Bolesław Dubicki (ur. 18 lutego 1906 w Busku, zm. 19 czerwca 1990 w Warszawie) – polski inżynier mechanik, nauczyciel akademicki Politechniki Warszawskiej, specjalista w zakresie maszyn elektrycznych.

Życiorys
Do gimnazjum uczęszczał w Piotrkowie Trybunalskim, po jego ukończeniu rozpoczął studia na Wydziale Elektrycznym Politechniki Warszawskiej. W 1928 uzyskał dyplom ukończenia i podjął pracę jako konstruktor w Polskim Towarzystwie Elektrycznym, a następnie w przedstawicielstwie firmy "Brown Boveri", a później "Siemens". W 1933 został starszym asystentem w Katedrze Maszyn Elektrycznych i opracował skrypt pt. "Silniki indukcyjne", równocześnie pracował w Zakładach Elektrycznych "Boye". Podczas II wojny światowej wykładał w Państwowej Szkole Elektrycznej II stopnia, którą władze okupacyjne utworzyły pod zamknięciu Wyższej Szkoły Technicznej im. Wawelberga i Rotwanda. Od 1942 wykładał w powstałej na miejsce Politechniki Warszawskiej Państwowej Szkole Technicznej, poza legalnymi zajęciami Bolesław Dubicki uczył również na tajnych kompletach. Po zakończeniu działań wojennych przeprowadził się do Łodzi, gdzie objął stanowisko zastępcy profesora na tamtejszej politechnice. W grudniu 1945 przedstawił na Politechnice Warszawskiej przygotowaną pod kierunkiem prof. Konstantego Żórawskiego rozprawę doktorską pt. "Nowa metoda obliczania małych silników komutatorowych prądu zmiennego". W kwietniu 1946 otrzymał na Politechnice Łódzkiej nominację na profesora nadzwyczajnego, równocześnie dojeżdżał do Warszawy, gdzie na Politechnice Warszawskiej prowadził wykłady i ćwiczenia z zakresu maszyn elektrycznych. W drugiej połowie 1947 powrócił do Warszawy i objął stanowisko kierownika Zakładu Maszyn Elektrycznych w Instytucie Elektrotechniki. W następnym roku został nominowany na profesora nadzwyczajnego i kierownika Katedry Maszyn Elektrycznych Politechniki Warszawskiej, objął też dwuletnią kadencję prodziekana Wydziału Elektrycznego. W 1949 ukazał się pierwszy tom opracowanej przez Bolesława Dubickiego monografii maszyn elektrycznych pt. "Maszyny elektryczne", nosił on tytuł "Maszyny prądu stałego" (tom drugi "Uzwojenia prądu zmiennego" ukazał się w 1953, a tom trzeci "Silniki indukcyjne" w 1964). W 1952 zrezygnował ze stanowiska kierowniczego w Instytucie Elektrotechniki, pozostał tam w charakterze doradcy. W 1958 został profesorem zwyczajnym, w 1961 powołano go na członka korespondenta, a w 1969 na członka rzeczywistego Polskiej Akademii Nauk. W 1961 należał do grupy założycieli Polskiego Towarzystwa Elektrotechniki Teoretycznej i Stosowanej, któremu przewodniczył w latach 1967-1971 i 1982-1984. Od 1965 kierował Katedrą Maszyn Elektrycznych. Spoczywa na cmentarzu Powązkowskim w Warszawie (kwatera 97, rząd 2, grób 8/9).

Członkostwo
 zastępca sekretarza Wydziału IV Nauk Technicznych Polskiej Akademii Nauk;
 przewodniczący Komitetu Energetyki i członek Komitetu Elektrotechniki Polskiej Akademii Nauk;
 zastępca przewodniczącego Komisji Głównej Energetyki w Komitecie Nauki i Techniki;
 przewodniczący Sekcji Nauk Technicznych Centralnej Komisji Kwalifikacyjnej do Spraw Kadr Naukowych przy Prezesie Rady Ministrów;
 przewodniczący Rady Naukowej Instytutu Cybernetyki Technicznej Polskiej Akademii Nauk;
 przewodniczący Rady Naukowej Centralnego Ośrodka Badań i Rozwoju Techniki Kolejnictwa,
 przewodniczący Sądu Koleżeńskiego Stowarzyszenia Elektryków Polskich;
 przewodniczący Rady Nadzorczej Izby Rzeczoznawców Stowarzyszenia Elektryków Polskich;
 redaktor naczelny "Archiwum Elektrotechniki", wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk;
 przewodniczący Rady Programowej "Przeglądu Elektrotechnicznego", wydawnictwo Stowarzyszenia Elektryków Polskich.

Odznaczenia
 Krzyż Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski;
 Krzyż Komandorski Orderu Odrodzenia Polski;
 Order Sztandaru Pracy II klasy;
 Zasłużony Pracownik Nauki;
 Zasłużony Nauczyciel PRL;
 Złota Odznaka Honorowa SEP;
 Złota Odznaka Honorowa NOT.

Przypisy

Bibliografia
 Andrzej Liczbiński "Wykaz profesorów Politechniki Warszawskiej zmarłych w latach 1988-2000"
 Andrzej Marusak "Bolesław Dubicki (1906-1990)" VII Seminarium SAiP OW SEP 7 grudnia 2016

Absolwenci Politechniki Warszawskiej
Członkowie Centralnej Komisji do Spraw Stopni i Tytułów
Członkowie Komitetu Elektrotechniki PAN
Członkowie rzeczywiści PAN
Ludzie urodzeni w Busku
Odznaczeni Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Krzyżem Komandorskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Orderem Sztandaru Pracy II klasy
Odznaczeni odznaką tytułu honorowego "Zasłużony Nauczyciel PRL"
Pochowani na cmentarzu Powązkowskim w Warszawie
Polscy inżynierowie elektrotechnicy
Wykładowcy Politechniki Łódzkiej
Wykładowcy Politechniki Warszawskiej
Uczestnicy tajnego nauczania na ziemiach polskich 1939–1945
Urodzeni w 1906
Zmarli w 1990
Członkowie Komitetu Energetyki PAN

Bolesław Dubicki (profesor)


Puurs-Sint-Amands () is a municipality in the Belgian province of Antwerp that arose on 1 January 2019 from the merging of the municipalities of Puurs and Sint-Amands.

The merged municipality has an area of 48.99 km2 and has a population of 26,208 people as of 2021. Puurs-Sint-Amands consists of the following deelgemeentes (sub-municipalities): Breendonk, Liezele, Lippelo, Puurs, Oppuurs, Ruisbroek, Sint-Amands.

Together with Bornem, the area forms a region known as Little Brabant.

Creation

The Flemish Government provides incentives for municipalities to voluntarily merge. The municipal councils of Puurs and Sint-Amands approved a merge in principle on 18 September 2017. Definitive approval occurred on 20 November 2017, which was ratified by Flemish decree of 4 May 2018 alongside several other merges, all to be effective per 1 January 2019.

As of 1 January 2018, the municipality of Puurs had a population of 17,452 and Sint-Amands a population of 8,480.

Government
The first elections for the new municipality were held during the regular local elections of 14 October 2018, electing a municipal council for the legislative period of 2019–2024. CD&V obtained a majority of seats in the municipal council (17 out of 29). Koen Van den Heuvel, who was mayor of Puurs until then, became mayor of Puurs-Sint-Amands.

Gallery

References

Municipalities of Antwerp Province
2019 establishments in Belgium

Puurs-Sint-Amands


Dansk frugtvin er en dansk dokumentarfilm fra 1953.

Handling
En gennemgang af produktionen af frugtvin på Fyens Vin Kompagni i Odense i 1953: Frugten knuses og saften udpresses. Saften pumpes til gærkælderen, hvor sukker og gærkultur tilsættes. Efter et halvt års gæring af mosten på fade, blandes mange forskellige slags most i sammenstikningskælderen. Mere sukker tilsættes, og mostblandingen opvarmes og afkøles derefter igen. Vinen lagres på tønder, hvorfra kyperen jævnligt tager prøver. Når lagringen er forbi, tappes vinen på flasker.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1953

Dansk frugtvin


An Artelida calcarata in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Leon Fairmaire hadton 1905. An Artelida calcarata in nahilalakip ha genus nga Artelida, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Artelida

Artelida calcarata


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Neanias subapterus. Una ning gihulagway ni Heinrich Hugo Karny ni adtong 1924. Ang Neanias subapterus sakop sa kahenera nga Neanias, ug kabanay nga Gryllacrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sumatra (pulo)

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sumatra (pulo)
Neanias

Neanias subapterus


Le Carnaval des vérités er en fransk stumfilm fra 1920 af Marcel L'Herbier.

Medvirkende
 Suzanne Desprès som Della Gentia
 Paul Capellani som Paul Dorsenne
 Jaque Catelain som Juan Tristan
 Marcelle Pradot som Clarisse
 Eugénie Nau som Aristoy
 Claude France
 Marcelle Chantal
 Philippe Hériat

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Frankrig
Franske film fra 1920

Le Carnaval des vérités


Balduin 1. ( ), også kendt som Balduin af Boulogne (1060'erne – 2. april 1118), var den første greve af Edessa fra 1098 til 1100, og den første konge af Jerusalem fra 1100 til sin død. Som den yngste søn af Eustace 2., greve af Boulogne og Ida af Lorraine, var han bestemt til en kirkekarriere, men han opgav denne og giftede sig med en normannisk adelskvinde Godehilde af Tosny. Han modtog Grevskabet Verdun i 1096, men han sluttede sig snart til korsfarerhæren under sin bror Godfred af Bouillon og blev en af de mest succesrige hærførere under Det 1. korstog.

Mens hovedkorsfarerhæren marcherede igennem Lilleasien i 1097, indledte Balduin og normanneren Tancred et separat felttog mod Kilikien (sydlige del af det nuværende Tyrkiet). Tancred forsøgte at indtage Tarsus i september, men Balduin tvang ham til at opgive det, hvilket gav anledning til en fortsat konflikt mellem dem. Balduin erobrede vigtige fæstninger i landene vest for Eufrat med hjælp fra lokale armenere. Thoros af Edessa inviterede ham til at komme til Edessa (Şanlıurfa) for at kæmpe mod Seldsjukkerne. Ved at drage fordel af et oprør mod Thoros erobrede Balduin byen og oprettede den første korsfarerstat den 10. marts 1098. For at styrke sit styre giftede enkemanden Balduin sig med en armensk herskerdatter (som nu er kendt som Arda). Han forsynede den hovedkorsfarerhær med mad under belejringen af Antiochia. Han forsvarede Edessa mod Kerbogha, guvernøren af Mosul, i tre uger og forhindrede ham i at nå Antiochia, før korsfarerne indtog byen.

Godfred af Bouillon, som korsfarerne havde valgt som deres første hersker af Jerusalem, døde i 1100. Dagobert, den katolske patriark af Jerusalem, og Tancred tilbød Jerusalem til Tancreds onkel, Bohemund 1. af Antiochia. Godfreds støtter tog besiddelse af byen og opfordrede Balduin til at gøre krav på Godfreds arv. Da en muslimsk hersker havde taget Bohemund til fange, drog Balduin til Jerusalem og mødte lidt modstand. Patriarken kronede ham til konge i Betlehem den 25. december. Han erobrede Arsuf og Cæsarea i 1101, Akko i 1104, Beirut i 1110 og Sidon i 1111, med hjælp fra Genovas og Venedigs flåder og af flere mindre korsfarer grupper, men alle hans forsøg på at indtage Ashkelon og Tyrus mislykkedes. Efter hans sejr i Det 3. slag ved Ramla i 1105 iværksatte egypterne ikke yderligere større felttog mod Kongeriget Jerusalem .

Balduin hjalp Bertrand, greve af Toulouse, med at erobre Tripoli i 1109. Da han var den eneste kronede monark i korsfarerstaterne, hævdede Balduin overhøjheden over andre korsfarerherskere. Balduin 2. af Edessa og Bertrand svor ham troskab. Tancred, der regerede Fyrstedømmet Antiochia, adlød også hans befalinger. Han støttede Balduin 2. og Tancred mod Kerboghas efterfølger, Mawdud, der lancerede en række felttogr mod Edessa og Antiochia i de tidlige 1110'ere. Han opførte fæstninger i Transjordanien, territoriet øst for Jordan-floden, for at kontrollere karavaneruterne mellem Syrien og Egypten. Han døde under et felttog mod Egypten.

Tidlige liv

Født på et tidspunkt efter 1060, var Balduin den tredje søn af Eustace 2., greve af Boulogne og Ida af Lorraine. Da han var forældrenes yngste søn, var han bestemt til en karriere i kirken. Han studerede de frie kunster og besad præbender i katedralerne i Cambrai, Reims og Liège. Af uvisse grunde og på et uspecificeret tidspunkt opgav han sin kirkelige karriere og blev ridder. Historikeren John France mener, at Balduin sandsynligvis indså, at den gregorianske reform havde formindsket hans chancer for at opnå et rigt præstekald. Historikeren Susan B. Edgington foreslår modsat, at Balduin foretrak en sekulær karriere, fordi hans barnløse bror, Godfred af Bouillon, hertugen af Nedre Lorraine, pludselig var blevet syg, hvilket gav Balduin en chance for at arve hans hertugdømme.

Balduin giftede sig med en normannisk adelskvinde, Godehilde af Tosny, hvis familie ejede jord og ejendom i både Normandiet og England. Balduin og hans hustru fandt sig sandsynligvis til rette i hans hans ældste bror, Eustace 3. af Boulognes hof.  Eustace og Balduin kæmpede i fællesskab for deres bror, Godfred, mod Albert 3., greve af Namur, og Theoderic, biskop af Verdun, i Stenay i 1086. Godfred nævnte Balduin i de fleste af sine chartre, hvilket indikerer, at Balduin blev betragtet som hans udpegede arving. Balduin besøgte regelmæssigt sin hustrus families fæstning i Conches-en-Ouche .

Det første korstog
Pave Urban 2. proklamerede det Det 1. korstog på Rådsmødet i Clermont den 27. november 1095. Godfred af Bouillon besluttede sig at deltage i det militære felttog og solgte eller pantsatte sine arvelige besiddelser for at skaffe midler. Et af hans besiddelser, Grevskabet Verdun, blev overtaget af Richer, biskop af Verdun, som hurtigt overgav det til Balduin. Opløsningen af Godfreds samlede besiddelser fratog alle fremtidige hertuger grundlaget for deres autoritet i Nedre Lothringen, hvilket ledte Balduin til beslutningen om at tage korset. Eustace 3. af Boulogne sluttede sig også til korstoget. Ifølge til et brev fra Pave Urban var det kun den hær, som Peter Eremit havde samlet til Folkekorstoget, større end de tre brødre.

Balduin rejste afsted på korstoget med Godfreds hær den 15. august 1096. Hans hustru og børn ledsagede ham, og det antydede, at han havde besluttet ikke at vende tilbage til sit hjemland. Korsfarerne stoppede ved Tulln an der Donau, før de nåede grænsen til Ungarn i september. Godfred havde gjort Balduin ansvarlig for sine tropper under sine forhandlinger med Koloman, konge af Ungarn, for at diskutere vilkårene for korsfarernes march gennem hele landet. Han accepterede at overgive Balduin sammen med Balduins hustru og følge som gidsler for at sikre deres troppers gode opførsel. Balduin og Godehilde blev frigivet kort efter, at korsfarerne havde forladt Ungarn. De trådte nu ind i det Det Byzantinske Rige nær Beograd i slutningen af november.

Korsfarerne nåede Konstantinopel den 23. december 1096. Den byzantinske kejser Alexios 1. Komnenos krævede en ed om troskab fra deres ledere og iværksatte en blokade omkring deres lejr for at sikre den. Balduin gennemførte angreb på distrikterne uden for Konstantinopels mure og tvang Alexios til at løfte blokaden. Kejseren accepterede også at udlevere sin søn og arving Johannes som gidsel, som blev overdraget Balduins varetægt.

Da korsfarerne fortsatte med at modstå kejsernes krav, reducerede byzantinerne foderet og maden, der blev leveret til dem. Balduin angreb igen forstæderne og dræbte eller tilfangetog snesevis af Petjenegi-vagter. Korsfarerne indså, at de ikke kunne besejre den kejserlige hær og gav således efter for kejserens krav. Deres hærførere (herunder Godfred og Balduin) svor troskab til Alexios og lovede at give afkald på alle erobrede lande, som seldsjukkerne havde erobret fra byzantinerne til kejserens repræsentanter. Korsfarerne blev overført til en lejr, der blev etableret på vejen mellem Chalcedon og Nikomedia i Lilleasien, men Godfred og Balduin vendte snart tilbage til Konstantinopel for at være til stede, da hærførerne af en ny korsfarerhær hyldede Alexios. Da en ridder satte sig på kejserens trone under ceremonien, tog Balduin ham ved hånden og fik ham til at rejse sig og irettesatte ham hårdt.

Efter at korsfarerne havde besejrede seldsjukkerne i Slaget ved Dorylaeum den 1. juli 1097 brød Balduin og den italienske normandnerleder Tancred væk fra korsfarernes hovedhær. De marcherede så langt som til Heraklea (i dag Ereğli, Konya Provinsen), hvor de igen sluttede sig til deres følgesvende omkring 15. august. Korsfarerne blev udmattede under deres lange march gennem Lilleasien, og de fleste af deres heste døde. For at sikre en forsyning af mad og foder, blev Balduin og Tancred sendt til de frugtbare sletter i Kilikien. Der kunne de stole på støtte fra de lokale armenere, især da Balduin allerede var blevet ven med en armensk adelsmand, Bagrat.

Balduin og Tancred ledte to separate kontingenter. Tancred var den første, der forlod Heraklea, ledsaget af 100-200 tropper. Balduin og hans 300 riddere drog afsted omkring 15. september. Tancred ankom til Tarsus, et vigtigt handelscentrum i Kilikien, den 21. september. Han overtalte seldsjukker-garnisonen i Tarsus til at hæve hans flag på citadellet, allerede inden hans tropper fik adgang til byen. Balduin nåede frem til Tarsus den følgende dag. Tyrkerne erstattede Tancreds banner med Balduins flag og gav Balduin lov til at besidde to tårne. Voldsomt i undertal i forhold til Balduins tropper besluttede Tancred ikke at kæmpe for byen og red væk. Kort tid derefter ankom omkring 300 normanniske riddere, men Balduin nægtede at lade dem ind, hvilket gjorde det muligt for tyrkerne at angribe og myrde normannerne i løbet af natten. Balduins egne mænd gav ham skylden for deres skæbne og massakrerede resterne af seldsjukkernes garnisonen. Af frygt for hævn tog Balduin tog ly i et tårn, men overbeviste til sidst sine soldater om sin uskyld. En piratkaptajn, Guynemer af Boulogne, sejlede op ad Berdan-floden til Tarsus og svor troskab til Balduin. Han hyrede Guynemers mænd til Tarsus' garnison og fortsatte sit felttog.

Tancred havde i mellemtiden indtaget den velhavende by Mopsuestia. Balduin nåede byen omkring den 30. september. Tancreds fætter, Roger af Salerno, ville hævne sig for normannerne, der var blev dræbt i Tarsus, hvilket resulterede i en træfning mellem Balduins og Tancreds soldater. Dette var det første tilfælde, hvor korsfarerne kæmpede mod hinanden. Efter at en eller to mænd var blevet dræbt og mange flere blevet såret eller taget til fange på begge sider, indgik Balduin og Tancred fred, og Balduin forlod Mopsuestia. Han sluttede sig til hovedhæren i Marash, men Bagrat overtalte ham til at starte en felttog mod floden Eufrat i en region tæt befolket af armenere. Cirka 80–100 riddere ledsagede ham, da han igen forlod hovedhæren den 17. oktober.

Greve af Edessa

Etablering
Armenerne betragtede Balduin som en befrier. To armenske ledere, Fer og Nicusus, sluttede sig til ham kort efter, at han begyndte sit felttog. Den lokale befolkning massakrerede Seldsjukkernes garnisoner og embedsmænd eller tvang dem på flugt. Seldsjukkernes frygt for korsfarerne bidrog til Balduins succes. Han erobrede to vigtige fæstninger, Ravendel og Turbessel, uden kamp inden udgangen af 1097. Han gjorde Bagrat til guvernør af Ravendel, og udnævnte Fer til at administrere Turbessel.

Den armenske herskaer af Edessa, Thoros, sendte udsendinge, den armenske biskop af Edessa og tolv førende borgere, til Balduin i begyndelsen af 1098 og søgte hans hjælp mod de nærliggende Seldsjukker-herskere. Som den første by, der havde konverteret til kristendommen, havde Edessa spillet en vigtig rolle i dens historie. Inden afrejsen til Edessa beordrede Balduin arresteringen af Bagrat, som Fer beskyldte for hemmelig korrespondance med Seldsjukkerne. Bagrat blev tortureret og tvunget til at overgive Ravendel. Balduin rejste til Edessa i begyndelsen af februar, men tropper sendt af Balduk, Emiren af Samosata, eller Bagrat forhindrede ham i at krydse Eufrat. Hans andet forsøg var vellykket og han nåede Edessa den 20. februar. Balduin ville ikke tjene Thoros som lejesoldat. De armenske byfolk frygtede, at han planlagde at forlade byen, så de overtalte Thoros til at adoptere ham. Styrket af tropperne fra Edessa, angreb Balduin Balduks territorium og placerede en garnison i en lille fæstning nær Samosata.

I modsætning til flertallet af armenerne havde Thoros tilsluttet sig til den ortodokse kirke, hvilket gjorde ham upopulær blandt hans monofysitiske undersåtter. Kort efter Balduins tilbagevenden fra et felttog begyndte de lokale adelige at konspirere mod Thoros, muligvis med Balduins accept (som det bliver fastslået af den samtidige krønikeskriver Matthæus af Edessa). Der opstod et oprør i byen, hvilket tvang Thoros til at søge tilflugt i citadellet. Balduin lovede at redde sin adoptivfar, men da de oprørerne brød ind i citadellet den 9. marts 1098 og myrdede både Thoros og hans hustru, han gjorde intet for at hjælpe dem. Den følgende dag, efter at byens borgere havde anerkendt Balduin som deres hersker (eller dux), antog han titlen som greve af Edessa, og etablerede således den første korsfarerstat.

Seldsjukkerne havde erobret Edessa fra byzantinerne i 1087, men Alexios 1. Komnenos krævede ikke, at Balduin overgav byen. Historikeren Christopher MacEvitt hævder, at den lokale befolkning ikke betragtede Balduins overtagelse som "et magtskifte, men udskiftningen af en stærk mand med vage byzantinske bånd med en anden af samme slags." Erhvervelsen af Ravendel, Turbessel og Edessa styrkede positionen for hovedkorsfarerhæren under belejringen til Antiochia, der fandt sted på samme tidspunkt. De frugtbare lande langs Eufrat sikrede fødevareforsyningen til korsfarerne. De tre fæstninger hindrede også Seldsjukker-troppernes bevægelse mod Syrien og Palæstina.

Konsolidering
Balduin måtte bruge sine diplomatiske færdigheder for at sikre sit styre i Edessa, fordi hans følge var lille. Han giftede sig ifølge Vilhelm af Tyres med en datter af en armensk stormand ved navn Taftoc og opfordrede medlemmerne af sit følge til at gifte sig med lokale kvinder. Thoros' rige skatkammer gjorde det muligt for ham at ansætte lejesoldater og købe Samosata fra Balduk. Balduin og Balduks traktat om overdragelsen af Samosata var det første fredsaftale mellem en korsfarerleder og en muslimsk hersker. Balduk bosatte sig i Edessa.

Emiren af Artukiderne, Balak ibn Bahram, hyrede Balduin til at undertrykke et oprør i Saruj. Da de muslimske borgere i byen henvendte sig til Balduk for at komme til deres redning, skyndte Balduk sig til Saruj, men det viste sig hurtigt, at hans følge var for lille til at modstå en belejring og både han og bybefolkningen gav efter for Balduin. Balduin krævede Balduks kone og børn som gidsler, men Balduk nægtede at overlevere dem til ham, det fik Balduin fik til at tage ham til fange og henrette.

Balduin tildelte brugsretten af Turbessel og Ravendel til sin bror Godfred, for at sikre hans og hans følges indkvartering under belejringen af Antiochia. Kerbogha, guvernøren af Mosul, samlede en stor hær for at komme byen til undsætning. Under sin march mod Antiochia ønskede Kerbogha ikke at risikere at lade korsfarerne holde Edessa. Han belejrede Edessa i tre uger i maj, men kunne ikke indtage den. Hans forsinkelse gjorde det muligt for korsfarerne at indtage Antiochia den 3. juni 1098.  Antiochia blev hovedstad i en ny korsfarerstat med Tancreds onkel, Bohemund af Hauteville, som dets første fyrste.

Balduin opkrævede høje skatter, hvilket gjorde ham upopulær blandt sine indfødte undersåtter. Han ignorerede også den lokale adels råd og gav ejendom til medlemmer af sit følge og andre korsfarere, der flyttede til Edessa. Et dusin armenske ledere konspirerede mod Balduin i december 1098, og henvendte sig til Seldsjukker-emirerne i nærheden for at hjælp, men Balduin fik kendskab til sammensværgelsen og beordrede anholdelse af de sammensvorne. De to anførere blev lemlæstet i overensstemmelse med byzantinske love, mens de andre fik lov til at råde bod ved at betale store beløb. Alligevel fortsatte Balduin med at udpege armenske adelsmænd til vigtige embeder. Han gjorde armeneren Abu'l-Garib til kommandant af Bijerik, et vigtigt fort, der kontrollerede vejen mellem Edessa og Turbessel.

Hovedkorsfarerhæren erobrede Jerusalem den 15. juli 1099. En uge senere blev Godfred af Bouillon valgt til byens hersker, men valgte ikke at blive kronet til konge. Balduin besluttede at afslutte sin pilgrimsrejse og forlod Edessa til fordel for Jerusalem i november. I Baniyas sluttede han sig til de pilgrimme, der havde forladt Antiochia med Bohemund 1. og den pavelige legat, Dagobert af Pisa. Angreb fra muslimske styrker, træthed og sygdomme forårsagede store tab under rejsen, men de fleste pilgrimme nåede Jerusalem den 21. december. Fire dage senere blev Dagobert valgt og indsat som den nye katolske patriark af Jerusalem. Den nye patriark bekræftede Godfred og Bohemund i deres besiddelse af deres lande, men der blev ikke registreret nogen lignende ceremoni i forbindelse med Balduin. Balduin og Bohemund forlod Jerusalem den 1. januar 1100. Duqaq, Seldsjukker-herskeren i Damaskus, sendte styrker for at angribe dem, men korsfarerne jog seldsjukker-tropperne på flugt nær Baalbek.   Balduin var tilbage i Edessa i februar.

Godfred døde uventet den 18. juli 1100. Han havde aftvunget en ed fra Dagobert og andre førende korsfarere om, at de "ikke ville overdrage tronen til nogen anden undtagen hans brødre eller et af hans blod", ifølge krønikeskriveren Albert af Aix. Warner af Grez Godfreds mest indflydelsesrige medlem af hans følge besatte Jerusalems citadel for at sikre kontrollen over byen. Selvom Warner snart døde, sendte to andre medlemmer af Godfreds hof, Geldemar Carpenel og Arnulf af Chocques, en delegation til Balduin og opfordrede ham til at komme til Jerusalem.

For at forhindre Balduin i at overtage Godfredss rige søgte Dagobert og Tancred hjælp fra Bohemund 1. af Antiochia. Dagobert sendte et brev til ham, hvori han oplyste, at Balduins styre ville "medføre kirkens undergang og selve kristendommens ødelæggelse", ifølge den senere krønikeskriver Vilhelm af Tyrus. Bohemund blev imidlertid taget til fange af Danishmend Gazi, grundlæggern af Danishmend-dynastiet, i bakkerne nær Malatya omkring 15. august. Balduin skyndte sig til Malatya og forfulgte Danishmend i tre dage, men han var ikke i stand til at redde Bohemund. Efter sin hjemkomst udnævnte Balduin halvtreds riddere til at forsvare byen.

Konge af Jerusalem

Kroning

Nyheden om Godfreds død nåede Edessa kort efter Balduins hjemkomst fra Melitene. Hans præst, Fulcher af Chartres, bemærkede, at Balduin "sørgede til en vis grad over sin brors død, men glædede sig mere over hans arv". For at finansiere sin rejse til Jerusalem beslaglagde Balduin guld og sølv fra sine undersåtter. Han udnævnte sin slægtsfælle, Balduin af Le Bourcq, til sin efterfølger i grevskabet, og Le Bourcq svor ham troskab.

Cirka 200 riddere og 300–700 fodsoldater ledsagede Balduin, da han forlod Edessa den 2. oktober 1100. Han tilbragte fire dage i Antiochia, men accepterede ikke de lokale indbyggers opfordring om at han skulle administrere fyrstedømmet under Bohemunds fangenskab. Duqaq af Damaskus planlagde et baghold på ham på den smalle vej nær udmundingen af Nahr el Kalb-floden. Tripolis qadi advarede i hemmelighed Balduin, hvilket gjorde ham i stand til at besejre angrebet og jage styrkerne fra Damaskus på flugt. Tancred skyndte sig til Jerusalem for at overtale garnisonen til at overgive byen til ham, men han blev spærret fra at komme ind byen.

Balduin nåede Jerusalem omkring 9. november. Dagobert trak sig tilbage til et kloster på Zionsbjerget, og bybefolkningen stoppede Balduin uden for murene og ledsagede ham på ceremoniel vis til Gravkirken. Albert af Aix' sporadiske referencer antyder, at Balduin antog titlen prins. Balduin angreb først området omkring Ashkelon, som stadig blev holdt af egypterne, og lancerede derefter en straffeekspedition mod banditterne, der havde deres hovedkvarter i hulerne nær Jerusalem. Han foretog et indfald over Jordanfloden, før han vendte tilbage til Jerusalem den 21. december.

Balduin blev forsonet med Dagobert, der accepterede at salve og krone ham til konge. Ceremonien fandt sted i Fødselskirken i Betlehem 1. juledag. Derefter blev Balduin oftest benævnt som konge. F.eks. omtaler et rettighedsbrev i 1104 ham som "Balduin, konge af Judæa og Jerusalem, og forsvarer af vor Herre Jesu Kristi helligste grav". I de fleste af hans rettighedsbreve understregede han også, at han var Godfreds lovmæssige arving.

Første succeser
Da Geldemar Carpenel gjorde krav på Haifa og hævdede, at Tancred egenmægtigt havde indtaget den, indkaldte Balduin Tancred til Jerusalem, men Tancred anerkendte ham ikke som den lovmæssige monark. De blev enige om at mødes ved en flod nær Jaffa, men deres møde endte ikke i et kompromis. Konflikten blev løst, da Tancred blev inviteret til Antiochia for at administrere fyrstendømmet på Bohemunds vegne. Inden Tancred rejste til Antiochia i marts, gjorde han afkald på sine besiddelser i Palæstina, men bestemte også, at de samme besiddelser skulle tildeles som len til ham, hvis han forlod Antiochia inden for femten måneder. Balduin gav Haifa til Geldemar og Galilæa til Hugo af Fauquembergues .

En ny pavelig legat, Maurikios af Porto, kom til Jerusalem i begyndelsen af marts 1101. Efter at Balduin havde beskyldt Dagobert for forræderi og overbevist Maurikios om at suspendere ham den 15. april måtte Dagobert bestikke Balduin med 300 besanter for at overtale legaten til at genindsætte ham i sit embede. Byerne langs kysten, der stadig var under egyptisk styre, Arsuf, Cæsarea , Akko og Tyrus sendte gaver til Balduin for at sikre hans velvillighed.

Altid i pengebekneb indgik Balduin en alliance med kommandanterne i en genuesisk flåde og tilbød kommercielle privilegier og bytte til dem i de byer, som han ville indtage med deres støtte. De angreb først Arsuf, der overgav sig uden modstand den 29. april, og sikrede en sikker passage for bybefolkningen til Ashkelon. Den egyptiske garnison i Caesarea modsatte sig, men byen faldt på den 17. maj Balduins soldater plyndrede Caesarea og massakrerede størstedelen af den voksne lokale befolkning.  Genueserne modtog en tredjedel af byttet, men Balduin tildelte ikke områder i de erobrede byer til dem.

Slaget ved Ramla
Mens Balduin og genueserne belejrede Caesarea, begyndte den egyptiske vizier, Al-Afdal Shahanshah, at mønstre tropper i Ashkelon. Balduin flyttede sit hovedkvarter til det nærliggende Jaffa og befæstede Ramla for at hindre ethvert forsøg på et overraskelsesangreb mod Jerusalem. Han krævede flere midler fra Dagobert til dækning af omkostningerne ved dette forsvar, men patriarken nægtede. Under en lidenskabelig debat i nærværelse af den pavelegaten erklærede Dagobert, at Balduin ikke skulle "formode at kunne gøre den hellige kirke til en underdanig tjener". Legaten overtalte Dagobert til at love, at han ville "opretholde tredive soldater ved en pengeaftale", men patriarken undlod at rejse det lovede beløb.

Den let bevæbnede og udisciplinerede egyptiske hær nærmede sig Ramla i begyndelsen af september. Den meget mindre, men erfarne og veludrustede korsfarerhær var den første til at angribe ved daggry den 7. september. Mindst to af de fem eller seks korsfarerkorps blev næsten udslettet under den første fase af slaget, men Balduin overtalte resterne af sin hær til at starte et nyt angreb, hvilket overraskede egypterne. Efter en kortvarig modstand flygtede de i panik, forfulgt af korsfarerne til Ashkelon.

Roger Borsa, hertug af Apulien, sendte penge til Dagobert, delvis til rekruttering af soldater, men Dagobert beholdt hele beløbet. Efter at have lært om dette underslæb overbeviste Balduin pavelegaten om at afskedige Dagobert i slutningen af 1101. Dagobert flygtede først Jaffa, derefter til Tanced i Antiochia. Den ledige stilling gjorde Balduin i stand til frit at bruge af patriarkens rige skatkammer.

Stefan, greve af Blois, Hugo af Lusignan og andre overlevende fra det forudgående års katastrofale korstog kom for at fejre Påske i Jerusalem i 1102. Kort tid derefter invaderede en stærk egyptisk hær kongedømmet. Den 17. maj, og imod alle råd, red Balduin og en styrke på omkring 500 ryttere, der omfattede snesevis af nyankomne korsfarere, ud for at møde egypterne. I dette andet slag, der kæmpedes ved Ramla, var egypterne sejrrige, og de tvang Balduin og hans mænd til at søge tilflugt i Ramla. Balduin slap fra fæstningen, før egypterne lagde den under belejring og lod dens tropper dræbes eller tages til fange. Han flygtede til Arsuf, hvorefter en engelsk pirat, Godric, tog ham til Jaffa, selvom den egyptiske hær havde blokeret den fra land. Han rejste til Jerusalem for at samle nye tropper og vendte tilbage til Jaffa med mere end 100 ryttere. Men kun ankomsten af en flåde fyldt med hundredvis af engelske, franske og tyske pilgrimme tvang egypterne til at opgive belejringen den 27. maj. Balduin skrev til Alexios 1. Komnenos og opfordrede ham til ikke at hindre deres rejse.

Under belejringen af Jaffa havde Balduin sendt udsendinge til Antiochia og Edessa for at søge hjælp fra Tancred og Balduin 2. De ankom først efter egypternes tilbagetrækning. Tancred forsøgte at overtale den nye pavelige legat, Robert af St. Eusebio, til at genindsætte Dagobert, men Balduin overbeviste Robert om at diskutere spørgsmålet med de lokale biskopper og abbeder. Efter at prelaterne enstemmigt havde erklæret, at Dagobert næsten havde provokeret en borgerkrig og havde misbrugt sin kirkelige autoritet, lod legaten dem vælge en from præst, Evremar, som patriark.

Balduin belejrede Akko i april 1103, men en egyptisk flåde kom byen til undsætning. Han iværksatte et angreb mod banditterne, der havde slået sig ned på Karmelbjerget, men han blev såret i nyrerne og kom sig ikke før årets udgang. Efter at en flåde af skibe fra Genova og Pisa var ankommet til Haifa i april 1104, indgik Balduin en alliance med deres ledere og belejrede igen Akko. Byen overgav sig den 26. maj efter at Balduin havde lovet fri passage til dem, der ville flytte til Ashkelon, men de italienske sømænd plyndrede de velhavende flygtninge og dræbte mange af dem. Balduin ville straffe genueserne, men patriarken mæglede en forsoning, og Balduin måtte give en tredjedel af byen til dem. Akko havde altid været den vigtigste handelshavn mellem Syrien og Europa, og havneafgifterne genererede betydelige indtægter for ham.

Duqaqs død den 14. juni førte til intern konflikt i Damaskus. Atabeg (eller regenten) Tughtekin stod tilbage som herskeren, men stod over for stærk modstand. Balduin lovede at støtte Duqaqs unge bror Irtash mod Tughtekin.  Hans indgriben førte til en tilnærmelse mellem den sunnitiske Tughtekin og den shiitiske Al-Afdal. Efter at egyptiske ryttere og fodsoldater havde invaderet kongeriget fra syd og syriske bueskyttere til hest fra vest i august 1105, samlede Balduin den største korsfarerhær siden begyndelsen af hans regeringsperiode. På hans anmodning viste patriark Evremar det sande kors frem foran hæren for at styrke korsfarernes selvtillid. De påførte de egyptiske og syriske hære et afgørende nederlag ved Ramla den 27. august.

Udvidelse
Egypterne undlod at starte nogen større militære felttog mod Kongeriget Jerusalem, men de angreb hele tiden Balduins sydlige grænse. De massakrerede hundredvis af pilgrimme i nærheden af Jaffa og besejrede byens guvernøren, mens Balduin kæmpede mod Damaskus' tropper i Galilæa i oktober 1106. I 1107 angreb egypterne Hebron, men Balduin tvang dem til at løfte belejringen. De egyptiske angreb forhindrede ikke Balduin i at føre en ekspansionistisk politik. Han tvang guvernøren af Sidon til at betale en stor tribut for en to-årig våbenhvile i begyndelsen af 1106. Tidligt det følgende år foretog han et angreb i Transjordanien og tvang fjenden til at ødelægge en fæstning, der for nylig blev opført af tropper fra Damaskus for at kontrollere karavaneruterne. I august 1108 erobrede Balduin og et hold af italienske eventyrere Sidon, men ankomsten af en egyptisk flåde og tyrkiske ryttere fra Damaskus tvang ham til at opgive belejringen.  I slutningen af 1108 indgik han en ti-årig våbenhvile med Tughtekin i bytte for en tredjedel af statens indtægter fra de nordlige regioner af Transjordanien.

Bertrand, greve af Toulouse ankom til Syrien for at kræve de lande, som hans far, Raymond af Saint Gilles, havde erobret omkring Tripoli. Bertrands fætter, Vilhelm Jordan, der havde regeret disse lande siden Raymonds død, nægtede at give dem til ham. Bertrand søgte Balduins hjælp, mens Vilhelm Jordan sikrede sig Tancreds støtte. Tancred havde allerede forarget Balduin 2. af Edessa ved at nægte at opgive Turbessel. Balduin indkaldte til en forsamling for at stoppe korsfarerledernes konflikter. Da hverken Tancred eller Jordan var hans vasaller, tilkaldte han dem i "hele Jerusalems kirkes" navn til slottet på Mons Peregrinus nær Tripoli. På forsamlingen i juni 1109 accepterede Tancred at opgive Turbessel til gengæld for han fik sine gamle besiddelser i Kongeriget Jerusalem Galilæa, Haifa og Templum Domini (den kristne betegnelse for Klippehelligdommen) tilbage. Tancred overtog ikke kontrollen over sine gamle besiddelser, da de forblev under Balduins kontrol. Raymonds arv blev fordelt mellem Bertrand og Jordan, hvorefter Bertrand sværgede troskab til Balduin, og Jordan til Tancred.

Korsfarerlederne forenede deres styrker for at afslutte erobringen af Tripoli, påbegyndt af Raymond. Den 26. juni tilbød den egyptiske guvernør Sharaf ad-Daulah at overgive byen, hvis der blev garanteret en sikker passage for dem, der ville forlade byen. Balduin accepterede tilbuddet, men han kunne ikke forhindre, at genueserne dræbte alle de indbyggere, som de kunne tage til fange. To tredjedele af byen blev tildelt Bertrand af Toulouse, der igen aflagde en ed om troskab til Balduin. Balduin erobrede Beirut den 13. maj 1110 med hjælp fra Bertrand og en genuesisk flåde  Han var igen ikke i stand til at forhindre en udbredt massakre på byens indbyggere.

Mawdud, Mosuls atabeg, og hans allierede invaderede Grevskabet Edessa under belejringen af Beirut. Efter Beiruts fald skyndte Balduin og Bertrand sig til Edessa for at kæmpe imod de indtrængende styrker. Balduin 2. af Edessa beskyldte Tancred for at have opildnet de muslimske herskere til at have skredet til handling mod ham. Idet han anså sig selv som leder af alle korsfarerne beordrede Balduin Tancred til at deltage i felttoget og indgå fred med Balduin 2., ellers ville han erklære Tancred som kristendommens fjende. Da de fleste korsfarere støttede kongen, havde Tancred ikke andet valg end at adlyde. Hændelsen styrkede Balduins overhøjhed over Edessa. Efter den nye forsoning forfulgte korsfarerne Mawdud, men rygter om muslimske angreb mod Antiochia og Jerusalem tvang dem til at stoppe felttoget. Før han forlod Grevskabet foreslog Balduin, at de kristne (hovedsageligt armenske) bønder skulle overføres til områderne vest for Eufrat, fordi Seldsjukker-herskerne ofte havde angrebet de østlige regioner. Mens bønderne samlede sig ved en færge på floden, foretog Mawdud et pludseligt angreb og massakrerede de fleste af dem.

Sigurd Jorsalfar, konge af Norge, den første konge, der besøgte Kongeriget Jerusalem, var i mellemtiden landet i Akko. Balduin indgik en alliance med ham, og de belejrede Sidon i oktober 1110. En egyptisk flåde jog nordmændene på flugt, men dogen af Venedig, Ordelafo Faliero, og hans flåde sluttede sig snart sammen med korsfarerne, og byen kapitulerede den 5. december. Balduin skånede byens borgeres liv, og mange af dem flyttede til Tyrus og Damaskus. Det efterfølgende år marcherede Balduin til Ashkelon. For at forhindre en belejring lovede den egyptiske guvernør i byen, Shams al-Khalīfa, at betale 70.000 dinarer i tribut og tillod korsfarernes tropper ind i citadellet. Byens indbyggere gjorde imidlertid oprør mod al-Khalīfa i juli, og hans Berber-vagter sluttede sig til oprørerne og myrdede ham og korsfarerne.

Mawdud lancerede et nyt felttog mod de nordlige korsfarerstater i august. På Tancreds anmodning mønstrede Balduin sine tropper og skyndte sig mod nord. Bertrand af Tripoli, Balduin 2. af Edessa og de armenske herskere kom også til at kæmpe mod Mawdud, der blev tvunget til at vende tilbage til Mosul i efteråret 1111. Kort tid derefter angreb Balduin en karavane på vej fra Tyrus til Damaskus, og den havde byens mest dyrebare ejendele med sig, og Balduin var i stand til at transportere den rige last med sig. I slutningen af november 1111 belejrede han Tyrus, skønt han ikke havde nogen støtteflåde. Han belejrede stadig byen, da en byzantinsk ambassade ankom. Byzantinerne forsøgte at overtale ham til at deltage i en koalition mod Tancred, mens han ville sikre deres hjælp mod Tyrus. De kunne ikke nå et kompromis, men Izz al-Mulk, den egyptiske guvernør af Tyrus, overtalte Tughtekin til at komme den belejrede by til undsætning. Tughtekin tvang Balduin til at opgive belejringen og trække sig tilbage til Akko i april 1112.

Balduin foretog en indfald i Damaskus' territorium i 1113. Mawdud og en Artukider-emir, Ayaz, der var kommet Tughtekin til hjælp mod korsfarerne, jog Balduin på flugt i Slaget ved Al-Sannabra i slutningen af juni og tvang ham til at søge hjælp fra de nye herskere af Tripoli og Antiochia, Pons og Roger. Tughtekin, Mawdud og Ayaz invaderede Galilæa, men de turde ikke at angribe Tiberias efter ankomsten af tropperne fra Tripoli og Antiochia. Tughtekin og Mawdud vendte tilbage til Damaskus, hvor en assasin myrdede Mawdud i slutningen af september. Seldsjukker-sultanen, Muhammad 1. Tapar, sendte en stor hær til det nordlige Syrien i foråret 1115. I et forsøg på at bevare ligevægten i regionen søgte Tughtekin snart forsoning med korsfarerne. Han indgik en alliance med korsfarernes herskere, og deres koalition tvang Seldsjukker-tropperne til at trække sig tilbage uden kamp.

Da presset på de nordlige regioner blev mindre, kunne Balduin igen gøre noget ved egypterne, som allerede havde nærmet sig til Jerusalem i 1113 og gjort et nyt forsøg på at indtage Jaffa i 1115. Balduin ledede et felttog over Jordan og beordrede opførelsen af borgen Krak de Montréal i efteråret 1115. Året efter vendte han tilbage til regionen og marcherede til Akaba ved Rødehavet. Efter at de lokale indbyggere havde flygtet fra byen, opførte Balduin borge i byen og på en nærliggende ø og efterlod en garnison i begge fæstninger. De tre fæstninger Montreal, Eilat og Faraonernes ø sikrede kontrollen over karavaneruterne mellem Syrien og Egypten. De gjorde det også muligt for Balduin hele tiden at kunne overvåge de egyptiske troppers bevægelser. Fra Rødehavskysten skyndte Balduin sig til Tyrus og begyndte opførelsen af en ny fæstning, kendt som Scandelion borgen, der afsluttede blokaden af byen fra fastlandet.

Død

Balduin blev alvorligt syg i slutningen af 1116. Da han troede, at han var ved at dø, beordrede han, at al hans gæld blev betalt, og han begyndte at fordele sine penge og ejendele, men han kom sig i starten af det følgende år. For at styrke forsvaret af den sydlige grænse lancerede han en felttog mod Egypten i marts 1118. Han erobrede Farama i Nildeltaet uden kamp, da byens indbyggere var flygtet i panik, før han nåede til byen. Den muslimske historiker Ibn Zafar al Siqilli fra slutningen af det 12. århundrede skrev, at Balduin beordrede, at moskeerne i byen blev jævnet med jorden. Balduins følge opfordrede ham til at angribe Kairo, men det gamle sår, som han havde modtaget i 1103, sprang pludselig op igen.

Døende blev Balduin ført tilbage til Al-Arish på grænsen til Fatimide-kalifatet. På sit dødsleje udnævnte han Eustace 3. af Boulogne som sin efterfølger, men bemyndigede også baronerne til at tilbyde tronen til Balduin af Edessa eller "en anden, der ville regere det kristne folk og forsvare kirkerne", hvis hans bror ikke accepterede kronen. Balduin døde den 2. april 1118. I overensstemmelse med hans sidste ønsker fjernede hans kok, Addo, hans indvolde og opbevarede hans lig i salt for at sikre en begravelse i Jerusalem. Han blev begravet i kapellet i Gravkirken ved siden af Godfred af Bouillon fem dage senere, på Palmesøndag.

Eftermæle
Fulcher af Chartres beskrev Balduin som hans undersåtters "skjold, styrke og støtte; deres højre arm; hans fjenders frygt." Den muslimske historiker, Ali ibn al-Athir, der færdiggjorde sin krønike et århundrede efter Balduins død, mente, at "al-Bardawil" havde påbegyndt Det 1. korstog. Ved at fremsætte en en fiktiv korrespondance mellem Balduin og Roger 1. af Sicilien, hævdede al-Athir, at Balduin oprindeligt havde ønsket at erobre Ifriqiya, men Roger, der ønskede at sikre territoriet for sig selv, overtalte ham til at angribe Jerusalem.

Blandt moderne historikere mener Thomas Asbridge, at Balduin var en af hærlederne i Det 1. korstog "hvis dygtighed, ambition og hengivenhed drev foretagendet, og skiftevis truede med at rive det i stykker". Christopher Tyerman fremhæver, at Balduin var en talentfuld hærfører og en kløgtig politiker, der "etablerede et stabilt rige med definerede og forsvarbare grænser". Amin Maalouf konkluderer også, at Balduin var "hovedarkitekten for [korsfarernes] besættelse"Det hellige land. Maalouf tilskriver Balduins succes primært den "uforbederlige fragmentering af den arabiske verden", hvilket gjorde korsfarerne til en "ægte regional magt". Historikeren Christopher MacEvitt foreslår, at Balduin var "dygtig til at navigere i kompleksiteten i en verden af konkurrerende lokale krigsherrere", fordi det "politiske landskab" i hans hjemland, med dets borgherrer, der dominerede landet, "ikke var så anderledes".

Balduins tidligste eksisterende rettighedsbrev blev udstedt i begyndelsen af 1100-tallet, men etableringen af et kancelli tog år. Oprindeligt udarbejdede præster fra Balduins hjemland de kongelige dokumenter. Den første kansler, Pagan, blev først udnævnt i 1115.  Pagan var kommet til Det Hellige Land i følget med Balduins tredje hustru, Adelaide del Vasto.

Bardawil-lagunerne er opkaldt efter Balduin, der døde i det nærliggende El-Arish.

Familie
Balduins hustru Godehilde, datter af Raoul 2. af Tosny og Isabella af Montfort-l'Amaury, døde under Det 1. korstog omkring 15. oktober 1097. Historikeren Malcolm Barber hævder, at hendes død "måske har været den afgørende begivenhed, der overtalte" Balduin "til at søge et herredømme i Østen". Ifølge historikerne Steven Runciman og Christopher MacEvitt havde Balduin og Godehilde børn, der ikke overlevede hende længe, men historikeren Alan V. Murray understreger, at ingen primær kilde oplyser, at Balduin havde fået børn. Ifølge Murray tog Runciman fejl, da han oversatte Vilhelm af Tyrus' ord om Balduins "familia" som en henvisning til sin familie, fordi Vilhelm af Tyrus henviste til Balduins husstand.

Usikkerhed omgiver navnet og familien til hans anden hustru, som han giftede sig med i sommeren 1098.   Moderne historikere kalder hende Arda og forbinder hendes far med Tathoul af Marash. Hendes far lovede en medgift på 60.000 besanter og lovede også, at hun ville arve hans lande, men han betalte faktisk kun 7.000 besanter til Balduin. Ægteskabet var barnløst. Balduin forviste hende til Skt. Anna klostret i Jerusalem før 1109, men hun fik hurtigt lov til at flytte til Konstantinopel. Selvom de blev separeret, blev ægteskabet aldrig annulleret.

Balduins tredje kone, Adelaide, var den velhavende enke efter Roger 1. af Sicilien. Hendes første mand var død i 1102, og hun havde fungeret som regent for deres mindreårige sønner indtil udgangen af 1111. Hun var mere end fyrre år gammel, da ægteskabet blev foreslået i 1112. Ifølge Vilhelm af Tyrus, ville Balduin gifte sig med hende, fordi han havde hørt om hendes rigdom, og endda accepteret at gøre hendes søn, Roger 2. fra Sicilien, til sin arving i Jerusalem. Hun landede i Palæstina i august 1113, ledsaget af hundredvis af soldater og medbragte hendes rige medgift. Deres ægteskab var ulovligt, da Baldiun Balduins anden hustru stadig levede, og Balduin derfor var bigamist. Efter at have kommet sig efter en alvorlig sygdom i slutningen af 1116, accepterede Balduin gejstlige råd og sendte et opbragt Adelaide hjem. Hun sejlede til Sicilien den 25. april 1117. Hendes ydmygelse gjorde Roger 2. så rasende, at han nægtede al støtte til Kongeriget Jerusalem i løbet af sin levetid.

Idet han sammenfatter Balduins ægteskaber, konkluderer historikeren Jonathan Phillips, at Balduin "betragtede kvinder som nyttige kilder til økonomisk og politisk fremskridt, men ikke meget andet".  Tiår efter Balduins død skrev Vilhelm af Tyrus, at det om Balduin blev "sagt at [han] havde kæmpet med kødets lyster", men kun et par af hans "nærmeste tjenere" var klar over dette. Historikerne Hans Eberhard Mayer, Christopher Tyerman og Malcolm Barber er enige om, at Vilhelm af Tyrus sandsynligvis henviser til Balduins homoseksualitet. Tyerman tilføjer, at en konverteret muslim var en af Balduins elskere, men han forrådte Balduin under belejringen af Sidon. Han foreslog, at byens forsvarere dræbte kongen, men Balduin blev advaret på forhånd. På den anden side siger Susan B. Edgington, at der er "ikke er meget bevis for at støtte" teorierne om Balduins homoseksualitet, og fremhæver, at hans samtidige ikke henviste til det.

Noter

Kilder

Primære kilder

 Albert of Aachen: Historia IerosolimitanaHistory of the Journey to Jerusalem (Edited and translated by Susan B. Edgington) (2007). Oxford University Press. .
 Anna Comnena: The Alexiad (Translated by E. R. A. Sewter) (1969). Penguin Books. .

Sekundære kilder

Yderligere læsning

Tjek fødselsår
Korsfarere
Konger af Jerusalem
Huset Boulogne
Grever af Edessa

Balduin 1. af Jerusalem


Codici
 LAH – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto Taliabu, Labuha, Indonesia
 lah – codice ISO 639-2 e ISO 639-3 della lingua lahnda

Persone
 Barbara Lah  – atleta italiana

Altro
 LAH – Leibstandarte SS Adolf Hitler, prima divisione delle Waffen-SS

Lah


Kaliwatan sa isda ang Bramocharax bransfordii. Una ning gihulagway ni Gill ni adtong 1877. Ang Bramocharax bransfordii sakop sa kahenera nga Bramocharax, ug kabanay nga Characidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Amerika Sentral

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Amerika Sentral
Bramocharax

Bramocharax bransfordii


John Deere 8530 var fra 2006-2009 John Deere's flagskib blandt konventionelle traktorer. Da 8530'eren kom i 2006, var den verdens største konventionelle traktor med en vægt på 13 tons.

Forgængeren hedder John Deere 8520 og efterfølgeren John Deere 8345R.

John Deere er varemærket for Deere & Company, en amerikansk virksomhed, der blandt andet fremstiller jordbrugsredskaber og -maskiner, entreprenørmaskiner, dieselmotor og plæneplejeudstyr.

Tekniske data
Motor: JD 6090 HRW, 6-cylindret turbodiesel, Common Rail
Motoreffekt: 258 kW (350 hk), 1.800 o/min
Moment (max) ved 1600 r/min: 1451 Nm
Transmission/hastighed: Trinløs, 0-40 km/t frem, 0-18 km/t bak.
Maksimal hastighed 40,0 km/t
Brændstoftank: 681 l.
Kølesystem: 40 l.
Vægt: 13.000 kg
Længde: 5.590 mm

Referencer

Eksterne henvisninger
John Deeres webbside.

Traktorer

John Deere 8530


Bandżwin (arab. بنجوين) – miasto w Iraku, w muhafazie As-Sulajmanijja. W 2009 roku liczyło 19 738 mieszkańców.

Miasta w muhafazie As-Sulajmanijja

Bandżwin


Margarida de Bearne, também conhecida como Margarida de Moncada (c. 1245/50 — após 1310) foi suo jure viscondessa de Bearne, e condessa consorte de Foix pelo seu casamento com Rogério Bernardo III de Foix.

Família
Margarida foi a segunda filha nascida do visconde Gastão VII de Bearne e da viscondessa Marta de Marsan, sua primeira esposa. Os seus avós paternos eram o visconde Guilherme II de Bearne e sua primeira esposa, Gersenda de Provença. Os seus avós maternos eram Bosão de Marsan e a condessa Petronila de Bigorre.

Ela teve três irmãs: Constança, viscondessa de Marsan e condessa de Bigorre, foi casada três vezes; Marta, esposa do conde Geraldo VI de Armagnac, e Guilhermina, esposa do infante Pedro de Aragão, filho de Pedro III de Aragão.

Além disso, ela teve cinco meio-irmãos ilegítimos por parte de pai: Raimundo, arcediago em Larbaig e em Rivière; Arnaldo Guilherme, senhor e barão de Lescun; Bernardo, senhor de Arudy e Amou; Condor, esposa de Arnaldo Guilherme, barão de Andoins, e Gisele, abadessa de Beyries, em Marsan.

Biografia
Em 14 de outubro de 1252, Margarida casou-se com o futuro conde Rogério Bernardo III, em Layrac, na região da Aquitânia. Ele era filho do conde Rogério IV de Foix e de Brunissenda de Cardona, e irmão de Esclaramunda de Foix, rainha consorte de Jaime II de Maiorca.

Em 26 de abril de 1290, Margarida sucedeu ao título de viscondessa de Bearne após a morte de Gastão VII.

Em 1302, ela foi convocada pelo rei Filipe IV de França para uma audiência pertinente ao condado de Bigorre, governado pela irmã dela, Constança.

O conde e a condessa de Foix tiveram cinco filhos, quatro meninas e um menino. Margarida foi a ancestral dos condes de Bigorre e viscondes de Bearne.

Rogério Bernardo faleceu em 3 de março de 1302, e Margarida tornou-se regente de Foix para o filho mais novo, Gastão I de Foix-Bearne, durante sua menoridade.

A viscondessa faleceu em data posterior a 1310.

Descendência
 Constança de Foix (m. após 8 de setembro de 1332), foi esposa de João I de Lévis, marechal e senhor de Mirepoix, com quem teve quatro filhos;
 Marta de Foix, foi a primeira esposa do conde Bernardo IV de Astarac, com quem teve dois filhos;
 Margarida de Foix, esposa do senhor Bernardo III de L'isle Jourdain, com quem teve cinco filhos;
 Brunissenda de Foix (m. antes de 21 de novembro de 1324), foi a segunda esposa do conde Hélio VII de Périgord, com quem teve nove filhos, incluindo o cardeal Hélie de Talleyrand-Périgord;
 Gastão I de Foix-Bearne (1287 - 13 de dezembro de 1315), sucessor do pai, e da mãe como Gastão VIII. Foi marido de Joana de Artois, com quem teve seis filhos;

Condessas de Foix
Viscondessas da França
Viscondes de Béarn
Mulheres do século XIII
Mulheres do século XIV
Regentes
Mulheres da França medieval
Casa de Moncada
Casa de Foix

Margarida de Bearne


Kaliwatan sa alibangbang ang Pinara metaphaea. Una ning gihulagway ni Walker ni adtong 1862. Ang Pinara metaphaea sakop sa kahenera nga Pinara, ug kabanay nga Lasiocampidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Pinara

Pinara metaphaea


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Oreoptygonotus chinghaiensis. Una ning gihulagway ni Zheng, Z. ug Hang ni adtong 1974. Ang Oreoptygonotus chinghaiensis sakop sa kahenera nga Oreoptygonotus, ug kabanay nga Acrididae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Oreoptygonotus

Oreoptygonotus chinghaiensis


La chiesa della Croce è un edificio sacro che si trova nella piazzetta omonima ad Anghiari.

Storia e descrizione
L'origine di questa chiesa è legata al passaggio da Anghiari di San Francesco che nel 1224, di ritorno dal sacro monte della Verna, piantò una croce alla congiunzione di tre sentieri, nel luogo dove adesso sorge la chiesa cinquecentesca dedicata appunto alla Croce.

La chiesa, fondata nel 1499 dalla Confraternita di Santa Maria al Borghetto fu terminata nel 1534. Dapprima dedicata al santo di Assisi, solo dal 1537 ricevette il titolo attuale. Il convento fu oggetto di un ampliamento nel 1563 cui fece seguito l'aggiunta del portico sulla facciata della chiesa (1565).

L'interno a navata unica è ornato da altari in pietra cinque e secenteschi eretti dalle maggiori famiglie anghiaresi, su cui sono inseriti alcuni bei dipinti di scuola fiorentina del Seicento. La chiesa offre ampia testimonianza della pittura controriformistica e devozionale toscana tra il tardo manierismo e il barocco con dipinti come lInvenzione della Croce (altare maggiore, da alcuni attribuito a Francesco Curradi) e lImmacolata Concezione di Domenico Cresti detto il Passignano (1599, primo altare a destra).

Note

Bibliografia
 L'Oratorio, n. 6, 2010, periodico del Vicariato di Anghiari e Monterchi.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Croce (Anghiari)
Anghiari
Croce

Chiesa della Croce (Anghiari)


An Sargocentron suborbitalis in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Gill hadton 1863. An Sargocentron suborbitalis in nahilalakip ha genus nga Sargocentron, ngan familia nga Holocentridae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sargocentron

Sargocentron suborbitalis


Pacatuba là một đô thị thuộc bang Ceará, Brasil. Đô thị này có diện tích 132,427 km², dân số năm 2007 là 65132 người, mật độ 491,83 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Ceará

Pacatuba


Alpine skiing at the 2018 Winter Paralympics was held at the Jeongseon Alpine Centre, South Korea. The thirty events occurred from 10 to 18 March 2018.

Events

The competition events are:

Downhill (sitting, standing, visually impaired): women – men
Super-G (sitting, standing, visually impaired): women – men
Giant slalom (sitting, standing, visually impaired): women – men
Slalom (sitting, standing, visually impaired): women – men
Super combined (sitting, standing, visually impaired): women – men

Competition schedule
The following is the competition schedule for all thirty events.

All times are local (UTC+9).

Medal summary

Medal table

Women's events

Men's events

See also
Alpine skiing at the 2018 Winter Olympics
IPC – Official website
Multi-Medallists - Alpine Skiing IPC – Official website

References

External links
 Official Results Book – Alpine Skiing

2018 Winter Paralympics
2018 Winter Paralympics events
Paralympics
Alpine skiing competitions in South Korea


Kaliwatan sa insekto ang Macrophthalmothrips flavafemora. Una ning gihulagway ni Dudley Moulton ni adtong 1947. Ang Macrophthalmothrips flavafemora sakop sa kahenera nga Macrophthalmothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Macrophthalmothrips

Macrophthalmothrips flavafemora


An Schismatorhynchos in uska genus han Actinopterygii. An Schismatorhynchos in nahilalakip ha familia nga Cyprinidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Schismatorhynchos

Schismatorhynchos


Geranium cinereum is 'n plant wat deel is van die Geraniaceae familie.

Verwysings

cinereum

Geranium cinereum


Ang Kohe Takatu ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Kōh-e Takatū (bukid sa Apganistan, Daykundi Province),
 Kōh-e Takatū (bukid sa Apganistan, Wilāyat-e Ghaznī),
 Kōh-e Takah Tū, bukid,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Kohe Takatu


Li Baolian (born 8 March 1963) is a Chinese athlete. She competed in the women's javelin throw at the 1988 Summer Olympics.

References

External links

1963 births
Living people
Athletes (track and field) at the 1988 Summer Olympics
Chinese female javelin throwers
Olympic athletes for China
Place of birth missing (living people)
Asian Games medalists in athletics (track and field)
Asian Games gold medalists for China
Medalists at the 1986 Asian Games
Athletes (track and field) at the 1986 Asian Games
Asian Athletics Championships winners
20th-century Chinese women

Li Baolian


Kahenera sa mga isda ang Caenotropus. Ang Caenotropus sakop sa kabanay nga Chilodontidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Caenotropus

Caenotropus


Il Lough Swilly (Loch Súilí in gaelico irlandese) è una vasta e stretta insenatura dell'Irlanda settentrionale. Situata tra le penisole di Inishowen, ad est, e di Fanad, ad ovest, è una massa stretta di acqua salata che s'inoltra nelle coste del Donegal, nella Repubblica d'Irlanda.

L'insenatura è delimitata nelle sue estremità settentrionali da Capo Fanad e da Capo Dunaff, mentre i principali centri abitati che vi si affacciano sono Buncrana, su Inishowen, e Rathmullan nella zona invece occidentale. La cittadina di Letterkenny, invece, non si affaccia sul Lough Swilly, ma è situata a breve distanza.

A seconda delle maree, l'aspetto dell'insenatura cambia notevolmente, creando con l'acqua alta vari isolotti, tra cui Inch Island, talmente vicina ad Inishowen da esservi collegata con un ponte.

Baia, lago o fiordo?
La particolare forma del Lough Swilly ha creato vari nomi alternativi ed identificazioni sbagliate: appare, per molti, simile ad un fiordo, anche se non può essere definito tale, il prefisso lough dovrebbe indicare un lago, mentre in realtà, oltre che essere formata da acqua salata, la baia non è assolutamente chiusa, ma ha uno stretto sbocco sul mare

Storia
Nel Lough Swilly si sono verificati alcuni episodi storici interessanti di notevole spicco per la storia irlandese.

Nel settembre del 1607, a seguito della disfatta nella Battaglia di Kinsale Hugh O'Neill, secondo conte di Tyrone, e Rory O'Donnell, 1º Conte di Tyrconnell, salparono da Rathmullan con novanta dei loro seguaci, nell'episodio che viene chiamato Volo dei Conti, dopo il quale nessuno di loro avrebbe mai più visto l'Irlanda. Più di un secolo dopo, una flotta francese, che trasportava anche il leader ribelle Wolfe Tone e giunta con delle truppe alleate ai confederati per combattere nella Ribellione Irlandese del 1798, fu intercettata e sconfitta proprio all'ingresso del Lough Swilly nell'ottobre del 1798.

Il Lough fu usato come avamposto navale dalla Royal Navy britannica durante la prima guerra mondiale. I britannici costruirono inoltre un discreto numero di fortificazioni per proteggere la baia, i resti delle quali sono tutt'oggi visibili a Lenan Head, Dunree (oggi un museo) e Buncrana. Il Lough Swilly era anche uno dei Treaty Ports specificati nel Trattato Anglo-Irlandese.

Note

Altri progetti

Swilly

Lough Swilly


Mrežnički Brest je naseljeno mjesto u sastavu općine Generalski Stol, Karlovačka županija, Republika Hrvatska.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Duga Resa.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Mrežnički Brest je imao 41 stanovnika.

Napomena: Do 1900. iskazivano pod imenom Brest.

Popis 1991.

Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Mrežnički Brest je imalo 96 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:

Literatura

  Savezni zavod za statistiku i evidenciju FNRJ i SFRJ, popis stanovništva 1948, 1953, 1961, 1971, 1981. i 1991. godine.
 Knjiga: "Narodnosni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske, 1880-1991: po naseljima, autor: Jakov Gelo, izdavač: Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, 1998., , ;

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Hrvatskoj
Naselja u Karlovačkoj županiji

Mrežnički Brest


Kodeks 0244 (Gregory-Aland no. 0244) – grecki kodeks uncjalny Nowego Testamentu na pergaminie, datowany metodą paleograficzną na V wiek. Zachował się niewielki fragment rękopisu, który przechowywany jest w Louvain-la-Neuve. Tekst rękopisu jest wykorzystywany we współczesnych wydaniach greckiego Nowego Testamentu.

Opis
Zachował się tylko fragment 1 pergaminowej karty rękopisu, z greckim tekstem Dziejów Apostolskich (11,29-12,5). Oryginalne karty kodeksu miały prawdopodobnie rozmiar 18 na 14 cm. Prawdopodobnie tekst pisany był dwoma kolumnami na stronę, 18 linijkami w kolumnie. Badacze przypuszczają, że rękopis mógł być bilingwiczny, grecko-łaciński, ze względu na sposób dzielenia linijek tekstu. Jednak do czasów współczesnych zachowała się tylko partia grecka. Litery mają kształt charakterystyczny dla biblijnej uncjały.

Tekst
Tekst rękopisu reprezentuje aleksandryjską tradycję tekstualną. Kurt Aland zaklasyfikował tekst rękopisu do kategorii II, co oznacza, że jest niezbędny dla rekonstrukcji tekstu Nowego Testamentu.

W Dz 12,3 przed rzeczownikiem ἡμέραι (dni) brak rodzajnika αἱ. Wariant rękopisu 0244 wspierany jest przez Chester Beatty I, Kodeks Synajski, Kodeks Watykański, Codex Angelicus, Minuskuł 6, 1175, 1241, 1739. Wariant z rodzajnikiem zawiera Kodeks Aleksandryjski, Codex Claromontanus, Kodeks Laudiański, Kodeks Athous Lavrensis oraz rękopisy bizantyjskiej tradycji tekstualnej. Krytycy tekstu za autentyczny uważają wariant z rodzajnikiem.

W Dz 12,4 rękopis opuszcza słowo στρατιωτών (żołnierzy). Wariant rękopisu jest odosobniony, pozostałe rękopisy zawierają ten termin.

Historia
INTF datuje rękopis na V wiek. Rękopis został znaleziony w Khirbet el-Mird, w Palestynie, w 1952 roku. Ze względu na miejsce pochodzenia rękopisu jako prawdopodobne miejsce jego powstania wskazywana jest Palestyna.

Na listę greckich rękopisów Nowego Testamentu wciągnął go Kurt Aland w 1963 roku, oznaczając go przy pomocy siglum 0244. Rękopis jest wykorzystywany w krytycznych wydaniach greckiego Nowego Testamentu. Po raz pierwszy został wykorzystany w roku 1979, w 26 wydaniu Nestle-Alanda (NA26). W 27. wydaniu Nestle-Alanda (NA27) traktowany jest jako świadek pierwszego rzędu cytowania. Nie został wykorzystany w 3. wydaniu The Greek New Testament wydanym przez United Bible Societies. Wykorzystano go natomiast w 4. wydaniu.

Rękopis jest przechowywany w Université catholique de Louvain (P.A.M. Khirbet Mird 8) w Louvain-la-Neuve.

Zobacz też
 Lista kodeksów majuskułowych Nowego Testamentu

Przypisy

Bibliografia
 Krytyczne wydania Nowego Testamentu
  [w skrócie NA26]
  [NA27]
  [UBS3]
  [UBS4]

 Listy rękopisów NT

 Introdukcje do krytyki tekstu NT

 Inne

0244
Manuskrypty biblijne z V wieku

Kodeks 0244


Anno
 914 o 914 a.C.

Codici
 914 (astronomia) – Codice che designa l'Osservatorio astronomico di Underwood Observatory, di Hubbardston, nella Contea di Worchester (Massachusetts), degli USA

Matematica
 914 – numero

914 (disambigua)


The 2018 ACC women's basketball tournament, which ended the 2017–18 season of the Atlantic Coast Conference, was held at Greensboro Coliseum in Greensboro, North Carolina, from February 28–March 4, 2018. Louisville, which finished atop the ACC regular-season table along with Notre Dame, won the tournament and with it the ACC's automatic bid to the 2018 NCAA Women's Division I Basketball Tournament.

Seeds

Schedule

Source:

Bracket

See also

2018 ACC men's basketball tournament

References

2017–18 Atlantic Coast Conference women's basketball season
ACC women's basketball tournament
Basketball competitions in Greensboro, North Carolina
ACC Women's Basketball
Women's sports in North Carolina
College sports in North Carolina

2018 ACC women's basketball tournament


Francis Robert Chapman (31 January 1831 – 18 March 1924), known as Frank, was an Anglican priest, Archdeacon of Sudbury from 1869  until 1900.

Chapman was educated at Exeter College, Oxford and ordained in 1855. He served curacies at Leeds then Kensington. He was Perpetual Curate at Walsham-le-Willows from 1860 to 1865 and the Vicar of St James's, Bury St Edmunds from  1865 to 1873; and Rector of Stowlangtoft from 1873 to 1881.

Chapman edited two volumes The Sacrist Rolls of Ely (1907–8).

References

1831 births
1924 deaths
19th-century English Anglican priests
20th-century English Anglican priests
Alumni of Exeter College, Oxford
Archdeacons of Sudbury

Frank Chapman (priest)


Slovenija:

 Razbor (Sevnica), naselje u općini Sevnica, regija Posavska
 Razbor (Šentjur), naselje u općini Šentjur, regija Savinjska
 Razbor pri Čemšeniku, naselje u općini Zagorje ob Savi, regija Zasavska
 Spodnji Razbor, naselje u gradskoj općini Slovenj Gradec, regija Koruška
 Zgornji Razbor, naselje u gradskoj općini Slovenj Gradec, regija Koruška

Razbor


Wydarzenia
 Nieudana interwencja Bolesława Krzywoustego na Węgrzech na rzecz Borysa (syn Kolomana I), klęska w bitwie nad rzeką Sajó.
 Początek najazdów Sobiesława na Śląsk (do 1134).

Zmarli
 15 kwietnia Mścisław I Harald, książę kijowski.

Przypisy

Kalendarium polityczne
Wydarzenia 1132

1132 w polityce


Kaliwatan sa kasili ang Gnathophis xenica. Una ning gihulagway ni Kiyomatsu Matsubara ug Akira Ochiai ni adtong 1951. Ang Gnathophis xenica sakop sa kahenera nga Gnathophis, ug kabanay nga Congridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Hapon

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Hapon
Gnathophis

Gnathophis xenica


George Cossar Pringle FRSE (1858–c.1930) was a Scottish school-teacher and author. He is mainly remembered for the Pringle History Map series.

Life
He was born in 1858 the son of George Pringle (1820–1881) and his wife, Elizaabeth Cossar (1827–1881).

He was Rector of Peebles Burgh and County High School for most of his later life. In 1908 he was elected a Fellow of the Royal Society of Edinburgh. His proposers were John Alison, John Brown Clark, David Fowler Lowe and George Chrystal. He resigned from the Society in 1920.

In the First World War he served on the Teachers War Service Committee.

Publications
Peebles and Selkirk
Notes of Lessons on Thrift (1916)

References

1858 births
Scottish non-fiction writers
People from Peebles
Fellows of the Royal Society of Edinburgh
1930s deaths
Scottish schoolteachers

George Cossar Pringle


An Eriocharis devestivus in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Monné ngan Martins hadton 1973. An Eriocharis devestivus in nahilalakip ha genus nga Eriocharis, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocharis

Eriocharis devestivus


Kahenera sa mga isda ang Ophisternon. Ang Ophisternon sakop sa kabanay nga Synbranchidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Ophisternon

Ophisternon


Biografia
Presbitero dal 3 marzo 1951, fu nominato amministratore apostolico di Veszprém il 2 marzo 1978. Il 5 aprile successivo fu consacrato vescovo dal cardinale László Lékai.

Diventò vescovo della medesima diocesi dal 31 marzo 1979.

Il 5 aprile 1982 Giovanni Paolo II lo elevò arcivescovo coadiutore di Kalocsa.

Fu poi nominato arcivescovo di Esztergom e primate d'Ungheria dal 3 maggio 1987.

Papa Giovanni Paolo II lo innalzò alla dignità cardinalizia nel concistoro del 28 giugno 1988.

Dal 1986 al 1990 fu anche presidente della Conferenza Episcopale Ungherese.

L'8 maggio 2007 divenne cardinale non elettore, per i suoi 80 anni d'età.

Il 17 agosto 2015 si spense all'età di 88 anni nella città di Esztergom dopo una lunga battaglia con il cancro. La salma fu poi tumulata nella cripta della cattedrale di Nostra Signora e di Sant'Adalberto a Esztergom.

Genealogia episcopale e successione apostolica
La genealogia episcopale è:
 Cardinale Scipione Rebiba
 Cardinale Giulio Antonio Santorio
 Cardinale Girolamo Bernerio, O.P.
 Vescovo Claudio Rangoni
 Arcivescovo Wawrzyniec Gembicki
 Arcivescovo Jan Wężyk
 Vescovo Piotr Gembicki
 Vescovo Jan Gembicki
 Vescovo Bonawentura Madaliński
 Vescovo Jan Małachowski
 Arcivescovo Stanisław Szembek
 Vescovo Felicjan Konstanty Szaniawski
 Vescovo Andrzej Stanisław Załuski
 Arcivescovo Adam Ignacy Komorowski
 Arcivescovo Władysław Aleksander Łubieński
 Vescovo Andrzej Stanisław Młodziejowski
 Arcivescovo Kasper Kazimierz Cieciszowski
 Vescovo Franciszek Borgiasz Mackiewicz
 Vescovo Michał Piwnicki
 Arcivescovo Ignacy Ludwik Pawłowski
 Arcivescovo Kazimierz Roch Dmochowski
 Arcivescovo Wacław Żyliński
 Vescovo Aleksander Kazimierz Bereśniewicz
 Arcivescovo Szymon Marcin Kozłowski
 Vescovo Mečislovas Leonardas Paliulionis
 Arcivescovo Bolesław Hieronim Kłopotowski
 Arcivescovo Jerzy Józef Elizeusz Szembek
 Vescovo Stanisław Kazimierz Zdzitowiecki
 Cardinale Aleksander Kakowski
 Papa Pio XI
 Cardinale Jusztinián Serédi, O.S.B.
 Arcivescovo Endre Hamvas
 Arcivescovo József Ijjas
 Cardinale László Lékai
 Cardinale László Paskai, O.F.M.

La successione apostolica è:
 Arcivescovo László Dankó (1987)
 Vescovo Endre Gyulay (1987)
 Vescovo István Konkoly (1987)
 Arcivescovo István Seregély (1987)
 Vescovo Vilmos Dékány, Sch.P. (1989)
 Vescovo Imre Asztrik Várszegi, O.S.B. (1989)
 Vescovo István Ács, O.S.P.P.E. (1989)
 Vescovo Mihály Mayer (1989)
 Vescovo Jusztin Nándor Takács, O.C.D. (1989)
 Vescovo István Katona (1989)
 Vescovo József Tempfli (1990)
 Vescovo Lajos Pápai (1991)
 Vescovo Ferenc Keszthelyi, O.Cist. (1992)
 Vescovo Béla Balás (1992)
 Vescovo Nándor Bosák (1993)
 Vescovo Gáspár Ladocsi (1994)
 Vescovo László Bíró (1994)
 Arcivescovo Gyula Márfi (1995)
 Vescovo Antal Spányi (1998)
 Arcivescovo Balázs Bábel (1999)
 Vescovo Miklós Beer (2000)
 Vescovo Tamás Szabó (2002)

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Cardinali nominati da Giovanni Paolo II
Cardinali francescani del XX secolo
Francescani ungheresi
Vescovi francescani
Arcivescovi di Esztergom-Budapest

László Paskai


Kaliwatan sa alibangbang ang Dasychira phaea. Una ning gihulagway ni Collenette ni adtong 1961. Ang Dasychira phaea sakop sa kahenera nga Dasychira, ug kabanay nga Lymantriidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Dasychira

Dasychira phaea


An Phlyctaenomorpha euralis in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni George Francis Hampson hadton 1903. An Phlyctaenomorpha euralis in nahilalakip ha genus nga Phlyctaenomorpha, ngan familia nga Crambidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Phlyctaenomorpha

Phlyctaenomorpha euralis


An Zorion minutum in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Fabricius hadton 1775. An Zorion minutum in nahilalakip ha genus nga Zorion, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Zorion

Zorion minutum


Turkusowe zarządzanie – pojęcie charakteryzujące model zarządzania, w którym stopień świadomości zarządzania organizacją jest najbardziej zdecentralizowany i równy u wszystkich członków organizacji.

Opis
Koncepcja turkusowego zarządzania została zaproponowana i spopularyzowana w 2014 roku przez belgijskiego autora Frederica Laloux. Twórca tej teorii wyróżnił pięć modeli zarządzania, nadając każdemu z nich symboliczny kolor i porządkując je od najbardziej autorytarnych (czerwony) do najbardziej demokratycznych (turkus). Wyodrębnione style to: czerwony, bursztynowy, pomarańczowy, zielony i turkusowy.

Ustrój ten został nazwany przez Andrzeja Bliklego "demokracją partnerską", co jest centralną cechą organizacji turkusowych. Paradygmat ten odrzuca zasadę: prowizji, premii, hierarchicznej struktury kierowniczej, wydawania poleceń, współzawodnictwa i okresowych rozmów oceniających. W zamian za to opiera się na warunkach wolności, zaufania, partnerstwa i współpracy.

Decyzje w turkusowej organizacji są podejmowane przez osoby znające temat i mające ku temu predyspozycje, często po zasięgnięciu opinii innych, a reszta zespołu ma do nich zaufanie. Zarządzanie turkusowe porzuca planowanie i budżetowanie na rzecz prognozowania. Opiera się na paradygmacie organizowania pracy zespołowej, która będzie dawała każdemu poczucie sensu życia, pozwalała na rozwój, oferowała przestrzeń dla kreatywności i innowacyjności.

Filary turkusowego zarządzania
Koncepcja turkusowego zarządzania opiera się na trzech filarach. Są to:

 samozarządzanie,
 dążenie do pełni,
 cel ewolucyjny.

Samozarządzanie
Organizacje turkusowe są w stanie działać nawet na dużą skalę z systemem opartym na wzajemnych relacjach, bez konieczności stosowania hierarchii lub konsensusu.

Dążenie do pełni
Organizacje turkusowe wypracowały spójny zestaw praktyk, które mają skłonić pracowników do zastanowienia się nad tym, co daje im wewnętrzne poczucie spełnienia i jak mogą to wyrazić będąc częścią danej organizacji.

Cel ewolucyjny
Organizacje turkusowe mają własne poczucie kierunku. Zamiast próbować przewidywać i kontrolować przyszłość, członkowie organizacji są zapraszani do słuchania i zrozumienia, czym organizacja chce się stać i jakiemu celowi chce służyć.

Struktura organizacji
W turkusowych organizacjach zespół dzieli się zadaniami, przydzielając każdej osobie określoną część zlecenia. Aby cała grupa mogła osiągnąć swój cel, należy opracować odpowiedni system komunikacji, ponieważ przydzielone zadania często zależą od siebie nawzajem. W strukturze sieciowej nikt nie ma przewagi, jest ona elastyczna i często zmienia się w zależności od projektu.

Paradygmaty
Budowanie turkusowej organizacji opiera się na pracy nad trzema dopełniającymi się paradygmatami:
 turkusowa cywilizacja pracy,
 turkusowa struktura organizacji,
 turkusowa kultura jakości.

Szanse i zagrożenia
Turkusowe organizacje radzą sobie w biznesie tak samo dobrze, a w niektórych przypadkach nawet lepiej niż firmy zarządzane w tradycyjny sposób. Za szanse postrzega się elastyczne warunki pracy oraz szybki rozwój osobisty pracowników. Koncepcja turkusowego zarządzania stawia zatem pod znakiem zapytania znaczenie lidera i przywództwa w organizacji. Za zagrożenia uznaje się brak poczucia odpowiedzialności za działania jako indywidualnej jednostki, brak uporządkowanej struktury oraz wizji rozwoju firmy. To z kolei może prowadzić do nieładu, a także stwarzać problemy z weryfikowaniem wyników pracy.

Przypisy

Bibliografia
 Laloux, F., 2015. Pracować inaczej. Nowatorski model organizacji inspirowany kolejnym etapem rozwoju ludzkiej świadomości. Tł [z ang.] M. Konieczniak. Wrocław: Studio Emka,
 Andrzej Blikle, 2017. Doktryna jakości. Rzecz o turkusowej samoorganizacji. Warszawa: Onepress, indeks 20731342

Linki zewnętrzne

 Turkusowe organizacje – Niełatwa zmiana na lepsze
 "Można inaczej" osobista strona Andrzeja Jacka Bliklego
 Turkusowe Śniadania: największa polska społeczność entuzjastów Organizacji Turkusu

Zarządzanie zasobami ludzkimi

Turkusowe zarządzanie


The Bronze Bride er en amerikansk stumfilm fra 1917 af Henry MacRae.

Medvirkende
 Claire McDowell som A-Che-Chee.
 Frank Mayo som Harvey Ogden.
 Edward Clark som William Ogden.
 Charles Hill Mailes som Joe Dubois.
 Eddie Polo som White Feather.

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1917
Dramafilm fra USA

The Bronze Bride


Razkrižje () je naseljeno mjesto i općina u Sloveniji, u Pomurskoj regiji.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazilo se u sastavu stare općine Ljutomer.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, općina Razkrižje je imala 1.353 stanovnika, od čega u samom Razkrižju 252.

Općina Razkrižje

Napomena: Nastala iz stare općine Ljutomer.

Razkrižje (naseljeno mjesto)

Reference

Vanjski linkovi

Općine u Sloveniji
Općine u Pomurskoj regiji
Naselja u Sloveniji
Naselja u Pomurskoj regiji
Naselja u Razkrižju

Razkrižje


An Neogenesis flaviplagialis in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni George Francis Hampson hadton 1907. An Neogenesis flaviplagialis in nahilalakip ha genus nga Neogenesis, ngan familia nga Crambidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neogenesis

Neogenesis flaviplagialis


An Anthus roseatus in uska species han Aves nga ginhulagway ni Edward Blyth hadton 1847. An Anthus roseatus in nahilalakip ha genus nga Anthus, ngan familia nga Motacillidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Anthus

Anthus roseatus


Kahenera sa mga isda ang Chelidonichthys. Ang Chelidonichthys sakop sa kabanay nga Triglidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Chelidonichthys

Chelidonichthys


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Tylopsis bilineolata. Una ning gihulagway ni Jean Guillaume Audinet Serville ni adtong 1838. Ang Tylopsis bilineolata sakop sa kahenera nga Tylopsis, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Eastern Cape, Western Cape, Northern Cape
 Province of KwaZulu-Natal

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Eastern Cape
Insekto sa Province of KwaZulu-Natal
Tylopsis

Tylopsis bilineolata


Ang Zell am Ziller ngalan niining mga mosunod:

Awstriya

 Zell am Ziller (kapital sa munisipyo), Tirol, Politischer Bezirk Schwaz,
 Zell am Ziller (munisipyo), Tirol, Politischer Bezirk Schwaz,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Awstriya

Zell am Ziller


Punta ang Wai Pariyu sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Provinsi Maluku, sa sidlakang bahin sa nasod,  km sa sidlakan sa Jakarta ang ulohan sa nasod. Ang Wai Pariyu nahimutang sa pulo sa Pulau Manipa.

Ang yuta sa Wai Pariyu medyo bungtoron. Sa habagatang-kasadpan, dagat ang pinakaduol sa Wai Pariyu. Ang kinahabogang dapit sa palibot dunay gihabogon nga  ka metro ug  km sa amihanan sa Wai Pariyu. Dunay mga  ka tawo kada kilometro kwadrado sa palibot sa Wai Pariyu medyo gamay nga populasyon.. Sa rehiyon palibot sa Wai Pariyu, mga lawis talagsaon komon.

Hapit nalukop sa lasang ang palibot sa Wai Pariyu.  Ang klima tropikal nga kasalupan. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Mayo, sa  °C, ug ang kinabugnawan Pebrero, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Hulyo, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Oktubre, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Mga lawis sa Provinsi Maluku

Wai Pariyu


Dalnyk (ukr. Дальник, ros. Дальник) – wieś na Ukrainie, w obwodzie odeskim, w rejonie odeskim.

Znajduje tu się przystanek kolejowy 41 km na linii Odessa – Arcyz.

Przypisy

Rejon odeski
Wsie w obwodzie odeskim

Dalnyk


Kaliwatan sa alibangbang ang Acrolepia trapezopa. Una ning gihulagway ni Edward Meyrick ni adtong 1914. Ang Acrolepia trapezopa sakop sa kahenera nga Acrolepia, ug kabanay nga Acrolepiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Acrolepia

Acrolepia trapezopa


Kaliwatan sa uhipan ang Scleropauropus peniculifer. Una ning gihulagway ni Remy ni adtong 1942. Ang Scleropauropus peniculifer sakop sa kahenera nga Scleropauropus, ug kabanay nga Pauropodidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Pransiya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Daghagtiil
Daghagtiil sa Pransiya
Scleropauropus

Scleropauropus peniculifer


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Engonia pistacina. Una ning gihulagway ni Brunner von Wattenwyl ni adtong 1878. Ang Engonia pistacina sakop sa kahenera nga Engonia, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Rio de Janeiro

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Rio de Janeiro
Engonia

Engonia pistacina


The Primitive Call er en amerikansk stumfilm fra 1917 af Bertram Bracken.

Medvirkende
 Gladys Coburn som Betty Malcolm
 Fritz Leiber som Brain Elkhorn
 John Webb Dillion som Bart Jennings
 George Larkin som Percy Malcolm
 Lewis Sealy som John Malcolm

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1917

The Primitive Call


Júlio Festo Himécio () foi um oficial romano do , ativo durante o reinado dos imperadores  , Juliano , Joviano ,  , Valente  e Graciano .

Vida

Sua carreira foi registrada em várias inscrições sobreviventes. Numa delas afirma-se que foi homem claríssimo, corretor da Túscia e Úmbria, pretor urbano, consular da Campânia e Sâmnio, vigário de Roma e procônsul da África. Os autores da PIRT propuseram que foi corretor antes de 355 e consular antes de meados de 350, quando a Campânia e Sâmnio foram divididas em duas províncias. Seu mandato como vigário é atestado numa lei (XI 30.29) de 22 de setembro de 362 preservada no Código de Teodósio. Seu mandado como procônsul, por sua vez, foi citado numa série de leis dos Códigos de Teodósio e Justiniano.

Durante seu mandato na África, resolveu uma crise famélica em Cartago, mas suas medidas levaram-o ser acusado de fraude e ele foi multado. Também se sabe que ele reviveu o sacerdócio provincial na África. Em 370/371, foi exilado à Dalmácia por traição, mas foi reconvocado à morte de  , quando os provinciais africanos erigiram estátuas em sua honra em Roma e Cartago (376 ou 378). Himécio era marido de Pretextata, tio paterno de Eustóquia e irmão de Júlio Toxócio. Talvez fosse parente de Júlio Festo.

Bibliografia

Romanos antigos do século IV
Oficiais de Constâncio II
Oficiais de Juliano, o Apóstata
Oficiais de Joviano
Oficiais de Valentiniano I
Oficiais de Graciano
Oficiais de Valente
Procônsules da África
Consulares romanos
Vigários do Império Romano
Corretores do Império Romano
Pretores do Império Romano
Vigários de Roma

Júlio Festo Himécio


An Hypseleotris everetti in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni George Albert Boulenger hadton 1895. An Hypseleotris everetti in nahilalakip ha genus nga Hypseleotris, ngan familia nga Eleotridae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Hypseleotris

Hypseleotris everetti


Biografia
Famoso per le colonne sonore dei film dello Shaw Scope ed in particolare per i film di Shigehiro Ozawa, della serie su Takuma "Terry" Tsurugi (Gekitotsu! Satsujin ken). Recentemente le sue musiche sono state riutilizzate da un cultore del genere dei film di arti marziali, Quentin Tarantino, che ha usato molti brani composti dall'autore in Kill Bill.

Filmografia parziale

Cinema
Kuroi tsume, regia di Kôsaku Yamashita (1964)
Sanbiki no samurai, regia di Hideo Gosha (1964)
Kedamono no ken, regia di Hideo Gosha (1965)
Girl Boss Guerilla (Sukeban gerira), regia di Norifumi Suzuki (1972)
Lotta senza codice d'onore (Jingi naki tatakai), regia di Kinji Fukasaku (1973)
Satsujin ken 2, regia di Shigehiro Ozawa (1974)
Gyakushû! Satsujin ken, regia di Shigehiro Ozawa (1974)
Shin jingi naki tatakai, regia di Kinji Fukasaku (1974)
Karate Kiba (Bodigaado Kiba), regia di Simon Nuchtern (1976)
Yagyū Ichizoku no Inbō, regia di Kinji Fukasaku (1978)
I due campioni dello Shaolin (Shao Lin yu Wu Dang), regia di Chang Cheh (1980)

Televisione

 Zenigeta heiji - serie TV (1966)

Collegamenti esterni

Compositori di musiche per film

Toshiaki Tsushima


Sigle
 Damsel in distress  – Damigella in pericolo
 Disturbo Dissociativo dell'Identità  – categoria nosografica psichiatrica del DSM-IV
 Direct Inward Dialing –
 Dichiarazione di Immediata Disponibilità al lavoro – in Italia è la dichiarazione, da parte di una persona abile al lavoro, con la quale si attesta il proprio stato di disoccupazione al fine di poter usufruire del supporto e dei servizi offerti dai Centri per l'Impiego

Codici
 did – codice ISO 639-3 della lingua didinga

Did


, também escrito como (523680) 2013 YJ151, é um objeto transnetuniano que está localizado no disco disperso, uma região do Sistema Solar. Ele possui uma magnitude absoluta de 5,4 e tem um diâmetro estimado em torno de 366 km. O astrônomo Mike Brown lista este corpo celeste em sua página na internet como um candidato a possível planeta anão.

Descoberta
 foi descoberto no dia 26 de dezembro de 2013 pelo Pan-STARRS 1.

Órbita
A órbita de  tem uma excentricidade de 0,438 e possui um semieixo maior de 72,707 UA. O seu periélio leva o mesmo a uma distância de 40,877 UA em relação ao Sol e seu afélio a 105 UA.

Ver também
 Objeto transnetuniano
 Lista de objetos transnetunianos

Ligações externas

Objetos do disco disperso
Objetos transnetunianos
Candidatos a planeta anão
Objetos astronômicos descobertos em 2013

(523680) 2013 YJ151


The 2017–18 Rwanda Premier League, known as the Azam Rwanda Premier League for sponsorship reasons, was the 41st season of top-tier football in Rwanda. The season started on 30 September 2017 and concluded on 27 June 2018.

Standings
Final table.

References

Rwanda National Football League seasons
Premier League
Premier League
Rwanda

2017–18 Rwanda Premier League


Dali er et krater på Merkur. Det har en diameter på 176 kilometer. Navnet blev optaget af International Astronomical Union i 2008. Dali-krateret er opkaldt efter den spanske kunstner og surrealist Salvador Dali (1904-89). Afbildninger af Dali-krateret kan give mindelser om landskaber i Dalis malerkunst.

Referencer

Merkur

Dali (krater)


Tornskov (dansk) eller Tornschau (tysk)  er en landsby beliggende syd for Flensborg på Trenens østlige bred overfor byen Tarp (Tarup). Administrativt hører landsbyen under Tarp kommune i Slesvig-Flensborg kreds i den nordtyske delstat Slesvig-Holsten. I den danske periode indtil 1864 hørte Tornskov under Eggebæk Sogn (Ugle Herred, Flensborg Amt, Slesvig/Sønderjylland).

Tornskov er første gang nævnt 1448. Navnet henføres plantenavnet glda. thorn og oldn. þorn (≈tjørn). Udtalen med kort -o- beror på tidlig forkortelse (eller udebleven forlængelse foran -rn). Syd for Tornskov ligger Kjeldbæk, i øst går den nord-sydgående motorvej A 7/E45 (Sønderjyske Motorvej).

Noter

Tarp

Tornskov


Oliver Ross (født 10. oktober 2004) er en dansk professionel fodboldspiller, der spiller som angriber for NordicBet Liga-klubben AaB. Han er lillebror til Mathias Ross.

Karriere

AaB
Oliver Ross kom ligesom sin storebror Mathias Ross til AaB fra partnerklubben Aalborg KFUM.  Han arbejdede sig op gennem ungdomsrækkerne og fik sin debut for førsteholdet i en pokalkamp mod FIUK den 31. august 2021, hvor han scorede to mål i en 13-0-sejr.   Senere i den sæson, den 20. marts 2022, fik han sin danske Superliga-debut mod Brøndby IF.  Ross spillede også i 10 af de sidste 11 kampe i sæsonen for AaB.

Den 22. juni 2022 underskrev Ross en ny aftale med AaB indtil juni 2025 og blev permanent rykket op til førsteholdstruppen.  I august 2022 var der rygter om, at den italienske storklub AC Milan havde budt på Ross, men AaB's prisvurdering af Ross betød formentlig, at handlen aldrig blev udført, og Ross blev derfor i AaB.

Eksterne links

 Oliver Ross på DBU

Fodboldspillere fra AaB

Oliver Ross


An Xenofrea basitriangularis in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Néouze ngan Tavakilian hadton 2005. An Xenofrea basitriangularis in nahilalakip ha genus nga Xenofrea, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Xenofrea

Xenofrea basitriangularis


Sângeorgiu de Pădure là một xã thuộc hạt Mureș, România. Dân số thời điểm năm 2002 là 5484 người.

Chú thích

Tham khảo

Xem thêm

Khu dân cư ở hạt Mureș
Thị trấn Romania

Sângeorgiu de Pădure


Huyện Krasnobakovsky () là một huyện hành chính tự quản (raion), của Tỉnh Nizhny Novgorod, Nga. Huyện có diện tích 1755 kilômét vuông, dân số thời điểm ngày 1 tháng 1 năm 2000 là 24700 người. Trung tâm của huyện đóng ở Krasniye Baky.

Tham khảo

Huyện của Tỉnh Nizhny Novgorod
Huyện của Nga

Krasnobakovsky (huyện)


is a song recorded by Japanese singer Shizuka Kudo, released as a single through Pony Canyon on June 5, 1996. It featured as the theme song on the ninth and penultimate installment of the Gokudō no Onna-tachi Yakuza film series, Gokudō no Onna-tachi: Kiken na Kake (1996), starring Kudo herself.

The coupling song "Luna (Tsuki no Megami)", which was first included on Kudo's album, Doing, a month prior, is the theme song to the film Bakusō! Moon Angel: Kita e (1996), starring Kudo as a female truck driver in her first cinematic role since Future Memories: Last Christmas. The song was recut as a B-side to "Yū" to promote the film.

"Yū" is the third and last in a consecutive trilogy of singles with one-character titles: "Yū" is preceded by "Chō" and "7".

Background
"Yū" is a ballad co-written by Kudo, under the pseudonym Aeri, and Hideya Nagazaki. It is written in the key of C-sharp minor and set to a tempo of 70 beats per minute. Kudo's vocals span one octave, from B3 to B4. The song represents Kudo's heartfelt ode to her mother. Lyrically, it describes the strength of a mother and the greatness she brings to the narrator's life.

Critical reception
Kudo sings about needing her love and wanting to learn the workings of her mother's heart. Kudo was praised for her emotional vocal performance. TV personality Ayako Nishikawa has listed the song as one of her personal favorites.

Chart performance
The single debuted at number 26 on the Oricon Singles Chart with 20,000 copies sold in its first week, becoming Kudo's first single to peak outside of the top 20. It stayed in the top 100 for a total of seven weeks.

Track listing

Charts

References

1990s ballads
1996 songs
1996 singles
Pop ballads
Songs with lyrics by Shizuka Kudo
Songs written for films
Shizuka Kudo songs
Pony Canyon singles

Yū (song)


Palant ( Πάλλας) u grčkoj mitologiji je, prema Hesiodu, titan, sin Krija i Euribije, brat Astreja i Persa, muž Stikse i otac Zelusa ("Revnost" ili "Emulacija"), Nike ("Pobjeda"), Kratos ("Snaga" ili "Moć") i Bia ("Moć" ili "Sila"). Higin kaže da je Palant, koju on naziva "džin", također roditelj Stiksa, i to: Skila, Fontan ("Fontane") i Laka ("Jezera"). Palant se ponekad smatrao titanskim bogom ratnog broda i sezone proljetne kampanje.

Homerska himna "Hermesu" čini boginju mjeseca Selenu (obično kćerku Titana Hiperiona i Teje), kćerkom Palanta, sina (inače nepoznatog) Megameda, što je vjerovatno isto što i ovaj Palant. Ovidije koristi patronim "Pallantias" ili "Pallantis" kao drugo ime za Auroru, rimski ekvivalent grčkoj Eji ("Zora"), koja je bila sestra Selene; Ovidije očigledno smatra Auroru (ili Eju) kćerkom (ili na neki drugi način povezan sa) Palantom.

Suda u raspravi o Ateninom epitetu "Palant" sugeriše moguću derivaciju "od mahanja (pallein) kopljem". Geograf Pausanija izvještava da su stanovnici Pelene, grada u Ahaji, tvrdili da je nazvan po Palantu, dok su Argivci tvrdili da je dobio ime po Argivskom Pelenu.

Reference

Vanjski linkovi

Titani
Grčka mitologija

Palant


Leucochrysa ratcliffei là một loài côn trùng trong họ Chrysopidae thuộc bộ Neuroptera. Loài này được Penny miêu tả năm 2001.

Chú thích

Tham khảo

Leucochrysa

Leucochrysa ratcliffei