Lịch sử
Về mặt lịch sử, Sharjah từng là một trong những nơi hưng thịnh nhất trong khu vực với một khu định cư đã tồn tại trong suốt 5000 năm. Vào đầu thế kỷ 18, thị tộc Al Qasimi thiết lập căn cứ tại Sharjah, khoảng 1727 tuyên bố Sharjah độc lập.

Ngày 8 tháng 1 năm 1820, Sheikh Sultan I ký Hiệp ước Hàng hải chung với Anh Quốc, chấp nhận sự bảo hộ của Anh để đương đầu với đế quốc Ottoman. Giống như các láng giềng Ajman, Dubai, Ras al-Khaimah, và Umm al-Qaiwain, vị trí nằm trên tuyến đường đến Ấn Độ đã khiến nó trở nên quan trọng và đủ để được công nhận là một nhà nước chào mừng (salute state). Ngày 2 tháng 12 năm 1971, Sheikh Khalid III đưa tiểu vương quốc gia nhập Các Tiểu vương quốc Ả Rập Thống nhất.

Xem thêm

Liên kết ngoài

  Sharjah Municipality
  Sharjah Municipality

Tiểu vương quốc của Các Tiểu vương quốc Ả Rập Thống nhất
Thành phố ven biển Các Tiểu vương quốc Ả Rập Thống nhất
Vịnh Ba Tư

Sharjah (tiểu vương quốc)


O 1201 Pacific (anteriormente Wells Fargo Plaza) é um arranha-céu de 25 andares e 88 m (290 ft) de altura, localizado em Tacoma, Washington. Atualmente, é o  prédio mais alto de Tacoma, e foi concluído em 1970. Foi construído com a ajuda de investidores como George Weyerhaeuser e Ben Cheney, e foi projetado pela Skidmore, Owings & Merrill.

O edifício de US$ 14 milhões foi anunciado em 1968 e usa terras que foram limpas no âmbito do programa de renovação urbana de Tacoma. Foi originalmente construído para o Banco Nacional de Washington, que foi adquirido em 1970 pelo Pacific National Bank (mais tarde First Interstate Bank of Washington), adquirido em 1996 pela Wells Fargo. Era conhecido como Wells Fargo Plaza até 2016, quando perdeu seus direitos de nomeação.

O edifício, agora de propriedade da Unico Properties, recebeu a certificação LEED Silver em 2011.

Ver também
 Lista de arranha-céus dos Estados Unidos

Arranha-céus de Washington
Construções de Tacoma
Wells Fargo

1201 Pacific


Irene Cuesta Cobo (nascida em 13 de setembro de 1983) é uma ex-arqueira e treinadora espanhola de tiro com arco, campeã nacional em 2011 e 2013.

Tiro com arco
Irene atuou como treinadora da equipe espanhola de tiro com arco nos Jogos Paralímpicos de 2012 em Londres. La Coruña foi palco do Campeonato Nacional de Clubes de 2008 que Irena participou ao lado das companheiras Toñi Arroyo, María Teresa Muñoz e Beatriz de la Torre. Em 2011, participou do Campeonato Europeu em Cambrils, Tarragona, tendo ganho a medalha de bronze. No Campeonato da Andaluzia, realizado no início de 2012, Irena fez presença e terminou em primeiro lugar na categoria composto feminino. Algumas semanas depois, ela repetiu o primeiro lugar no Campeonato Espanhol, realizado em Valdemorillo, Madrid. Ao disputar o Campeonato Espanhol de 2013 após vencer o Campeonato da Andaluzia, Irene terminou em segundo lugar. Em novembro de 2013, Irene participou de uma competição de tiro com arco, realizada em Chichen Itza, onde ela ganhou o bronze após vencer a arqueira britânica Lucy O'Sullivan por um placar de 1941-132 na decisão por medalha de bronze.

Vida pessoal
Irene Cuesta é irmã do arqueiro Elías Cuesta, que competiu nos Jogos Olímpicos de 2012 e medalhista de prata nos Jogos do Mediterrâneo de 2013. Ela vive em Madrid desde 2012, sua terra natal.

Arqueiros paralímpicos da Espanha
Naturais de Granada (Espanha)

Irene Cuesta


Stari Grad () je naseljeno mjesto u sastavu općine Krško, regija Posavska, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Krško.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Stari Grad je imao 213 stanovnika.

Napomena: Do 1990. iskazivano pod imenom Stari Grad pri Vidmu. U 1998. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Dolenja vas pri Krškem.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Posavskoj regiji

Stari Grad (Krško)


Tiarinion fulvus là một loài chân đều trong họ Entoniscidae. Loài này được Shiino miêu tả khoa học năm 1942.

Chú thích

Tham khảo

Tiarinion

Tiarinion fulvus


Muntingiaceae je porodica cvjetnica  u redu Malvales, razred Magnoliopsida, divizija Tracheophyta. Imenovana je po tipskom rodu Muntingia.

Porodica je pisana 1998., sa tri monotipska roda iz Srednje i Južne Amerike.

Rodovi
 Dicraspidia Standl.
 Muntingia L.
 Neotessmannia Burret

Filogenija
Filogenetski položaj porodice Muntingiaceae u redu Malvales ilustrira slijedeći  kladogram:

Reference

Vanjski linkovi

Malvales

Muntingiaceae


De novo – u  općoj upotrebi – je latinski izraz koji znači "od početka", "iznova", "ispočetka",  "ponovo počinje".

Upotrebljava se u različitim oblastima prirodnih  i društvenih nauka, ali i u pravu i ekonomji, pa sve do nekonvencijalnog komuniciranja.

Biologija i hemija
De novo je termin za bilo koji oblik novih bioloških karakteristika. U tom kontekstu, ponekad može biti zamijenjeno latinskim  izrazom ab initio.
De novo mutacija je bilo koja promjena genetičkog materijala, na razini gena, hromosom]]a i/ili hromosomskih garnitura, koja se po prvi put javlja u kod jedne individue u populaciji. Ona je posljedica mutacije u klicnim ćelijama (jaje ili sperme) jednog od roditelja ili u oplođenom jajetu, sama po sebi.
De novo  skup  transkriptoma je način stvaranja transkriptoma bez referentnog genoma.
De novo sinteza složenih molekula iz jednostavnih molekula u biohemijskim procesima.
De novo dizajn proteina je stvaranje proteinske sekvence koja se ne temelji na postojećoj, prirodnoj sekvenci.
De novo predviđanje 3D strukture proteina, samo na osnovu njene sekvence.
De novo hibrid je organizam tek izveden u potomstvu dva različita roditelja svojti, tj.  hibrid ili onaj koji nije daleko od  generacije.

Informatika
 De novo traženje označava početak novog (ili ponavljanje od početka) algoritma, diskretne i računske geometrije, a posebno, problema pakovanja.

Pravo
De novo suđenje je novo suđenje u pravnom sistemu.
De novo preispitivanje je drugostepeni standard ocjene spornih pravnih pitanja.

Ekonomija
De novo banka, koja je u pogonu tokom pet godina ili manje.
De novo, u finansijskoj terminologiji, odnosi se na pokazatelje novoosnovanih preduzeća (posebno financijskih usluga u industriji), da bi se razlikovala od starijih kompanija. Na primjer, "rast de novo" označava rast od tek početka poslovnja firme.
De novo, u kontekstu marketinga i oglašavanja, znači "ponovo, ali na drugačiji način".

Reference

Latinski izrazi
Latinski jezik

De novo


LAlfa Romeo 182 fu una vettura di Formula 1 che fece il suo debutto al Gran Premio del Brasile 1982.

Nella gara successiva, presso il circuito cittadino di Long Beach, Andrea De Cesaris ottenne la pole position alla velocità media di 141,331 km/h. Il miglior risultato in gara venne ottenuto in un altro gran premio cittadino, quello di Monaco, caratterizzato da unescalation di ritiri senza precedenti, a seguito dei quali De Cesaris si ritrovò in testa, ma rimase senza benzina nel giro finale; non tagliò il traguardo, ma venne egualmente classificato terzo.

Nella stagione l'Alfa Romeo utilizzò quattro modelli: oltre al 179D.e al 182, anche la 179F (telaio in fibra di carbonio sperimentale portata come "muletto" al Gran Premio del Sudafrica) e la versione B della 182. Tutte queste vetture erano equipaggiate col motore Alfa Romeo 3.0 L V12.

La vettura progettata da Gérard Ducarouge fu una delle prime Formula 1 in fibra di carbonio.

Al Gran Premio d'Italia fu testato sul modello il motore turbo che non venne però utilizzato nella gara (modello 182T).

Altri progetti

Collegamenti esterni

182
Vetture di Formula 1 1982

Alfa Romeo 182


Wiktorzany (ukr. Вікторяни) – wieś położona na Ukrainie, w rejonie łuckim, w obwodzie wołyńskim, w 2001 r. liczyła 54 mieszkańców.

Przypisy

Linki zewnętrzne
 Wiktorzany na mapie

Wsie w obwodzie wołyńskim
Rejon łucki

Wiktorzany


Kaliwatan sa insekto ang Pineus pineoides. Una ning gihulagway ni Cholodkovsky ni adtong 1903. Ang Pineus pineoides sakop sa kahenera nga Pineus, ug kabanay nga Adelgidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Pineus

Pineus pineoides


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Diponthus dispar. Una ning gihulagway ni Gerstaecker ni adtong 1873. Ang Diponthus dispar sakop sa kahenera nga Diponthus, ug kabanay nga Romaleidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Buenos Aires
 Rio Grande do Sul (estado sa Brasil)
 Uruguay
 Provincia de Misiones

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Buenos Aires
Insekto sa Rio Grande do Sul (estado sa Brasil)
Insekto sa Provincia de Misiones
Diponthus
Insekto sa Urugway

Diponthus dispar


Lauritz Christiansen kan henvise til flere personer:

 Lauritz Christiansen (sejlsportsmand) (1867-1930)- norsk sejler
 Lauritz Christiansen (atlet) (1892–1976) - dansk atlet

Lauritz Christiansen


Finske søområde (,  ) er den største af de fire landskabsregioner, hvor Finlands geografi er opdelt.

Det kuperede, skovdækkede landskab på søplateauet er domineret af drumlins og af lange bugtede åse. Begge er rester efter de kontinentale gletsjere, der trak sig tilbage for omkring 10.000 år siden .

Sølandets bassiner stammer fra kombinationen af forvitring og erosion og bevægelser i grundfjeldet . Den erosion, der lavede depressionerne, opstod før og under de kvartære istider. Erosion langs brud har skabt lineære indløb mellem søerne.

Afgrænsning
Distriktet indtager det meste af det centrale og østlige Finland og er afgrænset mod syd af Salpausselkä-ryggene. Disse højderygge er randmoræner, der skaber et netværk af tusinder af søer adskilt af bakket skovklædt landskab.

Søområdet forvandles til det kystnære Finland-distrikt mod vest og nordvest og er afgrænset af højlandet Finland mod nord.

Sølandskabet fortsætter mod øst og strækker sig ind i Rusland (Karelske næs og Republikken Karelija).

Søer

Selve søerne omfatter ca. 25% af Finske søområde. Meget af området er skovklædt og har en lav befolkningstæthed. Byerne i regionen er Imatra, Joensuu, Jyväskylä, Kuopio, Lappeenranta, Mikkeli, Pieksämäki, Savonlinna og Varkaus. Da sejlads i tidligere tider udgjorde hovedtransportformen, ligger byområder ofte ved søbredden, lejlighedsvis selv på øer eller halvøer, f.eks. Varkaus, Savonlinna og Kuopio. Søerne har ofte ekstremt indviklede kystlinjer og består af flere næsten separate strækninger af åbent vand (selkä ) forbundet med smalle sunde. Således kan de forbinde store områder langs kyster og deres bagland.

Da der ikke findes nogen fast definition af, hvad der udgør en sø, og der ikke findes procedurer til optælling af antallet af søer, har det været umuligt at fastslå, hvor mange søer regionen har. Der er dog mindst 55.000 søer, der har en bredde der er over 200 meter.

Hvis sø er defineret som et omfang af stående vand større end 500 kvadratmeter, så er der 187.888 søer i Finland.

Den største er Saimaa-søen, som med et overfladeareal på mere end 4.400 kvadratkilometer, er den fjerde største naturlige ferskvands sø i Europa. Selve Saimaa-søen indeholder 5.484 øer, og antallet af øer i den større Saimaa-region (  ) når op til 13.710.  Den dybeste sø, Päijänne, har en maksimal dybde på 95,3 meter; dybden af den gennemsnitlige sø er 7 meter. Fordi de er lavvandede, indeholder disse mange søer kun lidt mere vand end Finlands årlige nedbør.

Saimaa-kanalen forbinder Saimaa-søen med Vyborg-bugten ved Den Finske Bugt, Østersøen. En anden forbindelse til Østersøen er Vuoksi-floden, der løber fra Saimaa til Ladoga-søen, hvorfra vandet efterfølgende strømmer gennem Neva-floden ind i Den Finske Bugt og omgår Salpausselkä.

Päijänne-søen er den næststørste sø i Finland, som løber ud i Den Finske Bugt via Kymi-floden, og som bruges som drikkevandstilførsel til Helsinki .

Kilder og henvisninger

Søer i Finland

Finske søområde


Sensores capacitivos são dispositivos tecnológicos que recebem e respondem a um estímulo físico/químico ou sinal. Por sua vez, esta tecnologia é baseada no princípios do capacitor, podendo detectar a presença de objetos sem o contato destes. O sensor é acionado quando detecta a presença do objeto a uma certa distância. O princípio de funcionamento baseia-se na mudança da capacitância da placa detectora localizada na região denominada sensível.

Princípio de funcionamento

Antes de compreender o funcionamento de um sensor capacitivo é importante saber alguns conceitos sobre capacitor. Um capacitor é um dispositivo bastante simples. Um capacitor é um componente eletrônico passivo que armazena carga e energia no campo eletrostático. Consiste em dois condutores elétricos (conhecidos como placas ) que armazenam cargas opostas. Essas placas são separadas por um tipo especial de isolador (isto é, um não condutor) conhecido como dielétrico. Por estas placas possuírem cargas opostas, o processo de armazenamento é caracterizado pela movimentação e transferência de elétrons de uma placa para outra. A diferença potencial causada por essa movimentação é o mesmo que a energia potencial armazenada na placa. A capacitância de um capacitor é a razão entre a diferença de potencial (DDP) entre as placas e a carga em cada uma das placas. Por sua vez, a capacitância é inversamente proporcional a distância entre as placas e diretamente proporcional a área das placas e a constante dielétrica do material isolante Baseando neste conceito sobre capacitor, os sensores capacitivos funcionam de modo bem semelhante ao capacitor. A diferença está na forma em que são arranjadas as placas, nos sensores as placas são dispostas paralelamente uma a outra. O princípio de funcionamento baseia-se na mudança da capacitância da placa detectora localizada na região denominada sensível, ou seja, quando o dielétrico do meio varia.

O funcionamento deste sensor capacitivo por sua vez, baseia-se na variação do campo elétrico no espaço em frente ao do eletrodo do sensor, o qual chamamos de zona ativa. O sensor será acionado quando o objeto se aproxima a uma certa distância e o mesmo é posicionado em frente a zona ativa . A distância em que o sensor é acionado é chamada de distância de comutação, a qual pode variar muito dependendo da constante de permissividade do diâmetro do sensor, do material e da massa do corpo aproximado e também na posição ao qual sensor é colocado. O sensor também é composto por um circuito de oscilador RC integrado. Com a aproximação de uma substância metálica ou não metálica na zona ativa, o valor da capacitância alterará. Com a variação da capacitância, a frequência do circuito oscilador muda. Esta mudança de frequência é enviada para um outro circuito chamado de detector, onde este irá transformar a variação da frequência ocasionada pela variação da capacitância em sinal de tensão. O circuito trigger schmitt por sua vez, tem como finalidade transformar o sinal de tensão em uma onda quadrada. Por fim, mas não menos importante, o circuito comutador. O circuito comutador é onde a onda quadra será excitada e transferida para os circuitos externos.

Tipo de objeto ou meio detectado

Sensores capacitivos podem ser utilizados nos mais variados tipos processos, são capazes de monitorar e detectar a presença de pós, concentração de gases, objetos e produtos de natureza orgânica e mineral, metais e não metais, sólidos e líquidos, mesmo quando totalmente submersos no produto.

De modo geral um sensor capacitivo pode ser utilizado para detectar materiais diferentes, por exemplo, um sólido ou um líquido sendo necessária apenas a calibração do sensor de acordo com o material a ser detectado. A calibração é realizada por meio de ajuste no circuito de controle para que possa atuar conforme a frequência determinada na aproximação do objeto ao campo de atuação do sensor.

Método de medição
Para a medição de capacitâncias pequenas, utilizamos tais métodos:

O método consiste em amplificadores de carga para medir os elétrons que são transpostos durante a variação de capacitância, quando esta recebe a aplicação de tensão de corrente contínua. Este tipo de método é mais usado para quando essa variações são rápidas ou de intervalos curto de tempo.

Método de medição

Outro método é feito a partir dos sistemas modulados em frequência. Uma conexão entre o capacitor de medição e uma indutância interligada a um circuito ressonante é capaz medir frequência de ressonância, logo então, consegue-se medir a capacitância deste sensor.

Aplicações

Atualmente, há uma vasta gama de variedade das aplicações que utilizam sensores capacitivos. Por exemplo, medição de grandezas físicas, tais como, a velocidade e a aceleração linear e angular de um objeto, nível de líquidos ou sólidos, força, torque, pode utilizar no sensoriamento direto de presença de pessoas, objetos e até mesmo líquidos. Este tipo de sensor costuma ter uma grande precisão em suas medições.

No mundo moderno, a adaptação por este tipo de sensor foi se tornando cada vez mais essencial, pois a utilização dos mesmos tem possibilitado melhorias no controle de processos industriais, como também tem facilitado procedimentos na vida cotidiana. Com o avanço da tecnologia, a demanda deste tipo de sensor tem aumentado, aumentando consequentemente a diversificação das aplicações e de produtos que utilizam-no.

Os sensores capacitivos tem a capacidade de detectar objetos de natureza metálica ou não, tais como : Cimento, argila, plástico, vidro, cerâmica e entre outros

Veja abaixo alguns tipos de aplicações:

·        Controle de nível;

·        Detectar o conteúdo de caixas em linha de produção;

·        Controle do nível de grãos em silos;

·        Monitorar a concentração do pó de arroz em silos;

·        Contagem de garrafas, cheias ou vazias, em linha de produção;

·        Identificar falha no envaze de produtos embalados em frascos de plástico;

·        Medidores de posicionamento com alta precisão;

·        Medidores de espessura;

·        Identificar a composição de materiais com base na permissividade;

·        Identificar posicionamento de fim de curso;

·        Contadores em linhas de produção;

·        Medição de umidade relativa;

·        Analise de óleo mineral, de soja, entre outros;

·        Sensores de pressão (utilizado na fabricação de microfones) e

·        Monitoramento da concentração de gases.

Vantages e desvantagens
Vantagem da utilização

Entre as vantagens de utilizar sensores capacitivos, destacam-se as seguintes:

• Detectam objetos e materiais líquidos, sólidos, gasosos, metais e não metais;

• Capazes de detectar materiais ou objetos através de outros;

• Detectam objetos com dimensões reduzidas;

• Possui diversas configurações que facilitam a montagem;

• Alta resolução e precisão na diferenciação dos materiais;

• Acionamento sem contato físico;

• Chaveamento em estado sólido, que aumenta a durabilidade;

• Alta velocidade de resposta;

• Possui um excelente MTBF("Mean Time Between Failures").

Entre as desvantagens, destacam-se as seguintes

• Sensibilidade altíssima a fatores ambientais, como umidade; podendo afetar a distância sensorial (distância em que o objeto ativa o sensor)

• Este tipo de sensor só é capaz de medir e detectar objetos a uma distância muito pequena, esta é variada de acordo com o material a ser detectado.

Ver também
 Ecrã multitactil
 Ecrã tátil
 Painel tátil
 Painel tátil óptico
 Stylus

Referências

[1] Nilson, James W.; Susan A. Riedel. Circuitos elétricos. 10 ed. São Paulo: Pearson Education do Brasil, 2015.

[2] Rosário, João Maurício; Princípios de mecatrônica. São Paulo: Pearson Prentice Hall, 2005.

[3] Halliday, David.; Walker, Jearl.; Fundamentos de física: eletromagnetismo. Rio de Janeiro: LTC, 2009.

[4] Mizuguchi, Jaime.; Sensores capacitivos por efeito de campo de borda aplicados à quantificação do molhamento foliar e da água presente no solo. Dissertação de Mestrado. Londrina: Universidade Estadual de Londrina, 2014.

[5] Paiter, Leandro.; Sensor para análise das características físico-químicas de óleo de soja por meio da constante dielétrica. Dissertação de Mestrado. Ponta Grossa: Universidade Tecnológica Federal do Paraná, 2015.

[6] https://www.citisystems.com.br/sensorcapacitivo/ - Consultado em 02/12/2017

[7] https://pt.slideshare.net/MarioTimotius/sensores-capacitivos-69742587- Consultado em 02/12/2017

[8] http://www.schmersal.com.br/nc/produtos/automacao/produto/action/detail/product/sensores-indutivos-e-capacitivos/- Consultado em 02/12/2017

Dispositivos apontadores
Técnicas de interface do utilizador
Sensores

Sensor capacitivo


Los Tarantos é um filme de drama espanhol de 1963 dirigido e escrito por Francisco Rovira Beleta, baseado no drama Romeu e Julieta de William Shakespeare. Foi indicado ao Oscar de melhor filme estrangeiro na edição de 1964, representando a Espanha.

Elenco

Carmen Amaya - Angustias
Sara Lezana - Juana
Daniel Martín - Rafael
Antonio Gades - Mojigondo
Antonio Prieto - Rosendo

Filmes da Espanha de 1963
Filmes em língua espanhola
Filmes dirigidos por Francisco Rovira Beleta
Filmes de drama da Espanha

Los Tarantos


Kaliwatan sa alibangbang ang Stenoptilia latistriga. Una ning gihulagway ni Hans Rebel ni adtong 1916. Ang Stenoptilia latistriga sakop sa kahenera nga Stenoptilia, ug kabanay nga Pterophoridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Mongolia
 Rusya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Rusya
Stenoptilia
Insekto sa Monggoliya

Stenoptilia latistriga


Bosna i Hercegovina:

 Košutica (Sokolac), naselje u općini Sokolac

Srbija:

 Košutica (Leposavić), naselje u općini Leposavić, Kosovskomitrovički okrug

Košutica


Travis Knight (Hillsboro, 13 de setembro de 1973) é um cineasta e animador estadunidense. Foi indicado ao Oscar de melhor filme de animação na edição de 2015 pelo trabalho na obra The Boxtrolls, ao lado de Graham Annable e Anthony Stacchi, e na edição de 2017 por Kubo and the Two Strings.

Filmografia

Coraline (2009)
ParaNorman (2012)
The Boxtrolls (2014)
Kubo and the Two Strings (2016)
Bumblebee (2018)
The Six Billion Dollar Man (2020)

Prêmios e indicações

Indicado: Oscar de melhor filme de animação - Coraline (2009)
Indicado: Oscar de melhor filme de animação - The Boxtrolls (2014)
Indicado: Oscar de melhor filme de animação - ParaNorman (2012)
Indicado: Oscar de melhor filme de animação - Kubo and the Two Strings (2016)

Ligações externas

Cineastas dos Estados Unidos
Animadores dos Estados Unidos
BAFTA de melhor filme de animação

Travis Knight (animador)


Komisariat Straży Celnej "Puck" – jednostka organizacyjna Straży Celnej pełniąca służbę ochronną na granicy państwowej w latach 1921–1928.

Formowanie i zmiany organizacyjne

Na wniosek Ministerstwa Skarbu, uchwałą z 10 marca 1920 roku, powołano do życia Straż Celną. Od połowy 1921 roku jednostki Straży Celnej rozpoczęły przejmowanie odcinków granicy od pododdziałów Batalionów Celnych. Proces tworzenia Straży Celnej trwał do końca 1922 roku. Komisariat Straży Celnej "Puck", wraz ze swoimi placówkami granicznymi, wszedł w podporządkowanie Inspektoratu Straży Celnej "Wejherowo".

W drugiej połowie 1927 roku przystąpiono do gruntownej reorganizacji Straży Celnej. W praktyce skutkowało to rozwiązaniem tej formacji granicznej. Rozporządzeniem Prezydenta Rzeczypospolitej Polskiej Ignacego Mościckiego z 22 marca 1928 roku w jej miejsce powoływano z dniem 2 kwietnia 1928 roku Straż Graniczną.
Rozkazem nr 2 z 19 kwietnia 1928 roku w sprawach organizacji Pomorskiego Inspektoratu Okręgowego dowódca Straży Granicznej gen. bryg. Stefan Pasławski powołał komisariat Straży Granicznej "Puck" który przejął ochronę granicy od rozwiązywanego komisariatu Straży Celnej.

Służba graniczna
Sąsiednie komisariaty
 komisariat Straży Celnej "Chylonia"«»  ⇔ komisariat Straży Celnej "Krokowo" − 1926

Funkcjonariusze komisariatu
Obsada personalna w 1926:
 kierownik komisariatu – komisarz Kazimierz Lis
 pomocnik kierownika komisariatu – starszy przodownik Jan Starkowski

Struktura organizacyjna
Organizacja komisariatu w 1926 roku:
 komenda – Puck
 placówka Straży Celnej "Chłapowo" (Chrapowo)
 placówka Straży Celnej "Chałupy"
 placówka Straży Celnej "Kuźnica"
 placówka Straży Celnej "Hel"
 placówka Straży Celnej "Wielka Wieś"
 placówka Straży Celnej "Puck"
 placówka Straży Celnej "Jastarnia"
 placówka Straży Celnej "Osłanin" (Osłanina)

Przypisy

Bibliografia

Komisariaty Straży Celnej II Rzeczypospolitej
Formacje graniczne w Pucku
Komisariaty Inspektoratu Straży Celnej "Wejherowo"
Formacje Straży Celnej rozmieszczone na granicy morskiej

Komisariat Straży Celnej „Puck”


Afrikafuturisme is 'n kulturele estetiese en wetenskapsfilosofie wat sentreer op die samesmelting van Afrikakultuur, geskiedenis, mitologie, perspektief, met tegnologie gebaseer in Afrika en nie beperk tot die diaspora nie. Dit is geskep deur Nigeriese Amerikaner, skrywer Nnedi Okorafor in 2019. Nnedi Okorafor definieer Afrikafuturisme as 'n sub-kategorie van wetenskapfiksie wat "direk gewortel is in Afrika-kultuur, -geskiedenis, mitologie en -standpunt ... en ... nie die Weste bevoordeel of sentreer nie," is gesentreer met optimistiese " visioene in die toekoms," en is geskryf (en gesentreer op) "mense van Afrika-afkoms" terwyl hulle gewortel is in die Afrika-kontinent. As sodanig is sy middelpunt Afrika, strek dikwels oor die vasteland van Afrika, en sluit die Swart diaspora in, insluitend fantasie wat in die toekoms afspeel, wat 'n narratief "meer wetenskapfiksie as fantasie" maak en het tipies mistieke elemente.  Dit verskil van Afrofuturisme, wat hoofsaaklik op die Afrika-diaspora fokus, veral die Verenigde State. Werke van Afrikafuturisme sluit wetenskapfiksie, fantasie, alternatiewe geskiedenis, gruwel en magiese realisme in.

Skrywers van Afrikafuturisme sluit in Nnedi Okorafor, Tochi Onyebuchi, Oghenechovwe Donald Ekpeki, Tade Thompson, Namwali Serpell, Sofia Samatar, Wole Talabi, Suyi Davies Okungbowa.

Geskiedenis

Vroeë begin
Werke van Afrikafuturisme bestaan al lank en is aan Afrofuturisme toegewys. Temas van Afrikafuturisme kan teruggevoer word na werk van die Buchi Emecheta se The Rape Of Shavi en Ben Okri se The Farmished Road.

21ste eeu
In 2019 en 2020 het Afrika skrywers, kunstenaar van Afrikafuturisme, begin weier om die term Afrofuturisme te gebruik om hul werke te etiketteer weens die verskil tussen beide terme. Die spekulatiewe fiksietydskrif Omeanana en die Nommo-toekennings aangebied deur The African Speculative Fiction Society wat in 2017 bekend gestel is, het gehelp om die inhoud van die genre uit te brei.

in Augustus 2020 het Hope Wabuke, 'n skrywer en assistent-professor aan die Universiteit van Nebraska-Lincoln van Engels en Kreatiewe Skryfkuns, opgemerk dat Afrofuturisme, wat deur Mark Dery, 'n Blanke kritikus, in 1993 geskep is, Afro-Amerikaanse temas en bekommernisse in die "konteks van twintigste-eeuse tegnokultuur," wat later deur dr. Alondra Nelson uitgebrei is, met die argument dat Dery se opvatting van Swartheid in 1619 begin het en "uitsluitlik gekenmerk word deur die daaropvolgende 400 jaar van skending deur witheid" wat hy uitgebeeld het as "potensieel onherstelbaar." Kritiek teenoor hierdie definisie, en sê dit ontbreek die eienskappe van die "Swart Amerikaanse diasporiese verbeelding" en die vermoë om 'swartheid buite die Swart Amerikaanse diaspora' of onafhanklik van Witheid te begryp, het sy opgemerk dat "Afrikafuturisme" anders is omdat dit, volgens Nnedi Okorafor, dieper gewortel is in "Afrikakultuur, geskiedenis, mitologie en standpunt, aangesien dit dan in die Swart diaspora vertak, en dit nie die Weste bevoordeel of om dit sentreer nie," terwyl Afrika-jujuïsme as 'n subkategorie van fantasie verduidelik word. Wabuke verduidelik verder hoe Afrikafuturisme meer spesifiek is en ditsef ontslae raak van die " wit Westerse blik en die de facto koloniale Westerse ingesteldheid," vry van wat sy die "wit Westerse blik" noem en sê dit is die belangrikste verskil "tussen Afrofuturisme en Afrikafuturisme." Sy voeg by dat Afrikafuturisme volgens haar 'n ander uitkyk en perspektief het as "hoofstroom Westerse en Amerikaanse wetenskapfiksie en fantasie" en selfs Afrofuturisme wat "getroud is met die wit Westerse blik." Wabuke gaan voort om Afrikafuturistiese en Afrika-jujuistiese temas te verduidelik in Okorafor se Who Fears Death en Zahrah the Windseeke, Akwaeke Emezi se Pet, en Buchi Emecheta se The Rape of Shavi.

In Februarie 2021 het Aigner Loren Wilson van Tor.com verduidelik hoe moeilik dit is om boeke in die subgenre te vind omdat baie instellings "Afrikafuturisme en Afrofuturisme soos dieselfde ding behandel", alhoewel die onderskeid tussen hulle duidelik is. Sy het gesê dat Afrikafuturisme "gesentreer is in en oor Afrika en hul mense", terwyl Afrofuturisme 'n wetenskapfiksie-subkategorie is wat handel oor "Swart mense binne die diaspora", wat dikwels stories van diegene buite Afrika insluit, insluitend in "gekoloniseerde Westerse samelewings." 'n Ander resensent noem Okorafor se Lagoon, wat "die verhaal van die aankoms van vreemdelinge in Nigerië vertel," as 'n Afrikafuturistiese werk wat 'n leser vereis wat "aktief betrokke is by die mede-skepping van die alternatiewe toekoms wat die roman bou," wat beteken dat die leser word deel van die "kreatiewe gesprek."

Letterkunde en strokiesprente
Afrikafuturismeliteratuur bevat spekulatiewe fiksie wat gebeurtenis vertel wat op Afrika gesentreer is vanuit 'n Afrika-oogpunt eerder as 'n Westerse oogpunt. Werke van Afrikafuturisme-literatuur word steeds verkeerdelik as Afrofuturisme gekategoriseer.

Werke van die Nigeriese Amerikaanse skrywer Nnedi Okorafor is met die genre geassosieer met haar werke soos Lagoon, Remote Control en The Book Of Phoenix. Sy het 'n Hugo en Nebula-toekenning gewen vir haar novelle Binti, die eerste uit die Binti-trilogie wat 'n inheemse Himba-meisie van Namibië in die ruimte toon.

Tade Thompson het 'n Arthur C. Clarke-toekenning gewen vir sy Afrikafuturistiese roman Rosewater oor 'n buiteruimtelike koepel in Nigerië. en die Zambiese skrywer Namwali Serpell se The Old Drift het dieselfde toekenning gewen.

In 2021 het Tor.com 'n lys van stories en boeke uit die genre uiteengesit, met die klem op Afrikafuturisme naamlik Africanfururism: An Anthology (geredigeer deur Wole Talabi), Namwali Serpell se The Old Drift, Nnedi Okorafor se Lagoon, Nicky Drayden se The Prey of Gods, Oghenechovwe Donald Ife Ekpeki se Iyoku, the Tale of Imadeyunuagbon, en Tochi Onyebuchi se War Girls.

In 2021 is 'n bloemlesing van Afrikafuturisme stories gepubliseer. Gary K. Wolfe het Africanfuturism: An Anthology, wat deur Wole Talabi geredigeer is, in Februarie 2021 geresenseer.  Hy gee krediet vir Nnedi Okorafor vir die skep van "Afrikafuturisme", en let op dat dit "meer Afrika-gesentreerde Wetenskapfiksie" beskryf, alhoewel hy sê hy is nie seker of haar term "Afrika-jujuisme", 'n parallelle term vir fantasie, sal byval vind nie. Terwyl hy  albei as nuttig beskou, sê hy dat hy nie hou van hoe hulle te doen het met die wortel, nie die voorvoegsel nie, met "futurisme" wat net 'n bietjie wetenskapfiksie en fantasie beskryf nie. Hy noem die boek steeds 'n "soliede bloemlesing", en sê dit daag die idee uit om Afrika-wetenskapfiksie as monolities te beskou. Verhale in die boek sluit in "Egoli" deur T.L. Huchu, "Yat Madit" deur Dilman Dila, "Behind Our Irises" deur Tlotlo Tsamaase, "Fort Kwame" deur Derek Lubangakene, "Rainmaker" deur Mazi Nwonwu, "Fruit of the Calabash" deur Rafeeat Aliyu, "Lekki Lekki" deur Mame Bougouma Diene, en "Sunrise" deur Nnedi Okorafor.

Daar bestaan  min Afrikanfuturisme-strokiesprente, maar Comic Republic Global Network, 'n Lagos-gebaseerde uitgewers is prominent in die skep van Afrikafuturistiese superhelde soos Guardian Prime. Laguardia, 'n strokiesprent deur Nnedi Okorafor word geassosieer met Afrikafuturisme.

In rolprente
In rolprente word Afrikafuturisme steeds onder die loep geneem. Rolprente soos Black Panther, District 9 is deur kykers gekritiseer, wat sê die uitbeelding van Afrika "verskil min van die koloniale siening". In onlangse tye sluit verskeie Afrikafuturistiese rolprente Hello, Rain, Pumzi en Ratnik in. Verskeie Afrikafuturisme-romans is gekies vir lewendige aanpassing, insluitend Binti. In 2020 het Walt Disney Studios en die Pan-Afrikaanse maatskappy Kugali aangekondig dat hulle 'n animasiereeks Iwájú sou saamvervaardig, geïnspireer deur die stad Lagos.

Verwysings

Letterkundige genres

Afrikafuturisme


Slovenija:

 Dolenja Trebuša, naselje u općini Tolmin, regija Goriška
 Gorenja Trebuša, naselje u općini Tolmin, regija Goriška

Trebuša


Neap-Tide – wiersz angielskiego poety Algernona Charlesa Swinburne'a, opublikowany w tomiku Poems and Ballads. Third Series, wydanym w Londynie w 1889 roku przez spółkę wydawniczą Chatto & Windus. Wiersz składa się ze strof pięciowersowych.

Far off is the sea, and the land is afar:
The low banks reach at the sky,
Seen hence, and are heavenward high;
Though light for the leap of a boy they are,
And the far sea late was nigh.

The fair wild fields and the circling downs,
The bright sweet marshes and meads
All glorious with flowerlike weeds,
The great grey churches, the sea-washed towns,
Recede as a dream recedes.

Podobnie jak wiele innych utworów Swinburne'a wiersz zawierra rozbudowane sekwencje aliteracyjne: The sea-forsaken forlorn deep-wrinkled/Salt slanting stretches of san/That slope to the seaward hand; And storm is a scourge to smite,/The sick sun's shadowlike light; As a dream dies down and is dead.

Przypisy

Bibliografia

Linki zewnętrzne

Utwory poetyckie Algernona Charlesa Swinburne'a
Utwory literackie z 1889

Neap-Tide


Mike Pompeo er uttanríkisráðharri í USA. Hann er fyrrverandi yvirmaður í herinum og er útbúgvin á virðimetta herakademinum, West Point. Hann fór úr herinum eftir fimm ára tænastu - uttan at hava verið sendur í kríggj - og fór síðan at lesa løgfrøði á Harvard University. Síðan stovnaði Mike Pompeo sína egnu fyritøku í Wichita í Kansas. Hann varð í 2010 valdur inn í Umboðsmannatingið við eitt nú fíggjarliga sterkum stuðulum í oljuídnaðinum. Í januar í 2017 varð hann settur sum stjóri í CIA.

Amerikanskir politikarar
Uttanríkisráðharrar

Mike Pompeo


Ang Pernegg ngalan niining mga mosunod:

Awstriya

 Pernegg an der Mur (kapital sa munisipyo), Steiermark, Politischer Bezirk Bruck-Mürzzuschlag,
 Pernegg (munisipyo sa Awstriya), Niederösterreich, Politischer Bezirk Horn,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Awstriya

Pernegg


The 1997 European Junior Canoe Slalom Championships  were the 2nd edition of the European Junior Canoe Slalom Championships. The event took place in Nowy Sącz, Poland from 29 to 31 August 1997 under the auspices of the European Canoe Association (ECA). A total of 7 medal events took place. No medals were awarded for the men's C2 team event due to low number of participating countries.

Medal summary

Men

Canoe

Kayak

Women

Kayak

Medal table

References

External links
European Canoe Association

European Junior and U23 Canoe Slalom Championships
European Junior and U23 Canoe Slalom Championships


Thuận An là một xã thuộc thị xã Bình Minh, tỉnh Vĩnh Long, Việt Nam.

Địa lý
Xã Thuận An nằm ở phía bắc thị xã Bình Minh, có vị trí địa lý:
Phía đông giáp huyện Tam Bình
Phía tây và phía bắc giáp huyện Bình Tân
Phía nam giáp các phường Cái Vồn, Đông Thuận, Thành Phước và các xã Đông Bình, Đông Thạnh.

Xã có diện tích 20,04 km², dân số năm 2012 là 16.368 người, mật độ dân số đạt 816 người/km².

Hành chính
Xã Thuận An được chia thành 8 ấp: Thuận Nghĩa, Thuận Phú A, Thuận Phú B, Thuận Tân B, Thuận Thành, Thuận Thới, Thuận Tiến B, Thuận Tiến C.

Lịch sử
Xã Thuận An được thành lập vào ngày 27 tháng 3 năm 1985 trên cơ sở tách một phần diện tích và dân số của xã Mỹ Thuận.

Ngày 28 tháng 12 năm 2012, Chính phủ ban hành Nghị quyết số 89/NQ-CP. Theo đó, chuyển huyện Bình Minh thành thị xã Bình Minh, đồng thời điều chỉnh 43,62 ha diện tích tự nhiên và 3.852 người của xã Thuận An về phường Cái Vồn mới thành lập.

Sau khi điều chỉnh địa giới hành chính, xã Thuận An còn lại 2.004,07 ha diện tích tự nhiên và 16.368 người.

Ngày 6 tháng 12 năm 2019, Hội đồng Nhân dân tỉnh Vĩnh Long ban hành Nghị quyết 228/NQ-HĐND về việc:
Sáp nhập toàn bộ ấp Thuận Phú C vào ấp Thuận Phú B
Sáp nhập toàn bộ ấp Thuận Thành B vào ấp Thuận Thành A thành ấp Thuận Thành
Sáp nhập toàn bộ ấp Thuận Nghĩa A vào ấp Thuận Nghĩa B thành ấp Thuận Nghĩa.

Chú thích

Tham khảo

Thuận An, Bình Minh


Kliplev Marked (lokalt: ''Kliple Mærken'') er sandsynligvis Sønderjyllands ældste marked. Markedet drives hovedsageligt af lokale og frivillige kræfter, der i ugerne op til begivenheden omdanner pladsen ved Kliplev Hallen til et stort arrangement med telte og vogne, så de besøgende kan opleve kræmmermarked, hestemarked og tivoli. Dertil kommer optræden af en række tilrejsende orkestre, musikere og entertainere (herunder tryllekunstnere) samt lokalområdets gymnastikhold. Kræmmermarkedet rummer ca. 250 standpladser, der som regel fyldes op hvert år.

Markedets historie
I fordums tid var Hærvejen en vigtig hovedfærdselsåre i Jylland, der gik fra Limfjorden til Wedel ved Elben og Hamborg. Undervejs passerede vejen også Kliplev, hvor de mange rejsende gjorde holdt med deres kreaturer, og der blev skabt grobund for værtshuse og et kvægmarked. Også helgen- og relikviedyrkelsen blev vigtig for Kliplev gennem pilgrimsrejserne på Hærvejen, særligt en helgen benævnt Skt. Hjælper fik en central rolle i forhold til det dengang fremtidige Kliplev Marked. Han omtales adskillige steder i Danmark allerede i 1440, og indtil 1710 fandtes et billede af ham i Kliplevs gamle valfartskirke. Såvel for pilgrimmene som hos de lokale handelsfolk og adelsmænd blev Skt. Hjælper en skytshelgen, der ligeledes havde status som beskytter af firbenede væsner, herunder kvæg og får. To gange om året blev der til hans fejring afholdt holdt korsmesser hvor også handelsfolk strømmede til. Da Reformationen indtraf i Danmark, fortsatte markedet, nu blev det blot afholdt på andre tider af året.

De nye tidspunkter på året blev håndhævet med autoritet fra kongemagtens side, idet der ligeledes var Hanved Marked og Tønder Marked at tage hensyn til. Søgaards godsejer blev i 1650 truet med bøde, hvis ikke han sørgede for at komme handelen udenfor for de officielle markedsdage til livs. Samme dekret udstedte godsejer Frederik Ahlefeldt i 1688, men da Ahlefeldt-slægten gik konkurs i 1725, slækkede man efterfølgende på tidsreglerne, hvilket resulterede i mere ulovlig handel udenfor Kliplev Marked. Det blev den pietistiske Kong Christian 6. for meget, og han beordrede i 1744 at Søgaard Gods fik bragt det til standsning under passionsugen ellers ville de miste al kongelig nåde. Det lykkedes tilsyneladende præsterne at få overbevist kongen om at ulovlighederne var standset for markedet fik lov at fortsætte og i en skriftlig kilde fra 1745 siger:

Kvægmarkedet i Kliplev er det fornemste og considerableste (mest anseelige) som findes i Kongelig Majestæts riger og lande, hvorfor det for undersåtterne næsten kan gælde for et omslag.

Som årene gik, kom der flere og flere handelsfolk og ikke mindst kræmmere forbi Kliplev Marked, og i 1812 foreslog man en udvidelse af markedet. Myndighedernes modstand mod et egentlig kræmmerhandel, var dog fortsat stor. Efter danskernes tab af Sønderjylland i 1864, pålagde de preussiske myndigheder i 1877 en afgift på 10 pfennig på hver handlet okse, og man nedlagde totalt forbud på handel med kræmmervarer, trods store lokale protester. Forbuddet kunne dog ikke holde spirende marked tilbage, der i stigende grad var præget af druk, gøgl, musik og danseunderholdning, forruden selve kreatur- og kræmmerhandelen.

Fra og med 1901 ændrede kreaturtransporten sig, idet preusserne anlagde Sønderborgbanen, som kreaturerne kunne transporteres på. Det ændrede dog ikke på at Kliplev Marked nu havde fået sig etableret som marked.

Kliplev Marked i nyere tid
Den lokale idrætsforening havde i 1968 brug for nye og bedre idrætsfaciliteter, og da man i andre byer havde erfaring med at holde byfester for samle penge sammen til idrætsformål, besluttede man at give det på det tidspunkt beskedne Kliplev Marked en saltvandsindsprøjtning. En markedskomité blev nedsat, og man fik tilladelse fra Landbrugsministeriet til afholde et hestemarked hvert år d. 2. lørdag i juni måned. I 1971 havde man skrabet nok penge sammen til, at Lundtofthallen kunne opføres vha. af lokal arbejdskraft fra bl.a. Kliplev. Markedet fortsatte nu i et højere gear end tidligere, og der blev oprettet en fond i 1984, "Støttefonden af 1984", som den dag i dag støtter almene kulturelle aktiviteter i Gl. Kliplev Sogn. To senere skabtes også en revy, men den er i dag lukket ned.

I forbindelse med 50-års-jubilæet for "det nyere" Kliplev Marked besluttede man at udskrive en konkurrence om et logo til markedet, og en lokal mand fra Kliplev ved navn Søren Frederiksen vandt i marts 2019 konkurrencen.

Kilder

Markedspladser i Danmark
Aabenraa Kommune
Middelalder

Kliplev Marked


Himatina is a replacement name for Himatella, Bergh, 1890, a genus of sea slugs, specifically aeolid nudibranchs, marine gastropod molluscs in the family Coryphellidae.

Species
Species within the genus Himatina are as follows:
 Himatina trophina (Bergh, 1890)

References

Coryphellidae
Gastropod genera

Himatina


Punk in Africa, is 'n 2012-meertalige Afrika-dokumentêre historiese punkmusiekfilm wat deur Deon Maas en Keith Jones geregisseer is en deur die regisseur self saam met Jeffrey Brown vervaardig is.  Ivan Kadey, Paulo Chibanga, Lee Thomson en Warwick Sony tree in die rolprent op. Die film wentel om die verhaal van die veelrassige punkbeweging binne die politieke en sosiale omwentelinge wat in drie Suider-Afrikaanse lande ervaar word: Suid-Afrika, Mosambiek en Zimbabwe.

Die dokumentêr het sy première op 29 Januarie 2012 in die Verenigde State gehad. Die film het gemengde resensies van kritici ontvang en by baie filmfeeste vertoon. Die filmmusiek wat deur verskeie musiekgroepe regoor Suider-Afrika gedoen is, soos: Suck, Wild Youth, Safari Suits, Power Age, National Wake, KOOS, Kalahari Surfers, The Genuines, Hog Hoggidy Hog, Fuzigish, Sibling Rivalry, 340ml (Mosambiek), Panzer, The Rudimentals (Zimbabwe), Evicted, Sticky Antlers, Freak, LYT, Jagwa Music, Fruits and Veggies, Swivel Foot.

In 2013 is die DVD van die film vrygestel as 'n internasionale weergawe sonder 'n streekskode en met Engelse, Duitse, Spaanse en Portugese onderskrifte vir die Engelstalige oudioweergawe.

Deelnemers
 Paulo Chibanga
 Michael Fleck
 Ivan Kadey
 Ruben Rose
 Warrick Sony
 Lee Thomson

Verwysings

Eksterne skakels

Suid-Afrikaanse rolprente

Punk in Africa


Kaliwatan sa isda ang Piaractus mesopotamicus. Una ning gihulagway ni Holmberg ni adtong 1887. Ang Piaractus mesopotamicus sakop sa kahenera nga Piaractus, ug kabanay nga Serrasalmidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Habagatang Amerika
Piaractus (Serrasalmidae)

Piaractus mesopotamicus


Kaliwatan sa isda ang Fundulus albolineatus. Una ning gihulagway ni Gilbert ni adtong 1891. Ang Fundulus albolineatus sakop sa kahenera nga Fundulus, ug kabanay nga Fundulidae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa nangamatay. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Amihanang Amerika
Isdangtunay sa Tinípong Bángsà
Fundulus

Fundulus albolineatus


Vor tids helte er en dansk dokumentarfilm fra 1950.

Handling
En rundrejse til de professionelle danske fodboldspillere og andre sportsfolk rundt om i Europa. Italien, Torino, gadebilleder og seværdigheder. Juventus-spilleren Johannes Pløger og frue i deres lejlighed. Udflugt sammen med holdkammeraten John Hansen og frue. Fodboldkamp: Juventus-Milan. Paris: Gadebilleder og seværdigheder. Karen Margrethe Harup og Grete Sørensen svømmer hos Stade Francais. Fodboldspillerne Børge Mathiesen og Kaj Christiansen i Paris, da de begge spillede for Stade Francais. Fodboldkamp: Soso-Stade Francais. Cykelrytteren Willy Falck Hansen i sit hjem i Paris. Turistbureauet. Tennisspilleren Kurt Nielsen i Paris. Davis Cup match i Paris mellem Danmark og Frankrig. Det danske holds kaptajn Anker Jacobsen ser til. Udspringersken Birte Christoffersen i Paris. Fodboldspilleren Arne Sørensen følger sin datter i skole i Nancy i Frankrig. Holdkammeraten Helge Bronée, tidligere ØB'er, privat og til træning hos FC Nancy. Kaj Hansen fra B.93 i Colmar i Frankrig, under løbetræning og hos vinbonde. Stjernespilleren Carl Aage Præst hos Juventus. Besøg hos Fiat og Juventus med klubejer Agnelli. Klublokalerne. Holdkammeraten Karl Aage Hansen. Træningen hos Juventus. Ivan Jensen hos Bologna, og holdkammeraten Axel Pilmark på loppemarked i Bologna. Jørgen Leschly Sørensen og Svend Jørgen Hansen i Bergamo og fodboldklubben Atalanta med svenske Bertil Nordahl. Como i regnvejr. Kamp Como-Juventus. Karl Aage Hansen i Torino.

Medvirkende

 Carl Aage Præst
 Karl Aage Hansen
 John Hansen
 Jørgen Leschly Sørensen
 Svend Jørgen Hansen
 Helge Bronée
 Børge Mathiesen
 Axel Pilmark
 Ivan Jensen
 Johannes Pløger
 Kaj Christiansen
 Kaj Hansen
 Birte Christoffersen
 Karen Margrethe Harup
 Willy Falck Hansen
  Kurt Nielsen
 Anker Jacobsen
 Arne Sørensen

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1950

Vor tids helte (dokumentarfilm)


Carriera sportiva

Giocatore

Club
Dopo gli inizi in Brasile, Sonny ha giocato nel Servette, nell'Olympique Marsiglia, nel Monaco, nel Barcellona, nel Villarreal e nell'Olympique Lione, squadra di cui è divenuto una leggenda e con la quale non ha mai interrotto il rapporto: conclusa la carriera, per alcuni anni è stato allenatore degli attaccanti dell'Olympique Lione.

Sonny è considerato l'elemento che ha dato il la alla folta comunità brasiliana che ha caratterizzato gli anni vincenti del Lione; inoltre è noto poiché utilizzava i calzettoni tirati su fin sopra le ginocchia: questa abitudine ha ispirato Thierry Henry, che ha iniziato a far lo stesso come tributo a Sonny.

Nazionale
Il brasiliano ha vestito la maglia della nazionale verdeoro per sette volte, mettendo a segno un solo gol, in un'amichevole nel 1997.

Allenatore
Nel 2006 entra a far parte dello staff dell'Olympique Lione, prima come allenatore delle giovanili e poi come preparatore della prima squadra. Il 30 maggio 2011 diventa allenatore del Neuchâtel Xamax, ma viene esonerato dopo appena due partite.

Statistiche

Presenze e reti nei club

Cronologia presenze e reti in nazionale

Palmarès

Giocatore

Club

Competizioni nazionali

Vasco da Gama: 1989

Servette: 1993-1994

Monaco: 1996-1997
Olympique Lione: 2001-2002, 2002-2003

Barcellona: 1997-1998, 1998-1999

Barcellona: 1997-1998

Olympique Lione: 2000-2001

Olympique Lione: 2002

Competizioni internazionali

Barcellona: 1997

Villarreal: 2003, 2004

Individuale
 Capocannoniere del Campionato Svizzero: 2
1992-1993, 1993-1994

 Calciatore straniero dell'anno del campionato svizzero: 1
1993

 Capocannoniere del Campionato francese: 3
1995-1996 (21 gol), 1999-2000 (23 gol), 2000-2001 (22 gol)

 Trophées UNFP du football: 1
Miglior giocatore della Division 1: 1997

 Capocannoniere della Coppa UEFA: 1
2003-2004 (6 gol)

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Calciatori della Nazionale brasiliana

Sonny Anderson


Miss Rio de Janeiro 2010 foi a 55ª edição do tradicional concurso de beleza feminino de Miss Rio de Janeiro, válido para a disputa de Miss Brasil 2010, único caminho para o Miss Universo. O concurso foi coordenado pela empresária Susana Cardoso e ocorreu no Canecão, na cidade do Rio de Janeiro  com a presença de dezoito (18) candidatas de distintos municípios do Estado.  A detentora do título no ano anterior, Fernanda Gomes, coroou a sucessora no final do evento, sendo esta a representante de Duque de Caxias, Thamiris de Moura Ribeiro.

Resultados

Colocações

Prêmios Especiais
Foram distribuídos os seguintes prêmios este ano:

Candidatas
Disputaram o título este ano:

 Angra dos Reis - Paula Tainá

 Armação dos Búzios -

 Belford Roxo - Elidiane Ferreira

 Campos dos Goytacazes - Angélica Menezes

 Duque de Caxias - Thamiris de Moura Ribeiro

 Itaboraí -

 Mesquita -

 Nilópolis -

 Niterói - Michelle Janné

 Nova Iguaçu - Rosania Vargas

 Petrópolis - Flávia Ribeiro

 Piraí -

 Rio Bonito -

 Rio de Janeiro - Priscila Machado

 São João da Barra - Pollyana Dutra

 São João de Meriti - Graziele Alves

 Teresópolis - Raphaela Góes

 Vassouras -

Ligações externas
 Site do Miss Universo

2010
Concursos de beleza de 2010 no Brasil

Miss Rio de Janeiro 2010


An Pseudobunocephalus quadriradiatus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Gerlof Fokko Mees hadton 1989. An Pseudobunocephalus quadriradiatus in nahilalakip ha genus nga Pseudobunocephalus, ngan familia nga Aspredinidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pseudobunocephalus

Pseudobunocephalus quadriradiatus


Kaliwatan sa alibangbang ang Nola mesographa. Una ning gihulagway ni William Schaus ni adtong 1905. Ang Nola mesographa sakop sa kahenera nga Nola, ug kabanay nga Nolidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Nola

Nola mesographa


XHOLP-FM is a community radio station on 93.3 FM in Santa Rosalía, Baja California Sur. It is known as Radio Kashana and owned by Ondas de la Playa, A.C.

History
The first radio station in Santa Rosalía was XESR-AM 1320 "Radio Cachanía". This station ceased to provide local programming in the early 2000s. Local interests sought to bring a new radio station to the town. In 2011, Ondas de la Playa, A.C., was founded by Rafael Murúa, who had worked at what became XHCD-FM in Hermosillo, and the next month, Radio Kashana was set up as an Internet radio station.

The next step for Radio Kashana was to obtain an FM frequency. The station operated as a pirate between 2012 and 2014 on 90.3 MHz. In September 2014, Hurricane Norbert caused water damage to the truck that had housed the station's facilities, putting it off the air. By this time, reforms had created social community radio stations as a distinct class. The hurricane also further highlighted the need for a station based in Santa Rosalía, as the two other radio services in town, XHESR and the local transmitter for La Radio de Sudcalifornia, lost their connections to La Paz and were silent.

In August 2015, Ondas de la Playa applied for a community radio concession in Santa Rosalía — the first social radio station anywhere in Baja California Sur. The concession was delivered on December 14, 2016, and in January 2018, installation work finally began for XHOLP-FM 93.3. Full local programming began on February 21, 2018.

Station founder Rafael Murúa was found dead along a highway outside of Santa Rosalía on January 21, 2019. He had previously stated that he had been threatened in 2018.

References

Radio stations in Baja California Sur
Community radio stations in Mexico
2018 establishments in Mexico
Radio stations established in 2018
Former pirate radio stations

XHOLP-FM


Trois-Rivières è una città  canadese, situata sulla riva nord del fiume San Lorenzo alla foce del fiume Saint-Maurice, nel cuore del Québec.

Storia
Si trova a metà strada tra Québec e Montréal. Trois-Rivières è il capoluogo della regione amministrativa della Mauricie e sede di un vescovado cattolico. È anche la città centro di una regione metropolitana di censimento popolata da 137.507 abitanti nel 2001.

Trois-Rivières è la seconda più antica città del Québec. Infatti, fu fondata nel 1634 dal signor Laviolette su ordine di Samuel de Champlain. La città presenta tuttavia un aspetto piuttosto moderno: fu infatti distrutta in massima parte nel 1908 da un terribile incendio che risparmiò solo alcuni edifici del centro storico. La cattedrale dell'Assunzione, in stile neogotico, fu iniziata nel 1854 e inaugurata a settembre 1858.

All'interno della cittadina è ospitato il Circuito di Trois-Rivières, riservato a diverse corse automobilistiche.

Altri progetti

Collegamenti esterni

 *
Nuova Francia

Trois-Rivières (Canada)


An Apteronotus rostratus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Meek ngan Hildebrand hadton 1913. An Apteronotus rostratus in nahilalakip ha genus nga Apteronotus, ngan familia nga Apteronotidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Apteronotus

Apteronotus rostratus


Kahenera sa mga murag-anay ang Niuginitermes. Ang Niuginitermes sakop sa kabanay nga Termitidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Uk-ok
Niuginitermes

Niuginitermes


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Steirodon emsleyi. Una ning gihulagway ni Piza Jr. ni adtong 1979. Ang Steirodon emsleyi sakop sa kahenera nga Steirodon, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 São Paulo

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa São Paulo
Steirodon

Steirodon emsleyi


Alan Robert White, mais conhecido como Rob White, (Camblesforth, 15 de julho de 1965) é um engenheiro britânico que atualmente ocupa o cargo de diretor de operações da equipe Alpine de Fórmula 1.

Carreira
Após deixar a escola, White foi trabalhar para a Jaguar Cars, que concordou em patrociná-lo para fazer um curso de engenharia mecânica na Universidade de Southampton. Ele se graduou com um diploma de bacharel em 1987. Ao se formar, White respondeu a um anúncio da Cosworth Racing Limited e foi contratado como engenheiro de desenvolvimento para seu projeto para a IndyCar, trabalhando com o engenheiro chefe Steve Miller.

Em 1990, White foi promovido à posição de engenheiro sênior de desenvolvimento. Em 1993 mudou-se para a Califórnia como gerente de apoio de pista para a Cosworth nos Estados Unidos. Em 1997, Ele retornou à Inglaterra e trabalhou como engenheiro chefe das operações da Cosworth na Fórmula 1. Em 2003, três anos antes da Ford sair da Fórmula 1 e um ano antes da Cosworth ser vendida para Kevin Kalkhoven, White deixou a Cosworth. No ano seguinte, ele se mudou para a equipe Renault F1 Team para atuar como diretor técnico de motor ao lado de Bob Bell (diretor técnico de chassis).

Em abril de 2005, White foi promovido a vice-diretor administrativo das operações de motores da Renault F1 Team, após a saída de Bernard Dudot. Isso significava mudar para o departamento de motores da Renault localizado em Viry-Châtillon, França. No momento da sua nomeação, ele não falava francês, apesar de ser obrigado a liderar uma força de trabalho predominantemente francesa. Ele também manteve seu cargo como diretor técnico.

Após a Renault deixar a Fórmula 1 como construtor, ele continuou trabalhando na fábrica de motores para a Fórmula 1 em Viry, que passou a chamar Renault Sport F1. White permaneceu nesse cargo até dezembro de 2016, quando a equipe francesa, já de volta à Fórmula 1 como equipe, nomeou-o como seu novo diretor de operações.

Ligações externas
 Rob White profile in Renault Sport F1

Engenheiros automotivos do Reino Unido
Pessoas da Fórmula 1
Pessoas da Renault
Alunos da Universidade de Southampton

Rob White


Ang Villa del Carmen ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Villa del Carmen (lungsod sa Arhentina), Provincia de San Luis,

Uruguay

 Villa del Carmen (lungsod sa Uruguay), Departamento de Durazno,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Uruguay

Villa del Carmen


An informal group in taxonomy is a taxonomic rank that is not well defined.

This type of group can be paraphyletic or polyphyletic but is kept for ease, pending new systems of classification.

In zoology
Examples can be found in the classification of gastropods: Opisthobranchia, Sorbeoconcha, Hypsogastropoda, and Ptenoglossa are informal groups nearby the level of the order.

In human taxonomy, the informal taxonomic rank of race is variously considered equivalent or subordinate to the rank of subspecies.

In botany
An alliance is also considered an informal grouping of species, genera or tribes to which authors wish to refer, that have at some time provisionally been considered to be closely related.

References

Grouping
Gastropod taxonomy

Informal group (taxonomy)


Hoyvíkar kirkja varð vígd 4. november 2007 á 25 ára degnum fyri fyrsta prát um kirkjubygging í Hoyvík. Tað var Hans Jacob Joensen, bispur, ið vígdi kirkjuna.

Margretha drotning legði grundarsteinin hin 20. juni í 2005. Innskriftin er úr 5. Mós: Bústaður er hin ævigi Guð, og her niðri eru hinir ævigu armar.

Kirkjurúmið at innan er klætt við spónløgdum Oregon Pine viði. Gólvið sjálvt er úr askaviði.

Kirkjuklokkan
Kirkjuklokkan er gjørd í Tønsberg, Vestfold í Noregi, og hon er gjørd úr málmi. Á kirkjuklokkuni stendur eitt ørindi, sum Gunnar Hoydal hevur yrkt:

UM BYGDAN
HAGA, VÍK OG DAL
Í LJÓSINS VERKI EG
LJÓÐA SKAL

Urgan

Altartalvan
Altartalvuna málaði Sven Havsteen-Mikkelsen, listmálari, sum vaks upp í hvalastøðini í Lopra. Eivind Vilhelm, varabiskupur, og onnur tóku stig til at fáa altartalvuna til Føroya. Ætlanin var at nýta altartalvuna í einari nýbygdari kirkju, og tí hevur altartalvan hingið til láns í Meinigheitshúsinum í Havn.

Altarvindeygu
Listamálarin Hansina Iversen gjørdi umgerðina um altarið úr málaðum og brendum glasi.

Doypifunturin
Doypifunturin er gjørdur úr føroyskum gróti, og gjørdur av Grótvirkinum í Skopun.

Kirkjur í Føroyum

Hoyvíkar kirkja


An Neogastromyzon pauciradiatus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Robert F. Inger ngan Chin hadton 1961. An Neogastromyzon pauciradiatus in nahilalakip ha genus nga Neogastromyzon, ngan familia nga Balitoridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neogastromyzon

Neogastromyzon pauciradiatus


Courchevel er en by og et skiområde i Savoie-regionen i franske alper, en del af Les Trois Vallées. Til området hører også Val Thorens og Meribel, som tilsammen udgør et af verdens største skisportssteder. Byen ligger i Tarentaise-dalen.

Den oprindelige destination blev planlagt i 1942 af Vichy-regeringen.

Eksterne henvisninger

Vintersportssteder i Frankrig
Tour de France-byer

Courchevel


Irena Lewandowska (1916–1998) – polska brygadzistka, poseł na Sejm PRL V kadencji
 Irena Lewandowska (1931–2018) – polska tłumaczka

Irena Lewandowska


Laurent Koscielny (rođen 10. septembra 1985) je francuski odbrambeni nogometaš koji nastupa za francuski Bordeaux.

Koscielny je rođen u gradu Tulle gdje je i započeo svoju nogometnu karijeru, igrajući za domaće amaterske klubove kao što su  Brive, Tulle Corrèze i Limoges. 2003. godine prešao je u Giungamp, gdje je započeo svoju profesionalnu karijeru naredne godine.

7. jula 2010. godine Koscielny prelazi u Arsenal za 10,6 miliona funti.

Prvi poziv u reprezentaciju Francuske dobio je 4. februara 2011. godine i od tada je nastupao na Evropskom prvenstvu 2012 i 2016. i na Svjetskom prvenstvu 2014. Takođe, mogao je da igra za reprezentaciju Poljske zbog korijena roditelja.

Nagrade

Klub

Arsenal
 FA kup: 2013/14, 2014/15
 FA Community Shield: 2014, 2015

Reprezentacija

Francuska
 Evropsko prvenstvo: 2. mjesto 2016

Individualno
 Igrač godine Ligue 2: 2008/09

Reference

Vanjski linkovi

 Laurent Koscielny na Arsenal.com

 Laurent Koscielny  na lfp.fr
 Laurent Koscielny na lequipe.fr
 Laurent Koscielny na transfermarkt.it
 Laurent Koscielny na weltfussball.de

Rođeni 1985.
Francuski nogometaši
Nogometaši Guingampa
Nogometaši Toursa
Nogometaši Lorienta
Nogometaši Arsenala
Igrači na Evropskom prvenstvu u nogometu 2012.
Igrači na Svjetskom prvenstvu u nogometu 2014.
Igrači na Evropskom prvenstvu u nogometu 2016.

Laurent Koscielny


La stazione di Castellammare Cantieri era una stazione ferroviaria posta sulla linea Torre Annunziata-Gragnano, gestita dalle FS, alla periferia del comune di Castellammare di Stabia.

Storia
Nata intorno agli anni sessanta, non tanto per servire la popolazione della zona, all'epoca ancora scarsamente popolata, ma per le numerose industrie che fiorivano lungo la costa, in modo da permettere ai lavoratori di giungere sul luogo di lavoro in modo più veloce ed evitare di prendere l'auto.

Con la crisi degli anni ottanta la maggior parte delle industrie chiusero e la stazione di Castellammare Cantieri si ritrovò con un'utenza ridotta all'osso: all'inizio degli anni novanta fu definitivamente chiusa.

Vi sono alcuni progetti che riguardano la riapertura della stazione con il nome di "Marina di Stabia", a servizio sia dalla popolazione locale, oggi fortemente in aumento sia del porto turistico Marina di Stabia.

Strutture e impianti
La stazione disponeva di diversi piccoli fabbricati, ma nessuno di questi conteneva servizi per i passeggeri; era situata in corso Alcide De Gasperi, di fronte allo stabilimento della MeridBulloni, subito dopo la foce del fiume Sarno.

All'interno si contano due binari passanti serviti da due banchine collegati tramite passerelle sui binari. Dalla stazione partono anche due raccordi, uno per gli ex cantieri metallurgici e l'altro per un'industria farmaceutica Novartis.

Movimento
In passato il traffico era costituito da operai. In futuro la stazione dovrebbe servire i turisti che arrivano in porto per raggiungere più facilmente Napoli. Le destinazioni principali dovrebbero essere Napoli, Torre Annunziata e Castellammare di Stabia.

Servizi
La stazione dispone di:
 Accessibilità per portatori di handicap

Altri progetti

Collegamenti esterni
Storia e immagini delle stazioni di Castellammare di Stabia

Cantieri

Stazione di Castellammare Cantieri


Arnulfo II da Baviera, (913- 22 de julho de 954, Regensburg) era filho de Arnulfo I da Baviera e Judite de Sülichgau, foi conde palatino da Baviera de 938 a 954.

Ele teve um filho:
 Bertoldo da Baviera
Os reis e duques da Baviera, bem como Isabel de Wittelsbach, são os descendentes diretos de Arnulfo II.

Ver também
 Leopoldo da Baviera (907)
   Arnulfo da Baviera

Mortos em 954
História da Baviera
Casa de Wittelsbach
Nascidos em 913
Dinastia Leopoldina

Arnulfo II da Baviera


An Cisticola mongalla in uska species han Aves nga ginhulagway ni Lynes hadton 1930. An Cisticola mongalla in nahilalakip ha genus nga Cisticola, ngan familia nga Cisticolidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cisticola

Cisticola mongalla


Hiroshi Kajikawa (* 3 Maart 1949) is 'n Japannese boogskutter. Hy het aan die Olimpiese Somerspele van 1972 deelgeneem.

Verwysings

Geboortes in 1949
Lewende mense
Olimpiese deelnemers

Hiroshi Kajikawa


Natura 2000-område nr. 159 Bagholt Mose  er et Natura 2000-område der består af habitatområde  nr. H140 og  har et areal på  13,60 km².  Cirka 84 ha af arealet ejes  af Naturstyrelsen.  Natura 2000-området ligger   i Vandområdedistrikt II Sjælland  i vandplanomåde  2.4 Køge Bugt  i Faxe Kommune .

Områdebeskrivelse
Området består af den fredede Bagholt Mose der ligger i Munkeskov ved Haslev. Mosen er en tidligere meget større højmose, og har tidligere været anvendt til tørvegravning og ligger som en mosaik af forskellige mosetyper og er levested for en række sjældne planter og dyr. En stor del af mosen er skovbevokset, men  i den lysåbne del findes de største naturværdier.

Da den tidligere tørvegravning stedvist har blotlagt kalkholdige lag, har givet grobund for den sjældne liden kæruld og  orkidéer som mygblomst, plettet gøgeurt og hjertelæbe. Mosen er også en vigtig lokalitet for en række sjældne arter af mosser, og kærgittermos (Cinclidium stygium) har sit eneste østdanske voksested her. Den lysåbne del af mosen huser også flere kødædende plantearter. Den skovbevoksede del af mosen består overvejende af bevoksninger af rødel eller dunbirk iblandet tørst, almindelig røn, rødgran og gråpil. Der er enkelte mindre vandhuller med åbne vandflader i mosen.

Fredninger
I mosen blev et areal på 17 hektar fredet i slutningen af 1980'erne

Se også
 Internationale naturbeskyttelsesområder i Danmark
 Naturtyper i Danmark

Kilder og henvisninger

 Kort over området på miljoegis.mim.dk
 Naturplanen
 Basisanalysen 2016-21
Natura 2000-planer
EU-habitatområder i Danmark

Fredede arealer i Danmark

Lokaliteter i Faxe Kommune

Natura 2000-område nr. 159 Bagholt Mose


Amplitude da maré é a diferença vertical numa dada localidade entre a maré alta (preiamar) e a maré baixa num mesmo ciclo de maré. Esta diferença corresponde à amplitude do ciclo resultante dos movimentos periódicos de  ascensão e queda do nível das águas do mar provocados pelo efeito das forças gravíticas exercidas pela Lua, o Sol e a rotação da Terra. A amplitude da maré não é constante, o seu valor dependendo das posições relativas do Sol, Lua e Terra.

Ver também
 Maré
 Lua nova
 Lua cheia

Marés

Amplitude da maré


Bingen – miasto w Stanach Zjednoczonych, w stanie Waszyngton, w hrabstwie Klickitat.

Miasta w stanie Waszyngton

Bingen (Waszyngton)


Aurland è un comune norvegese della contea di Vestland.

Comprende Vangen, Flåm, Undredal e Gudvangen.

Il comune è stato creato il  1º gennaio 1838.

Note

Voci correlate
 Kjelfossen

Altri progetti

Collegamenti esterni

Aurland

Aurland


Palazzo Corner della Ca' Granda o Ca' Corner della Ca' Granda o semplicemente Ca' Corner è un possente palazzo rinascimentale di Venezia, situato nel sestiere di San Marco ed affacciato sul Canal Grande tra Palazzo Minotto e la Casina delle Rose. È sede della Città metropolitana di Venezia e della Prefettura.

Storia

Ca' Corner fu progettata da Jacopo Sansovino, dopo che nel 1532 un incendio aveva distrutto la precedente residenza dei Corner, Palazzo Malombra, la cui presenza è testimoniata da una pianta cinquecentesca realizzata da Jacopo de' Barbari. La cronaca di tale incendio è stata riportata da Marin Sanudo. Fu uno dei primissimi incarichi ricevuti in laguna dal celebre architetto.Nel 1817, dopo un altro incendio, il palazzo fu ceduto da Andrea Corner al demanio dell'Impero austriaco, che vi pose la Imperiale Regia Delegazione Provinciale ed in seguito anche la Imperiale Regia Luogotenenza, corrispondente alla Prefettura.In seguito, annessa la città al Regno d'Italia, mantenne la medesima destinazione, ancora oggi vigente.

Descrizione
Contraddistinto da una monumentalità già evidenziato dall'appellativo Ca'Granda, spezza con la sua monumentalità la sequenza dei palazzi limitrofi ed esemplifica l'innovatività del genio del suo progettista, Jacopo Sansovino.
Situato in una posizione di prestigio non lontano da Piazza San Marco

PIANTA: Il lotto, allungato, non definisce una forma centrica, l'edificio appare come un dado a pianta quasi rettangolare con un cortile a nord.

FACCIATA: Il palazzo ha una facciata sul canal Grande molto curata, divisa in tre ordini e intorno alla corte, tipico richiamo bramantesco con riferimento all'esperienza latina.

L'architetto lasciò la zona inferiore (1º ordine) decorata a bugnato; e ritmò i piani superiori con una serie di archi che amplificano l'effetto chiaroscurale dell'edificio, denunciando la matrice classica, dove i vuoti prevalgono sui pieni:

- al 2º ordine finestre inserite in archi con balaustra, e intervallate da coppie di colonne ioniche (decorative) che poggiano su basamento e sostengono una trabeazione.

- al 3º ordine finestre inserite in archi con balaustra, e intervallate da coppie di colonne corinzie (decorative) che poggiano su basamento e sostengono una trabeazione con finestre ellittiche inserite nel fregio.

L'insieme risulta così modulato dalla scansione della luce su due diversi livelli, il che mostra l'attenzione al valore tonale delle superfici in sintonia con la pittura manierista tonale veneta.

La tripartizione verticale della facciata tipicamente veneziana è identificabile solo nel portico centrale e nel poggiolo che unisce le tre finestre sovrastanti.

Si può parlare di fusione di due realtà architettoniche: la tipologia neopalaziale romana e la concezione veneta per cui colonne, architravi e archi ritornano ad avere funzione portante.

Note

Bibliografia

E. e W. Eleodori, Il Canal Grande. Palazzi e Famiglie, Venezia, Corbo e Fiore Editori, 20072. ISBN 88-7086-057-4
Guida d'Italia. Venezia, Milano, Touring Club, 20073. ISBN 978-88-365-4347-2

Voci correlate
 Corner (famiglia)
 Architettura manierista

Altri progetti

Architetture manieriste di Venezia
Corner della Ca' Granda
Architetture di Jacopo Sansovino
Corner

Palazzo Corner della Ca' Granda


The 1961 Paris–Roubaix was the 59th edition of the Paris–Roubaix cycle race and was held on 9 April 1961. The race started in Compiègne and finished in Roubaix. The race was won by Rik Van Looy of the Faema team.

General classification

References

Paris–Roubaix
Paris-Roubaix
Paris-Roubaix
Paris-Roubaix
Paris-Roubaix

1961 Paris–Roubaix


Kaliwatan sa alibangbang ang Symmoca torrida. Una ning gihulagway ni Lancelot A. Gozmany ni adtong 1961. Ang Symmoca torrida sakop sa kahenera nga Symmoca, ug kabanay nga Symmocidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Symmoca

Symmoca torrida


Juridisk Institut er afdelingen for juridisk undervisning på Syddansk Universitet og danner rammerne for én af de fire jurauddannelser på universitetsniveau i Danmark.

Referencer

Syddansk Universitet

Juridisk Institut (Syddansk Universitet)


An Rhodopina pahangensis in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Stefan von Breuning hadton 1961. An Rhodopina pahangensis in nahilalakip ha genus nga Rhodopina, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhodopina

Rhodopina pahangensis


Zoofilija ili zoidiofílija – u botanici – je adaptacija biljaka cvjetnica u cilju osiguravanje oprašivanja uz pomoć životinja. U tom se kontekstu, životinje koje prenose polen nazivaju se  vektori. Objasniti kao neka vrsta evolucijski odnos simbioze između biljaka i životinjau početku nastala kao odbrana od pretjerane predanosti cvjetova insektima, koji su jeli neselektivno i cvjetove ili njihove dijelove. Ovakvo ponašanje dovelo je do sve specijalizovanijeg i efikasnijeg oprašivanja, što je omogućilo kolonizaciju vrlo raznolikih,  okoliša i nepreglednih okruženja, sa većom udaljenošću biljke od susjeda.

Zoofilne biljke imaju takozvani cvjetni sindrom s cvjetovima ili adaptivnim obrascima s određenim osobinama, poput upečatljivih optičkih ili mirisnih karakteristika za oprašivanje pomoću životinja, sa kojima ponekad imaju vrlo specifičan odnos. Obično imaju svojstva za privlačenje oprašivača (šarene boje, arome itd.), Hranu koju nude (nektar ili polen), a ponekad i mehaničke sisteme koji osiguravaju dovoljan kontakt s prašnicima  i stigma. Ponekad cvijet privlači ili drži životinje obmanjivanjem, bez koristi za njih. Zoofilne biljke oprašuju se insektima (entomofili) i pticama (ornitofili). Insekti su vrlo energetski učinkoviti i ekonomični vektori jer im ne treba mnogo "nagrada", dok pticama ili sisarima treba mnogo hrane. Osim toga, insekti su često mnogo specifičniji, dok manje specijalizirani oprašivači grobo manipuliraju cvjetovima i mogu napraviti puno štete u potrazi za nagradom.

Kategorizacija
Ovisno o taksonu kojem pripadaju vektori, razlikuju se posebni slučajevi zoofilije:
Entomofilija: Kad su vektori insekti. To je najčešći slučaj, koji ponekad uzrokuje pomutnju termina sa zoofilijom.
Ornitofilija: oprašivanje pticama, kao što su kolibriji i neke druge. Najatraktivniji za ptice su crveni ili žuti cvjetovi, uskih cijevi, koji su obično ornitofilni. Uglavnom su i nearomatični cvjetovi, sa puno tekućeg nektara. Na Starom kontinentu Proteac često ornitodfilne. Na američkom kontinentu, triholidi ili kolibrići oprašuju bez ikakve podrške zahvaljujući svojoj sposobnosti da izdrže u letu, dok nektarinidi u Starom svijetu moraju imati neku vrstu podrške osi cvasti.
Hiropterofilija: oprašivači su slijepi miševi (Megachiroptera), koji se često nazivaju šišmiši  ili leteće lisice, gotovo uvijek biljojedi koji troše plodove ili polen, obično u velikim cvjetovima sa brojnim prašnicimaa. Pored toga, ovi cvjetovi su viseći i čvrsti, sposobni da održe oprašivače; neupadljivi su, svijetle boje i s intenzivnim mirisima i noćnim otvaranjem. U Novom svijetu se kaktusi oprašuju šišmišima ili mikrocirkutima česti. U oba slučaja cvjetove karakterizira visoka proizvodnja nektara i polena i postojanost, koja je potrebna da podrži težinu šišmiša toom hranjenja.

Ostale grupe životinja oprašivača mnogo su rjeđe, uključujući puževe  (malakofilija), neke gmizavce, neke male sisare i neke majmune. Postoje i specifičniji primjeri prilagođavanja životinjama iz drugih skupina, poput odnosa šarolikih lemura i Ravenala madagascariensis, "stabla putnika". Čovjek se također može smatrati vektorom kada oprašuje cvjetove  usjeva, a tamo gdje njegovi prirodni vektori ne postoje. To je slučaj s vanilijom, biljkom koja je porijeklom iz Amerike, ali koja se danas široko uzgaja u jugoistočnoj Aziji.

Pregled
Važno je napomenuti da u mnogim slučajevima. možda u većini njih, cvjetove posjećuje velik broj insekata ili paralelno i insekata i ptica ili ih opraštaju vjetar i životinje. To su slučajevi miješanih cvjetnih sindroma, koji se ne uklapaju ni u jednu ili drugu vrstu. Potrebna je ponovna procjena vrsta oprašivača i poželjno je klasificirati ih funkcionalno, a ne taksonomski. Mnogi oprašivači iz različitih taksonomskih skupina mogu obavljati sličnu funkciju i na taj način vršiti slične selekcijske pritiske na određenu formu cvijeta.

Također treba razmisliti i o tome koliko je svaki oprašivač efikasan jer nije dovoljan ako je čest posjetitelj, a nije sposoban uključiti polen.

Također pogledajte
Koevolucija
Simbioza
Hidrofilija
Anemofilija
Entomofilija

Reference

Vanjski linkovi
http://www.science.smith.edu/departments/Biology/VHAYSSEN/msi/pdf/mmsp_622_1_3.pdf
https://web.archive.org/web/20070208060535/http://florawww.eeb.uconn.edu/pollinator.html

Morfologija biljaka
Razmnožavanje

Zoofilija (botanika)


WASP-12 é uma estrela anã amarela localizada a 800 anos-luz de distância na constelação de Auriga. A estrela tem uma massa e raio similares ao Sol. O seu planeta, WASP-12b, possui uma órbita retrógrada ao redor de WASP-12.

Sistema planetário
Em 2008 o planeta extrassolar WASP-12b foi descoberto orbitando WASP-12 pelo método do trânsito. A alta relação carbono-oxigênio descoberta em WASP-12b indica a possibilidade dele ser um planeta de carbono.

Referências

Constelação de Auriga
Estrelas de classe G da sequência principal
Variáveis de trânsito planetário

WASP-12


An Australothelais densepunctata in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Stefan von Breuning hadton 1963. An Australothelais densepunctata in nahilalakip ha genus nga Australothelais, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Australothelais

Australothelais densepunctata


Inžinjerska geologija je primjena studije geologije na inženjering u svrhu osiguranja da se geološki čimbenici koji se odnose na lokaciju, dizajn, konstrukciju, rad i održavanje inženjerskih radova prepoznaju i obračunavaju. Inženjerski geolog pružaju geološke i geotehničke preporuke, analize i dizajn povezane sa ljudskim razvojem i različitim vrstama građevina. Područje inženjerskog geologa je u osnovi u području interakcije Zemlje-građevine, ili istrazivanja utjecaja procesa na Zemlju i na ljudske aktivnosti.
Tokom planiranja mogu se izvoditi geološko-inženjerstvene studije, kao što su analiza utjecaja na okoliš,  izgradnja ili građevinski inženjerski projekti, faze projektiranja i izvođenje javnih i privatnih radova te tokom faza izgradnje i forenzike. Radovi koje su dovršili inženjerstveni geolozi uključuju takve kao što su prevencija  geološke opasnosti, geotehniak, svojstva materijala, sanacija klizišta i stabilnosti nagiba, erozija, poplava, odvodnjavanje , seizmička istraživanja itd. Inženjerske geološke studije g izvodi geolog ili inženjerski geolog koji je obrazovan, obučen i stekao iskustvo vezano za prepoznavanje i tumačenje prirodnih procesa, razumijevanje načina na koji ti procesi utiču na građevine koje su stvorili ljudi (i obrnuto), i poznavanje metoda kojima se mogu ublažiti opasnosti koje su nastale od nepovoljnih prirodnih ili ljudskih uvjeta. Glavni cilj inženjerstvenog geologa je zaštita života i imovine od oštećenja uzrokovanih različitim geološkim uvjetima.
Praksa inženjerske geologije također je vrlo usko povezana s praksom geološkog inženjerstva i geotehničkog inženjerstva. Ako postoji razlika u sadržaju disciplina, ona se uglavnom temelji na obuci ili iskustvu praktičara.

Historija
Iako je proučavanje geologije trajalo stoljećima, barem u modernom obliku, nauka i praksa inženjerstvene geologije započeli su kao priznata disciplina tek od kraja 19. i početka 20. stoljeća. Prvu knjigu pod nazivom Inženjerska geologija objavio je 1880. godine William Penning. U ranom 20. stoljeću Charles Berkey, američki školovani geolog, koji se smatrao prvim Amerikancem sa diplomom inženjerski geolog, radio je na nekoliko projekata vodoopskrbe New Yorka, a kasnije je radio na brani Hoover i mnoštvu drugih projektnih  inženjeriy. Prvi američki udžbenik iz geologije za inženjerstvo napisali su 1914. godine Ries i Watson. Godine 1921. Reginald W. Brock, prvi dekan primijenjenih nauka na Univerzitetu u Britanskoj Kolumbiji, pokrenuo je prve dodiplomske i diplomske studije geološkog inženjerstva, primjećujući da su studenti sa inženjerskom osnovom napravili prvoklasne geologe. U 1925. Karl Terzaghi, austrijski školovani inženjer i geolog, objavio je prvi tekst u "Mehanika tla" (na njemačkom). Terzaghi je poznat kao utemeljitelj mehanike tla, ali je također imao veliko zanimanje za geologiju. Terzaghi je mehaniku tla smatrao poddisciplinom inženjerstvene geologije. Tokom 1929. Godine, Terzaghi je zajedno s Redlichom i Kampeom objavio vlastiti tekst "Tehnička geologija" (također na njemačkom jeziku).
Potreba geologa za inženjerskim radovima dobila je svjetsku pažnju 1928. godine neuspjehom St. Francis Dam u Kaliforniji, nakon pogibije 426 ljudi. Više inženjerskih kvarova koji su se dogodili narednih godina takođe je potaknulo zahtjev da inženjerstveni geolozi rade na velikim inženjerskim projektima.
Godine 1951. Izvršni odbor Odjela za inženjersku geologiju Geološkog društva Amerike dao je jednu od najranijih definicija "inženjerstvenog geologa" ili "profesionalnog inženjerskog geologa".

Praksa
Jedna od najvažnijih uloga inženjerstvenog geologa je tumačenje oblika tla i zemaljskih procesa radi identificiranja potencijalnih geoloških i srodnih opasnosti koje je stvorio čovjek, a koji mogu imati veliki utjecaj na civilne strukture i društveni razvoj. Pozadina geologije pruža inženjerskom geologu razumijevanje kako se Zemlja ponaša, što je ključno za minimiziranje opasnosti koje se odnose na Zemlju. Većina inženjerstvenih geologa također ima diplome, nakon  sticanja specijalizovanog obrazovanje i obuke iz mehanike zemljišta, mehanike stijenag, geomehanike, ponašanja podzemnih voda, hidrologije i civilnog dizajna. Ova dva aspekta obrazovanja inženjerskih geologa pružaju im jedinstvenu sposobnost razumijevanja i ublažavanja opasnosti povezanih sa interakcijama  građenja.

Opseg proučavanja
Inženjerstvenogeološka istraživanja i studije mogu se izvesti za projekte kao što su:
stambene, komercijalne i industrijske potrebe;
vladine i vojne instalacije;
 javne radove, kao što su sistemi odvodnje oborinskih voda, elektrana, vjetrenjača, dalekovoda, postrojenja prerade kanalizacijskih sadržaja, prečišćavanje vode, cjevovodni transport (vodovod, kanalizacija, tuneli, kanali, podvodni cjevovodi, brana, rezervoari), građevinski temelji, železnica, tranzit, autoputevi, mostovi, seizmička pregradnja, postrojenja za proizvodnju električne energije, aerodromi i parkovi;
 Rudnici i kamenolomi, brane od minskih polja, obnova rudnika i rudnički tuneli;
programi za močmočvarna područja i obnavljanje staništa;
lokacije za sanaciju državnog, komercijalnog ili industrijskog opasnog otpada;
obalno inženjerstvo, nadopuna pijeska i šljunka, stabilizacija morskih litica, luka, pristaništa  i razvoj rive;
 vanjska bušenja, podmorski kablovi; i
ostale vrste objekata.

Geografske opasnosti i nepovoljni geološki uvjeti
Tipske geološke opasnosti ili drugi nepovoljni uslovi koje inženjerstveni geolog procjenjuje i ublažavaj uključuju:
 Puknuće tla na seizmički aktivnim pomjeranjima;
 seizmičke i zemljotresne opasnosti (tresenje tla, ukapljivanje, bočno širenje, cunami i drugi događaji);
 klizište, blatotok, stijena, protok otpada i opasnosti od lavina ;
 nestavilni i stabilni nagibi;
 erozija;
zaštita od  mraza i leda;
 prizemno taloženje (kao što je zbog povlačenja podzemnih voda, kolaps vrtača, kolaps pećina, raspad organskog tla i tektonsko kretanje);
 vulkanske opasnosti (vulkanska erupcija), vreli izvori, piroklastični tokovi, protok otpada, lavina otpada, emisija plinova , vulkanski zemljotresi);
 polomljene  ili marginalno polomljene stijene koje zahtijevaju veliko kidanje ili pjeskaranje;
 slaba i sklopiva tla, kvarovi na ležajevima;
 plitka podzemna voda / pročišćavanje; i
 ostale vrste geoloških ograničenja.

Inženjerstveni  geolog ili geofizičar mogu biti pozvani da procijene iskopivost zemljanih (stijenskih) materijala, kako bi procijenili potrebu za prepjeskanjem tokom izgradnje zemljanih radova, kao i pridruženih uticaja uslijed vibracija tokom eksplozije na projektima.

Mehanika tla i stijena

Mehanika tla je disciplina koja primjenjuje principe inženjerske mehanike, npr. kinematike, dinamike, mehanike fluida i mehanike materijala, za predviđanje mehaničkog ponašanja tla. Mehanika stena je teorijska i primenjena nauka o mehaničkom ponašanju ai stijenskih masa; to je ona grana mehanike koja se bavi reakcijom stijena i stijenskih masa na polje sile njihovog fizičkog okruženja. Svi temeljni procesi povezani su s ponašanjem poroznih medija. Mehanika tla i stijena zajedno su osnova za rješavanje mnogih problema inženjerstvene geologije.

Metodi i izvještavanje
Metodi koje inženjerski geolozi koriste u svojim studijama uključuju:
 mapiranje geološkog polja geoloških struktura, geoloških formacija, jedinica tla i opasnosti;
 pregled geološke literature, geoloških mapa, geotehničkih izvještaja, inženjerskih planova, izvještaja o okolišu, stereoskopskih fotografija iz zraka, podataka daljinskog senziranja, podataka  GPS-a, topografskih karata i  satelitskih slika;
 iskopavanje, uzorkovanje i sječa zemljanih i kamenih materijala u izvedenim bušotinama, rovokopačima i rovovima rovokopača, rovovima i jamama buldožera;
 geofizička ispitivanja (kao što su seizmička refrakcija) , anketa otpornosti, radar koji prodire u zemlju (GPR) istraživanja, magnetometarska anketa, elektromagnetske ankete, profiliranje pod-dna visoke rezolucije i drugi geofizički metodi);
 nadgledanje deformacija kao sistematsko mjerenje i praćenje promjena u obliku ili dimenzijama objekta, kao rezultat primjene naprezanja,ručno ili pomoću sistema automatskog praćenja  deformacija; i
 druge metode.

Terenski rad obično je kulminiran analizom podataka i pripremom inženjerskog geološkog izvještaja, geotehničkog izvještaja ili kratkog projekta, izvještaja o opasnosti od greške ili seizmičke opasnosti, geofizičkog izvještaja, izvještaja o podzemnim vodama izvještaja o resursima ili hidrološki izvještaj. Izvještaj o inženjerstvenoj geologiji također se može pripremiti zajedno s geotehničkim izvještajem, ali obično daje iste geotehničke analize i preporuke za dizajn koji bi bili predstavljeni u geotehničkom izvještaju. Izvještaj o inženjerstvenojoj geologiji opisuje ciljeve, metodologiju, citirane reference, izvedene testove, nalaze i preporuke za razvoj i detaljan dizajn inženjerskih radova. Inženjerski geolozi također pružaju geološke podatke o topografskim kartama, zračnim fotografijama, geološkim kartama, geografskom informacijskom sistemu (GIS) mapama ili drugim bazama karata.

Također pogledajte
 Geotehnika
 Geotehničko inženjerstvo
 Hidrogeologija
 Rudarstvo
 Naftna industrija

Reference

Bibliografija
 Brock, 1923, The Education of a Geologist: Economic Geology, v. 18, pp. 595–597.
 Bates and Jackson, 1980, Glossary of Geology: American Geological Institute.
 González de Vallejo, L. and Ferrer, M., 2011. "Geological Engineering". CRC Press, 678 pp.
 Kiersh, 1991, The Heritage of Engineering Geology: The First Hundred Years: Geological Society of America; Centennial Special Volume 3
 Legget, Robert F., editor, 1982, Geology under cities:  Geological Society of America; Reviews in Engineering Geology, volume V, 131 pages; contains nine articles by separate authors for these cities:  Washington, DC; Boston; Chicago; Edmonton; Kansas City; New Orleans; New York City; Toronto; and Twin Cities, Minnesota.
 Legget, Robert F., and Karrow, Paul F., 1983, Handbook of geology in civil engineering:  McGraw-Hill Book Company, 1,340 pages, 50 chapters, five appendices, 771 illustrations.
 Price, David George, Engineering Geology: Principles and Practice, Springer, 2008
 Prof. D. Venkat Reddy, NIT-Karnataka, Engineering Geology, Vikas Publishers, 2010
 Wang H. F., Theory of Linear Poroelasticity with Applications to Geomechanics and Hydrogeology, Princeton Press, (2000).
 Waltham T., Foundations of Engineering Geology, 2nd Edition, Taylor & Francis, (2001).

Vanjski linkovi

Geotehničko inženjerstvo

Inženjerska geologija


Kaliwatan sa alibangbang ang Dasychira procincta. Una ning gihulagway ni Saalmüller ni adtong 1880. Ang Dasychira procincta sakop sa kahenera nga Dasychira, ug kabanay nga Lymantriidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Dasychira

Dasychira procincta


Kaliwatan sa isda ang Macrognathus morehensis. Una ning gihulagway ni Arunkumar ug Tombi Singh ni adtong 2000. Ang Macrognathus morehensis sakop sa kahenera nga Macrognathus, ug kabanay nga Mastacembelidae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kinaminosang kalabotan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Indya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Macrognathus
Isdangtunay sa Indiya

Macrognathus morehensis


Aloe haworthioides is 'n aalwyn wat endemies aan Madagaskar is. Die spesie het twee subspesies:
 Aloe haworthioides var. aurantiaca H.Perrier
 Aloe haworthioides var. haworthioides

Sien ook
 Lys van aalwynspesies

Bron
 Plants of the World Online

Aalwyne
Flora van Madagaskar
Endemiese plante van Madagaskar

Aloe haworthioides


The 2001 Internationaux de Strasbourg was a women's tennis tournament played on outdoor clay courts. It was the 15th edition of the Internationaux de Strasbourg, and was part of the Tier III Series of the 2001 WTA Tour. The tournament took place at the Centre Sportif de Hautepierre in Strasbourg, France, from 21 May until 26 May 2001. Eighth-seeded Silvia Farina Elia won the singles title and earned $27,000 first-prize money.

Finals

Singles

 Silvia Farina Elia defeated  Anke Huber 7–5, 0–6, 6–4
 It was Farina Elia's first singles title of her career.

Doubles

 Silvia Farina Elia /  Iroda Tulyaganova defeated  Amanda Coetzer /  Lori McNeil 6–1, 7–6(7–0)

References

External links
 ITF tournament edition details
 Tournament draws

Internationaux de Strasbourg
2001
Internationaux de Strasbourg
Internationaux de Strasbourg

2001 Internationaux de Strasbourg


Góra – dawna gromada, czyli najmniejsza jednostka podziału terytorialnego Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej w latach 1954–1972.

Gromady, z gromadzkimi radami narodowymi (GRN) jako organami władzy najniższego stopnia na wsi, funkcjonowały od reformy reorganizującej administrację wiejską przeprowadzonej jesienią 1954 do momentu ich zniesienia z dniem 1 stycznia 1973, tym samym wypierając organizację gminną w latach 1954–1972.

Gromadę Góra z siedzibą GRN w Górze utworzono – jako jedną z 8759 gromad na obszarze Polski – w powiecie jarocińskim w woj. poznańskim, na mocy uchwały nr 22/54 WRN w Poznaniu z dnia 5 października 1954. W skład jednostki weszły obszary dotychczasowych gromad Brzostów, Góra, Łobzowiec i Zalesie ze zniesionej gminy Jaraczewo w tymże powiecie. Dla gromady ustalono 18 członków gromadzkiej rady narodowej.

1 stycznia 1962 do gromady Góra włączono miejscowość Parzęczew (bez parcel karty mapy 2 i części działki 203 obrębu Parzęczew obejmującej miejscowość Kapalica) ze znoszonej gromady Nosków w tymże powiecie.

31 grudnia 1971 gromadę zniesiono, a jej obszar włączono do gromady Jaraczewo w tymże powiecie.

Przypisy

Gozzxra (powiat jarocinxski)

Góra (gromada w powiecie jarocińskim)


Ostapkiwci – wieś na Ukrainie, w obwodzie chmielnickim, w rejonie gródeckim
 Ostapkiwci – wieś na Ukrainie, w obwodzie winnickim, w rejonie niemirowskim
 Ostapkiwci (pol. Ostapkowce) – wieś na Ukrainie, w obwodzie iwanofrankiwskim, w rejonie kołomyjskim
 Ostapkiwci (pol. Ostapkowce) – dawna wieś na Ukrainie,  w obwodzie lwowskim, w rejonie buskim (obecnie część wsi Lanerówka)

Ostapkiwci


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Parepistaurus browni. Una ning gihulagway ni Green, S.V. ni adtong 1998. Ang Parepistaurus browni sakop sa kahenera nga Parepistaurus, ug kabanay nga Acrididae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Parepistaurus

Parepistaurus browni


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Podisma goidanichi. Una ning gihulagway ni Baccetti ni adtong 1959. Ang Podisma goidanichi sakop sa kahenera nga Podisma, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Italya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Italya
Podisma

Podisma goidanichi


Kaliwatan sa isda ang Poromitra crassa. Una ning gihulagway ni Nikolai V. Parin ug Ebeling ni adtong 1980. Ang Poromitra crassa sakop sa kahenera nga Poromitra, ug kabanay nga Melamphaidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Pasipiko
Poromitra

Poromitra crassa