Maria Leonor Amália de Hesse-Rotemburgo (; Castelo de Rheinfels, 25 de setembro de 1675 — Sulzbach, 27 de janeiro de 1720) foi uma condessa de Hesse-Rotemburgo por nascimento, princesa hereditária de Sulzbach e condessa palatina de Sulzbach pelo seu casamento com Teodoro Eustácio do Palatinado-Sulzbach.

Família
Maria Leonor foi a segunda filha nascida do conde Guilherme de Hesse-Rotemburgo e de Maria Ana de Löwenstein-Wertheim-Rochefort. Seus avós paternos eram o conde Ernesto de Hesse-Rheinfels e Maria Leonor de Solms-Hohensolms. Seus avós maternos eram Fernando de Löwenstein-Wertheim-Rochefort e Ana Maria de Fürstenberg-Heiligenberg.

Ela teve sete irmãos, que eram: Leonor; Isabel Catarina Felicidade, esposa de Francisco Alexandre, Príncipe de Nassau-Hadamar, e depois do conde Antônio Fernando de Attems; Sofia; Maria Amália Guilhermina; Joaneta; Ernestina, esposa do conde Roberto de la Cerda de Villalonga, e o conde Ernesto Leopoldo de Hesse-Rotemburgo, marido de Leonor de Löwenstein-Wertheim.

Biografia
Em 9 de junho de 1692, Maria Leonor, de dezesseis anos, e o futuro conde Teodoro Eustácio, de trinta e três, se casaram em Lovosice, na Boêmia. Ele era filho do conde Cristiano Augusto do Palatinado-Sulzbach e de Amália de Nassau-Siegen.

Eles tiveram nove filhos, cinco meninas e quatro meninos.

A condessa faleceu aos 44 anos, em 27 de janeiro de 1720, e foi enterrada em Sulzbach.

Seu marido não casou-se novamente, e morreu em 11 de julho de 1732.

Descendência
 Amália Augusta (Amalia Auguste) (7 de junho de 1693 – 18 de janeiro de 1762), sem aliança;
 José Carlos (Joseph Karl) (2 de novembro de 1694 – 18 de junho de 1729), casou com Isabel Augusta do Palatinado-Neuburgo, com descendência;
 Francisca Cristina (Franziska Christine) (16 de maio de 1696 – 16 de julho de 1776), princesa-abadessa de Essen e de Thorn;
 Ernestina Teodora (Ernestine Theodora) (15 de maio de 1697 – 14 de abril de 1775), casou com o conde Guilherme II de Hesse-Wanfried-Rheinfels, e depois de ficar viúva, tornou-se prioresa em um mosteiro em Neuburgo; sem descendência;
 João Guilherme (Johann Wilhelm) (3 de junho de 1698 – 12 de abril de 1699);
 João Cristiano (Johann Christian) (23 de janeiro de 1700 – 20 de julho de 1733), primeiro foi casado com Maria Henriqueta de La Tour de Auvérnia e, em segundas núpcias, com Leonor de Hesse-Rotemburgo; com descendência do primeiro casamento;
 Isabel Leonor (Elisabeth Eleonore) (19 de abril de 1702 – 10 de fevereiro de 1704);
 Ana Cristina (Anna Christine) (5 de fevereiro de 1704 – 12 de março de 1723), esposa do príncipe de Piemonte, Carlos Emanuel, futuro rei da Sardenha, com descendência;
 João Guilherme Augusto (Johann Wilhelm August) (21 de agosto de 1706 – 28 de agosto de 1708).

Títulos e estilos
 25 de fevereiro de 1675 – 9 de junho de 1692: Sua Alteza Sereníssima Maria Leonor de Hesse-Rotemburgo
 9 de junho de 1692 – 23 de abril de 1708: Sua Alteza Sereníssima A Princesa Hereditária de Sulzbach
 23 de abril de 1708 – 27 de janeiro de 1720: Sua Alteza Sereníssima A Condessa Palatina de Sulzbach

Naturais de Hesse
Condessas da Alemanha
Princesas da Alemanha
Casa de Hesse
Casa de Wittelsbach
Alemães do século XVII
Alemães do século XVIII
Mulheres do século XVII
Mulheres do século XVIII

Maria Leonor de Hesse-Rotemburgo


An Opsibidion flavocinctum in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Martins hadton 1960. An Opsibidion flavocinctum in nahilalakip ha genus nga Opsibidion, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Paraguay. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Opsibidion

Opsibidion flavocinctum


W matematyce
 152 jest liczbą Harshada
 152 jest sumą czterech kolejnych liczb pierwszych (31 + 37 + 41 + 43)
 152 nie jest liczbą palindromiczną, czyli liczbą czytana w obu kierunkach, w pozycyjnych systemach liczbowych od bazy 2 do bazy 16
 152 należy do siedmiu trójek pitagorejskich (114, 152, 190), (152, 285, 323), (152, 345, 377), (152, 714, 730), (152, 1440, 1448), (152, 2886, 2890), (152, 5775, 5777).

W nauce
 liczba atomowa unpentbium (niezsyntetyzowany pierwiastek chemiczny)
 galaktyka NGC 152
 planetoida (152) Atala
 kometa krótkookresowa 152P/Helin-Lawrence

W kalendarzu
152. dniem w roku jest 1 czerwca (w latach przestępnych jest to 31 maja). Zobacz też co wydarzyło się w roku 152, oraz w roku 152 p.n.e.

Zobacz też
 dzielnik i cechy podzielności

Przypisy

Bibliografia

0152

152 (liczba)


本多 忠鵬(ほんだ ただゆき)は、三河西端藩の第2代(最後の)藩主。

生涯
安政4年(1857年)、大身旗本本多忠寛(後に西端藩の初代藩主)の長男として江戸で生まれる。慶応3年(1867年)5月20日、父が病気を理由に隠居したため、家督を継いで藩主となる。慶応4年(1868年)の戊辰戦争では新政府に与して尾張藩に属した。また、西端陣屋を改築している。

明治2年(1869年)6月、農兵を徴兵して洋式訓練を行なっている。直後の6月23日、版籍奉還により西端藩知事に任じられ、明治4年(1871年)7月14日の廃藩置県後は西端県知事に任じられるが、11月の新県合併で額田県と合併して愛知県に編入されたため、罷免されて東京へ移った。

明治17年(1884年)5月、宮中祗候に任じられる。同年7月、華族令に伴い子爵を授爵した。明治24年(1891年)9月、裁判所から家産分散の宣告を受ける。この頃の本多家は経済的に傾いていたと考えられる。

明治29年(1896年)3月24日、死去、享年40。

家族
父母
 本多忠寛(父)

子女
 本多辰男

譜代大名
幕末の大名
三河国の藩主
知藩事
日本の子爵
たたゆき
1858年生
1896年没

本多忠鵬


Kaliwatan sa alibangbang ang Homogyna pyrophora. Una ning gihulagway ni George Francis Hampson ni adtong 1919. Ang Homogyna pyrophora sakop sa kahenera nga Homogyna, ug kabanay nga Sesiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Homogyna

Homogyna pyrophora


Combretaceae je  porodica cvjetnica  iz  reda Mirtales, razred Magnoliopsida, divizija Tracheophyta. Imenovana  je po tipskom rodu Combretum.

Porodica ima oko 560 vrsta, od kojih je  oko 260 grmastih  penjačica tipskog roda.

Rodovi
Combretum  Loefl.
 Conocarpus L.
 Dansiea  Byrnes
 Getonia Roxb.
 Guiera  Adans. ex Juss.
 Laguncularia C.F.Gaertn.
 Lumnitzera Willd.
 Macropteranthes F.Muell. ex Benth.
Meiostemon Exell & Stace
 Strephonema Hook.f.
 Terminalia  L.
Prema Katalogu života, načinjen je slijedeći kladogram:

Reference

Vanjski linkovi

Mirtales

Combretaceae


Peter Williamson may refer to:

 Peter Williamson (memoirist) (1730–1799), aka "Indian Peter", Scottish memoirist who was part-showman, part-entrepreneur and inventor
 Peter Williamson (footballer) (born 1953), Australian rules footballer
 Peter J. Williamson (1823–1907), Dutch-American architect
 Pete Williamson (1946-1991), Canadian Olympic speed skater

Peter Williamson


Kaliwatan sa insekto ang Zeugmatothrips bispinosus. Una ning gihulagway ni Ian A. Hood ni adtong 1937. Ang Zeugmatothrips bispinosus sakop sa kahenera nga Zeugmatothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Peru

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Peru
Zeugmatothrips

Zeugmatothrips bispinosus


An Oxyprosopus fulgens in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Schmidt hadton 1922. An Oxyprosopus fulgens in nahilalakip ha genus nga Oxyprosopus, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Togo. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oxyprosopus

Oxyprosopus fulgens


Gliceraldehide 3-fosfat – poznat i kao trioza-fosfat ili 3-fosfogliceraldehid, a skraćeno kao G3P, GA3P, GADP, GAP, TP, GALP ili PGAL – je hemijski spoj koji se javlja kao međuproizvod u nekoliko centralnih metaboličkih puteva kod svih organizama.

Ako je u obliku fosfatnog estra 3-ugljičnog gliceraldehida ima hemijsku formulu: C3H7O6P.

CAS broj gliceraldehida 3-fosfata je 591-59-3, a D-gliceraldehd 3-fosfata (jednog od dva optička izomera ovog spoja i jednog od najčešćih kod živih organizama) je 591-57-1.

Nastanak

D-gliceraldehid 3-fosfat nastaje od slijedeća tri spoja, u povratnim reakcijama.

Frutkoza-1,6-bifosfat (F1,6BP) → β-D-fruktoza 1,6-bisfosfate+ + D-gliceraldehid 3-fosfat + dihidroksaceton fosfat, uz katalitsko djelovanje enzima fruktoza-bisfosat aldolza.

Fruktoza-1,6-bisfosfat (F1,6BP), kataliziran pomoću aldolaza.

Kompleksna enzimska reakcija odvija se u više koraka:
Glavni supstrat: fruktoza 1,6-bisfosfat;
2. Glavni supstrat: D-gliceraldehid 3-fosfat;
- Enzim: fruktoza-bisfosfat-aldolaza;
- Reverzni enzim: fruktoza-bisfosfat aldolaza;
- Smjer reakcije: naprijed/reverzibilna/reverzibilna = reverzibilna;
- KEGG spoj: C05378; KEGG enzim: 22.214.171.124; KEGG spoj: C00111; KEGG spoj: C00118.

Obilježavanje broja ugljikovih atoma ukazuje na sudbinu ugljika prema njihovom položaju u fruktoza 6-fosfatu.
Dihidroksiaceton fosfat (DHAP) je kataliziran enzimom trioza fosfat-izomeraza.
Dihidroksiaceton fosfat (DHAP), kataliziran je trioza fosfat-izomerazom.

Gliceraldehid 3-fosfat u glikolizi
Gliceraldehid 3-fosfat nalazi se u metaboličkom putu glikolize i proizvodi se fosforilacijom fruktoza 6-fosfata. Zatim se razlaže na dva jedinjenja: gliceraldehid 3-fosfat i dihidroksiaceton fosfat. Ovaj spoj je alosterni aktivator piruvat kinaze u različitim međudejstvima vezanja i alosterij na katalitičkom mjestu enzima.

Također pogledajte
Gliceraldehid

Reference

Vanjski linkovi

 D-Glyceraldehyde 3-phosphate and the reactions and pathways it participates in, from the KEGG PATHWAY Database
 Glyceraldehyde 3-phosphate and the reactions and pathways it participates in, from the KEGG PATHWAY Database

Fotosinteza
Organofosfati

Gliceraldehid 3-fosfat


Senhora do Porto là một đô thị thuộc bang Minas Gerais, Brasil. Đô thị này có diện tích 382,256 km², dân số năm 2007 là 3517 người, mật độ 8,9 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Minas Gerais

Senhora do Porto


Sigle
 Knowledge Based System – Sistema di Gestione della Conoscenza (Knowledge Management)
 Korean Broadcasting System – radiotelevisione pubblica della Corea del Sud
 Kyoto Broadcasting System – televisione privata giapponese

Codici
 KBS – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto civile di Bo (Sierra Leone)

Kbs


Star Trek: Elite Force II è un videogioco sparatutto in prima persona ambientato nell'universo fantascientifico di Star Trek, pubblicato per Microsoft Windows e MacOS da Activision nel 2003. Questo gioco rappresenta il sequel di Star Trek: Voyager Elite Force, pubblicato da Activision nel 2000 e riprende i personaggi protagonisti del primo episodio, spostandoli dall'ambientazione della serie televisiva Star Trek: Voyager a quella di Star Trek: The Next Generation.

Trama
Elite Force II inizia narrando come antefatto la storia del ritorno della nave stellare USS Voyager nel Quadrante Alfa attraverso i tunnel di transcurvatura Borg, la vicenda narrata negli ultimi due episodi della settima e ultima stagione di Star Trek: Voyager. La prima breve missione, che si configura come piccolo tutorial del gioco, vede l'Hazard Team guidato dal tenente Alex Munro in azione dentro una sfera Borg, che ha catturato la USS Voyager mentre tentava di attraversare il tunnel verso casa. Munro, che viene guidato dal giocatore, si trova dopo pochissimo di fronte ad un boss piuttosto coriaceo, ma tutto sommato semplice da battere; con la sconfitta del mostro e con l'arrivo sulla Terra dell'astronave si chiude la prima missione del gioco.

Rientrata sulla Terra dopo sette anni di permanenza nel Quadrante Delta, la Voyager viene commissariata e l'equipaggio redistribuito all'interno della Federazione. Con sommo rammarico dei suoi componenti l'Hazard Team viene smantellato; al suo comandante Munro viene assegnata una cattedra di tattica militare all'accademia, cosa che non gli permette di partecipare ad azioni sul campo per almeno due anni, fino a che il capitano dell'USS Enterprise NCC-1701-E, Jean-Luc Picard, non decide di ricreare l'Hazard Team, portando Munro e alcuni dei suoi vecchi compagni sulla nave ammiraglia della Flotta Stellare. Da questo momento inizia la vera storia, che ha per protagonisti, oltre a Picard e all'Hazard Team, due nuove popolazioni aliene, gli Attrexiani e gli Idryll, oltre ai Romulani e a una varietà di strani mostri che popolano le rovine Idryll: gli Exomorphs. La vicenda si snoda lungo dodici diverse missioni ambientate su stazioni spaziali aliene, pianeti ricchi di basi sotterranee infestate e siti militari, tra i corridori della USS Enterprise e della USS Dallas, definita nel gioco come "l'ultimo esemplare della sua classe" (è di classe Excelsior, come lo era l'Enterprise-B).
Durante la storia il protagonista può scegliere se avere una storia d'amore con un particolare membro della flotta o con una aliena.

Modalità di gioco
Come il primo episodio, Elite Force II basa la sua grafica sul motore di Quake III, questa volta però in una versione pesantemente modificata rispetto a quella originale. Questo motore grafico ha il suo punto di forza nella rappresentazione di grandi ambienti e permette inoltre una buona definizione dei lineamenti facciali dei personaggi.

Oltre alla storia principale, Elite Force II possiede una modalità multiplayer che può tenere fino a 32 giocatori in cui si possono disputare appassionanti scontri di deathmatch e catch the flag.

Nelle mappe della campagna principale ci sono zone segrete in cui si possono trovare rifornimenti, armi segrete e crediti che sono necessari per sbloccare mappe aggiuntive da giocare in single-player.

Personaggi principali
Flotta Stellare
 Lt. Alexander Munro
 Lt. Comm. Tuvok (temporaneamente distaccato sull'Enterprise)
 Capt. Jean-Luc Picard
 Ens. Korban (Hazard Team, Klingon, migliore allievo di Munro all'accademia)
 Ens. Telsia Murphy (Hazard Team)
 Ens. Chell (Hazard Team, Boliano)
 Ens. Austin Chang (Hazard Team)
 Ens. Julien Jurot (Hazard Team)
 Lt. Reginald Barclay

Altri
 Krindo (giovane comandante Idryll)
 Kleeya (ricercatrice e archeologa Idryll)
 Anziano capo Idryll

Ci sono poi vari Attrexiani e Romulani.

Collegamenti esterni

Videogiochi di Star Trek

Star Trek: Elite Force II


"I Can't Describe (The Way I Feel)" é uma canção da cantora estadunidense Jennifer Hudson, lançada mundialmente no dia 24 de setembro de 2013 como o primeiro single de seu terceiro álbum de estúdio JHUD (2014). A canção, que foi produzida pelo músico estadunidense Pharrell Williams, apresenta um verso do rapper estadunidense T. I.. Musicalmente, é uma balada de dança inspirada nas décadas de 1970 e 1980 que incorpora elementos da música de Chaka Khan e é uma reminiscência das canções de Evelyn King "I'm in Love" e "Love Come Down".

Videoclipe
O videoclipe de "I Can't Describe (The Way I Feel)", foi lançado em 23 de janeiro de 2014. O videoclipe foi dirigido por Anthony Mandler.

Gráficos

Singles de 2013
Canções de 2013
Vídeos musicais dirigidos por Anthony Mandler
Canções produzidas por Pharrell Williams
Canções gravadas por Jennifer Hudson

I Can't Describe (The Way I Feel)


Johanna Reichert (født 31. december 2001 i Korneuburg, Østrig) er en østrigsk håndboldspiller, der spiller for tyske Thüringer HC i Handball-Bundesliga Frauen og Østrigs kvindehåndboldlandshold, som venstre back.

Hun blev også udtaget til, landstræner Herbert Müllers udvalgte trup ved VM i kvindehåndbold 2021 i Spanien.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Østrig
Håndboldspillere fra Thüringer HC

Johanna Reichert


An Entomacrodus macrospilus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Springer hadton 1967. An Entomacrodus macrospilus in nahilalakip ha genus nga Entomacrodus, ngan familia nga Blenniidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Entomacrodus

Entomacrodus macrospilus


Bosna i Hercegovina:

 Šiljkovača (Velika Kladuša), naselje u općini Velika Kladuša

Hrvatska:

 Šiljkovača (Cetingrad), naselje u općini Cetingrad, Karlovačka županija

Šiljkovača


Slovenija:

 Tlake (Grosuplje), naselje u općini Grosuplje, regija Srednja Slovenija
 Tlake (Rogatec), naselje u općini Rogatec, regija Savinjska

Tlake


The Kotdwar Municipal Corporation is the civic body that governs the city of Kotdwar in Uttarakhand, India.

Structure
This corporation consists of 40 wards and is headed by a mayor who presides over a deputy mayor and 39 other corporators representing the wards. The mayor is elected directly through a first-past-the-post voting system and the deputy mayor is elected by the corporators from among their numbers.

List of mayors of the Kotdwar Municipal Corporation

References

Municipal corporations in Uttarakhand
Pauri Garhwal district
Year of establishment missing

Kotdwar Municipal Corporation


An Anomophysis ellioti in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Waterhouse hadton 1884. An Anomophysis ellioti in nahilalakip ha genus nga Anomophysis, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha:
 Laos.
 Nepal.

Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anomophysis

Anomophysis ellioti


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Oedaleus carvalhoi. Una ning gihulagway ni Bolívar, I. ni adtong 1889. Ang Oedaleus carvalhoi sakop sa kahenera nga Oedaleus, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Mozambique

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Galeriya sa hulagway

Insekto
Oedaleus
Insekto sa Mosambik

Oedaleus carvalhoi


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Pielomastax obtusidentata. Una ning gihulagway ni Zheng, Z. ni adtong 1997. Ang Pielomastax obtusidentata sakop sa kahenera nga Pielomastax, ug kabanay nga Episactidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Hubei Sheng

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Hubei Sheng
Pielomastax

Pielomastax obtusidentata


Campaspe is a rural locality in the Charters Towers Region, Queensland, Australia. In the , Campaspe had a population of 123 people.

There are two neighbourhoods in the north of the locality: Balfes Creek () and Powlathanga  ().

Geography
The Cape River flows south-east through a portion of the west of the locality before exiting, then returning to form part of the southern boundary. The Campaspe River flows south-east through the locality before joining the Cape on the southern boundary.

The Flinders Highway runs through the north of the locality, entering from the north-east (Basalt / Black Jack) and exiting to the north-west (Homestead).

The Gregory Highway enters the locality from the north-east (Seventy Mile) and then heads south through the locality, briefly passing through Seventy Mile, and then exiting to south-east (Llanarth). The two highways do not have a junction within Campaspe.

The Great Northern railway line runs mostly immediately south of and parallel to the Flinders Highway, with the following stations within the locality (from west to east):

 Thalanga railway station, now abandoned ()
 Mungunburra railway station ()
 Balfes Creek railway station ()
 Powlathanga railway station, now abandoned  ()

Campaspe has the following mountains (from north to south):

 Mount Bohle ()
 Mount Glengalder ()
 Mount Windsor ()
 Mount Trafalgar ()
 Mount Redan ()
 Three Sisters Hill ()
 Mount Raglan ()
 Mount Malakoff ()
 Mount Bellevue ()

History
The former railway station of Balfes Creek, on the Great Northern railway line, which was opened in 1884, was in the locality. A  crossing loop is located in the immediate vicinity.

In 1942 work started on the construction of an airfield at Balfes Creek for defence purposes. An earth strip running parallel to the road and railway was cleared and levelled, but defence priorities changed and it was never sealed.

In the , Campaspe had a population of 123 people.

In the , Campaspe had a population of 123 people.

Education
There are no schools in Campaspe. The nearest government primary schools are Homestead State School in neighbouring Homestead to the north-west and Charters Towers Central State School in Charters Towers City to the north-west. The nearest government secondary school is Charters Towers State High School, also in Charters Towers City. However, due to the size of the locality of Campaspe, only those living in the northern part of the locality would be able to access these schools on a daily basis. The southern parts of the locality would be too distant and the options would be distance education and boarding schools.

References

Charters Towers Region
Localities in Queensland

Campaspe, Queensland


Őrség Nationalpark () er en ungarsk nationalpark etableret i 2002 med et samlet areal på 440 km2.

Regionen har fået sit navn Őrség, som betyder  "vagtpost", fra magyarerne, som for at forsvare de vestlige porte byggede vagttårne tværs over landet. Landskabet er gennem århundreder blevet formet af landbrug på små områder, der har bevaret harmonien i forhold til naturen og mangfoldigheden.
Området omfatter en lang række Natura 2000-områder og Fuglebeskyttelsesområder.

Flora og fauna
I Őrség findes en række sjældne dyre- og plantearter, såsom den sjældne sort stork, tretået spætte og hvepsevåge, samt en række sjældne sommerfugle og guldsmede. Orkidéer er lige så almindelige som Angelica mens Iris og Ensian  er blevet sjældnere.

Kilder og henvisninger

 Őrségi Nemzeti Park på orseg.info

Nationalparker i Ungarn

Őrség Nationalpark


Kaliwatan sa lumot ang Lecanora subviridis. Una ning gihulagway ni De la Rosa ug María Inés Messuti. Ang Lecanora subviridis sakop sa kahenera nga Lecanora, ug kabanay nga Lecanoraceae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Abungawg-uhong
Abungawg-uhong sa Habagatang Amerika
Lecanora

Lecanora subviridis


Administratibo nga balangay ang Desa Jampang Kulon sa Indonesya. Nahimutang ni sa administratibo nga balangay sa Desa Jampang Kulon, lalawigan sa Jawa Barat, sa kasadpang bahin sa nasod,  km sa habagatan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.

Hapit nalukop sa kaumahan ang palibot sa Desa Jampang Kulon. Dunay mga  ka tawo kada kilometro kwadrado sa palibot sa Desa Jampang Kulon medyo hilabihan populasyon.  Ang klima habagat. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Septiyembre, sa  °C, ug ang kinabugnawan Enero, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Disyembre, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Septiyembre, sa  milimetro.

Ang mga gi basihan niini

Mga subdibisyon sa Jawa Barat

Desa Jampang Kulon


Donor elektrona je hemijski izvor koji donira elektrone drugim jedinjenjima. To je reducirajući agens koji se otpuštanjem elektrona oksidira.

Pregled
Tipski reducirajući agensi podliježu permanentnim hemijskim promenama, suglasno principima kovalentne ili ionske hemije. Rezultat tih promjena je kompletni i nepovratni transfer jednog ili više elektrona. U mnogim hemijskim reakcijama, međutim, moguć je frakcijski transfer elektronskog naboja na akceptor elektrona. Drugim riječima, elektron se ne prenosi potpuno već se javlja elektronska rezonanca između donora i akceptora. To vodi ka formiranju kompleksa prenos naelektrisanja u kojem reagirajuće komponente uglavnom zadržavaju svoj hemijski identitet.

Sposobnost doniranja elektrona davateljske molekule se mjeri njegovim potencijalom ionizacije – energija koja je potrebna za uklanjanje elektrona sa najviše okupirane molekulske orbitale.

Sveukupni energetski balans (ΔE), tj. stečena ili izgubljena energija, tokom transfera elektrona ddavatelja  na primatelja  je određena razlikom između akceptorskog elektronskog afiniteta (A) i ionizacionog potencijala (I):

U hemiji, klasa elektronskih donora koja donira par elektrona kojim se formira kovalentna veza sa elektron akceptorskim molekulom, poznata je kao Luisova baza. Ovaj fenomen je osnova hemije Luisovih kiselina i baza. Pokretačka snaga ponašanja elektronskih donatora i akceptora se zasniva na konceptu elektropozitivnosti (za donore) i elektronegativnosti (za akceptore) atomskih ili molekulskih entiteta.

Donori elektrona u biologiji
U biologiji, donacija elektrona se odvija tokom ćelijskog disanja, što dovodi do oslobađanja energije. Mikroorganizmi, kao što su bakterije, dobijaju energiju u procesima prenosa elektrona. Putem svojih ćelijskih mehanizama, mikroorganizam prikupljaju energiju za korištenje u životnim procesima. Konačni rezultat se ogleda u doniranju elektrona na njihove akceptore. Tokom ovog procesa (lanac transporta elektrona) elektroni donatora se oksidira, a  elektron akceptora se reducira. Naftni ugljikovodici, manje hlorirana otapala kao što su vinil hlorid, oksidiraju organske materije, a reducirana neorganska jedinjenja su svi spojevi koji mogu djelovati kaodonatori elektrona. Ove reakcije su od interesa, ne samo zato što omogućuju organizmima da dobiju energiju, već i zato što su uključeni u prirodnu biorazgradnju organskih zagađivača.

Također pogledajte
Elektron
Akceptor elektrona

Reference

Vanjski linkovi
http://toxics.usgs.gov/definitions/electron_donor.html

Elektrohemija

Donor elektrona


Tsedenjavyn Lkhamjav (12 September 1940 – 15 February 2019) was a Mongolian speed skater. She competed in two events at the 1964 Winter Olympics.

References

External links

1940 births
2019 deaths
Mongolian female speed skaters
Olympic speed skaters for Mongolia
Speed skaters at the 1964 Winter Olympics
People from Töv Province
20th-century Mongolian women
20th-century Mongolian people

Tsedenjavyn Lkhamjav


Frontier of the Stars er en amerikansk stumfilm fra 1921 af Charles Maigne.

Medvirkende
Thomas Meighan som Buck Leslie
Faire Binney som Hilda Shea
Alphonse Ethier som Phil Hoyt
Edward Ellis som Gregory
Gus Weinberg som Ganz
Florence Johns som Mary Hoyt

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1921
Dramafilm fra USA

Frontier of the Stars


An Amazona kawalli in uska species han Aves nga ginhulagway ni Rolf Grantsau ngan Camargo hadton 1989. An Amazona kawalli in nahilalakip ha genus nga Amazona, ngan familia nga Psittacidae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Amazona

Amazona kawalli


Ford Romania (tidligere Automobile Craiova) er en rumænsk bilproducent, der drives af Ford of Europe, og er lokaliseret i Craiova. Ford overtog i 2008 selskabet Automobile Craiova fra den rumænske stat og ændrede herefter navnet til det nuværende.

I 2019 producerede de 6.200 ansatte på bilfabrikken 140.884 biler.

Referencer

Virksomheder fra Rumænien

Ford Romania


Vinji Vrh () je naseljeno mjesto u sastavu općine Šmartno pri Litiji, regija Srednja Slovenija, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Litija.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Vinji Vrh je imao 16 stanovnika.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u regiji Srednja Slovenija

Vinji Vrh (Šmartno pri Litiji)


Curtici (ungarsk: Kürtös, tysk: Kurtitsch) er en by i distriktet Arad , i det vestlige Rumænien. Byen ligger 17 km fra distriktshovedstaden, Arad, i den vestlige del af distriktet. Den er det vigtigste jernbaneknudepunkt i den vestlige del af Rumænien. Dens administrative område strækker sig over et 7.970 hektar område, på Sântana Plateau, et plateau, der i byens område er kendetegnet ved de sandbakker, der er dannet af de gamle grene af floden Mureș.

Curtici er en grænseby mellem Ungarn og Rumænien, på den rumænske side. Det er en særlig vigtig jernbanegrænseovergang, da det er den vigtigste overgang mellem togene fra Ungarn og Rumænien, især mellem Budapest og Bukarest. Byen administrerede landsbyen Dorobanți indtil 2004, hvor den blev udskilt til en separat kommune. Byen grænser op til Ungarn og kommunerne Macea mod nord, Zimandu Nou mod øst, Șofronea mod syd og Dorobanți mod vest.
Byen har  indbyggere.

Byens ungarske navn betyder "trompetist", og de tyske og rumænske navne er afledt af dette. Det første skriftlige vidnesbyrd om byen Curtici går tilbage til det 16. århundrede, nærmere bestemt til 1519. I 1920 blev den en del af Rumænien. Den fik byrettigheder i 1968.

Kilder og henvisninger

Byer i distriktet Arad

Curtici


Ain Zarit là một đô thị thuộc tỉnh Tiaret, Algérie. Dân số thời điểm năm 2002 là 7.673 người.

Tham khảo

Xem thêm

Đô thị của Algérie
Sơ khai Algérie
Khu dân cư ở tỉnh Tiaret

Aïn Zarit


Lettiskt (lettiskt: latviešu valoda) er allment mál í Lettlandi.

Baltisk mál

Lettiskt mál


Cẩm Phú là một phường thuộc thành phố Cẩm Phả, tỉnh Quảng Ninh,

Phường Cẩm Phú nằm ở phía Đông Nam thành phố Cẩm Phả. Phường được thành lập từ năm 1981 theo Quyết định số 63-HĐBT ngày 10 tháng 9 năm 1981 của Hội đồng Bộ trưởng "Về việc phân vạch địa giới một số xã, phường và thị trấn thuộc tỉnh Quảng Ninh". Phường Cẩm Phú nằm ở phía Đông Nam thành phố Cẩm Phả, có diện tích tự nhiên là 9,7km2. Tổng dân số trên địa bàn phường trên 17 nghìn nhân khẩu với hơn 4.400 hộ dân. Phường có 13 khu phố tương ứng với 114 tổ nhân dân, 05 trường học và 01 chợ, 01 hợp tác xã nông nghiệp và gần 40 cơ quan, đơn vị, doanh nghiệp đóng trên địa bàn phường trong đó số cán bộ, công nhân viên ngành than chiếm 80% dân số, còn lại là hợp tác xã, dịch vụ và các ngành nghề khác. Hiện nay phường Cẩm Phú có 13/13 khu phố đạt đanh hiệu "Khu phố văn hóa", phường đạt danh hiệu "Phường văn hóa".

Chú thích

Tham khảo

Cẩm Phú (phường)


Bibhashwori Rai, także Bivaswari Rai (ur. 25 marca 1970) – nepalska strzelczyni, olimpijka z Atlanty.

Wystąpiła w jednej konkurencji na igrzyskach olimpijskich w Atlancie (1996). Zajęła ostatnie 49. miejsce w strzelaniu z karabinu pneumatycznego z 10 metrów (zdobywając 359 punktów).

Zajęła 35. pozycję w Igrzyskach Azjatyckich 2002, również w karabinie pneumatycznym.

Zdobyła srebrny medal drużynowo na Igrzyskach Południowej Azji 1991 w Kolombo.

Przypisy

Bibliografia

Nepalscy olimpijczycy
Nepalscy strzelcy
Uczestnicy Letnich Igrzysk Olimpijskich 1996
Urodzeni w 1970

Bibhashwori Rai


Paramunna typica là một loài chân đều trong họ Paramunnidae. Loài này được Tattersall miêu tả khoa học năm 1905.

Chú thích

Tham khảo

Paramunna

Paramunna typica


Kaliwatan sa muragkarpa ang Balitora meridionalis. Una ning gihulagway ni Maurice Kottelat ni adtong 1988. Ang Balitora meridionalis sakop sa kahenera nga Balitora, ug kabanay nga Balitoridae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa kapos sa datos.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Asya
 Pangmasang Republika sa Tsina

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Muragkarpa
Muragkarpa sa Asya
Muragkarpa sa Pangmasang Republika sa Tsina
Balitora

Balitora meridionalis


Seneca – miasto w Stanach Zjednoczonych, w stanie Wisconsin, w hrabstwie Green Lake.

Miasta w stanie Wisconsin

Seneca (hrabstwo Green Lake)


Jörg Puttlitz (født 25. august 1952 i Hagen, Vesttyskland) er en tysk tidligere roer og tredobbelt verdensmester.

Pullitz vandt (sammen med brødrene Guido og Volker Grabow samt Norbert Keßlau) bronze for Vesttyskland ved OL 1988 i Seoul i disciplinen firer uden styrmand. Tredjepladsen blev sikret i en finale, hvor Østtyskland vandt guld, mens USA tog sølvmedaljerne. Han var med i samme disciplin ved OL 1984 i Los Angeles, hvor vesttyskerne sluttede på fjerdepladsen.

Puttlitz vandt desuden to VM-guldmedaljer i firer uden styrmand, i henholdsvis 1983 og 1985, samt en guldmedalje i otter ved VM i 1989.

OL-medaljer
 1988:  Bronze i firer uden styrmand

Referencer

Eksterne henvisninger

Roere fra Tyskland
Personer fra Hagen

Jörg Puttlitz


Fully é uma comuna suíça situada no distrito de Martigny, cantão de Valais.

Ligações externas
 Fully (Wikipédia francesa)

Fully (Valais)

Fully


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Hyboella strictvertex. Una ning gihulagway ni Liang, G. ni adtong 2002. Ang Hyboella strictvertex sakop sa kahenera nga Hyboella, ug kabanay nga Tetrigidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Hainan Sheng

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Hainan Sheng
Hyboella

Hyboella strictvertex


Kaliwatan sa insekto ang Bactrothrips pictipes. Una ning gihulagway ni Haga ug Shûji Okajima ni adtong 1989. Ang Bactrothrips pictipes sakop sa kahenera nga Bactrothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Hapon
 Republika sa Tsina

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Hapon
Insekto sa Republika sa Tsina
Bactrothrips

Bactrothrips pictipes


Kaliwatan sa karpa ang Devario assamensis. Una ning gihulagway ni Barman ni adtong 1984. Ang Devario assamensis sakop sa kahenera nga Devario, ug kabanay nga karpa. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa madutlan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Assam (estado)
 Indya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Assam (estado)
Devario
Karpa sa Indiya

Devario assamensis


Arbejdsløs i aktion er en dansk dokumentarfilm fra 1978.

Handling
Om typografstrejken på BT i 1977 og dens udvikling.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1978

Arbejdsløs i aktion


Postnumrini í Føroyum eru:

Kort

Keldur

Slóðir úteftir

 Posta.fo (Posta)
 Sí eisini heimasíðuna hjá Umhvørvisstovuni

Postur

Postnummur í Føroyum


Super Meat Boy Forever é um videojogo, desenvolvido pela Team Meat para Nintendo Switch, PlayStation 4, Xbox One, iOS, Android e Windows. Originalmente planeado como versão de telemóvel de Super Meat Boy, Super Meat Boy Forever foi gradualmente desenvolvida como uma verdadeira sequela, com um novo esquema de controlos e um gerado aleatoriamente níveis.

Jogabilidade
Super Meat Boy Forever traz de volta a jogabilidade desafiadora do jogo original, bem como o principal vilão Dr. Fetus. Nugget filha de Meat Boy e Bandage Girl foi raptada pelo Dr. Fetus e o casal deve trabalhar em conjunto para resgatá-la. Ambos os personagens podem chutar/socar os seus inimigos e devem evitar obstáculos mortais para encontrar Nugget. O esquema de controle utiliza apenas dois botões. Os níveis são gerados aleatoriamente com base no nível de habilidade do jogador.

Jogos para Android
Jogos eletrônicos independentes
Jogos para Linux
Jogos eletrônicos da Microsoft
Jogos para Nintendo Switch
Jogos eletrônicos de plataforma
Jogos para PlayStation 4
Jogos para PlayStation Network
Jogos eletrônicos desenvolvidos nos Estados Unidos
Jogos para Windows
Jogos para Xbox One
Jogos eletrônicos de humor negro

Super Meat Boy Forever


Dirk Schreyer (født 28. juli 1944 i Lauenburg) er en tysk tidligere roer, olympisk guldvinder og dobbelt europamester.

Schreyer stillede op for Ratzeburger RC og var med i den vesttyske otter i midten af 1960'erne, hvor de var meget dominerende i verdenstoppen. Således var han med til at vinde EM-guld i 1965 og 1967 samt verdensmester i 1966.

Vesttyskerne med Schreyer var derfor blandt favoritterne ved OL 1968 i Mexico City. De vandt da også deres indledende heat ganske sikkert, og i finalen var de igen hurtigst, da de vandt med næsten et sekund foran nummer to, Australien, og Sovjetunionen var yderligere godt et sekund efter på tredjepladsen. De vesttyske guldvindere var foruden Schreyer Horst Meyer, Wolfgang Hottenrott, Rüdiger Henning, Egbert Hirschfelder, Lutz Ulbricht, Jörg Siebert, Roland Böse (i finalen erstattet af Niko Ott) og styrmand Gunther Tiersch. For guldmedaljen blev otteren udnævnt som årets vesttyske hold, og de bar OL-flaget ind under åbningsceremonien ved OL 1972 i München.

Efter afslutningen af sin aktive karriere blev forsikringsagent og havde sit eget agentur.

OL-medaljer
 1968:  Guld i otter

Referencer

Eksterne henvisninger

Roere fra Tyskland
Deltagere for Vesttyskland ved sommer-OL 1968
Olympiske mestre fra Vesttyskland

Dirk Schreyer


Elmhurst 1925 (officially Elmhurst Milked, LLC) is a plant-based food and beverage company located in Elma, New York.  The company manufactures and sells non-dairy, plant-based milks made from nuts, grains, and seeds. The first four nutmilks – almond, cashew, hazelnut, and walnut – debuted at Natural Products Expo West in March 2017. A number of additional products have launched since, including their line of unsweetened plant milks made with only two or three ingredients, award winning barista editions, dairy-free creamers, and single serve ready-to-drink options.

History
Elmhurst was founded in Queens, New York, in 1925. Current owner Henry Schwartz's father and uncle started the company, which became Elmhurst Dairy, in their father's milk house in the Elmhurst neighborhood. The Schwartz brothers moved to the Jamaica neighborhood in the 1930s. Here they linked with their brother-in-law, who had a farm of 200 cows in Middle Village, and set up a manufacturing plant.

The Jamaica site housed Elmhurst Dairy until its closure in 2016. Schwartz cited ongoing losses, stating that the family had kept the plant open "long past the years that it was economically viable." It was the last remaining fluid milk plant in New York City.

Elmhurst Dairy rebranded itself as Elmhurst 1925, and switched its focus from dairy to plant-based milks. It moved its manufacturing operation to a new 30,000 square foot plant, adjacent to sister company Steuben Foods, in 2017. A line of nutmilks launched in March 2017.

Products
Elmhurst 1925 currently offers a wide range of products and continues to add to this portfolio regularly. Milked Almonds, Cashews, Walnuts, and Hazelnuts were originally introduced at Natural Products Expo West in March 2017. A number of additional Elmhurst Milked products were shown at Natural Products Expo East in September 2017: Milked Oats, Brown Rice, Peanuts, and Peanuts with Chocolate; and unsweetened versions of Milked Almonds and Hazelnuts. These launched in January 2018. Elmhurst Milked Peanuts is the only packaged peanut-based milk on the market.

All products are packaged in 32 fluid ounce (946 mL) multi-serve cartons, and sold in both retail stores nationally as well as being available directly through their e-commerce site in the contiguous US. Elmhurst's product line is vegan, lactose-free, kosher, and non-GMO certified.

Process - HydroRelease
Elmhurst uses a proprietary process, which it calls the HydroRelease method. Dr. Cheryl Mitchell developed the process over five years, at a California research facility purchased in 2001. Previously, she had developed Rice Dream for Imagine Foods. In 2015, Mitchell partnered with Elmhurst and Steuben Foods owner Henry Schwartz to bring the technology to market on a large scale. This led to the opening of Elmhurst's cold-milling plant in Elma, New York, in 2017.

According to Mitchell, "milking" begins with nuts, grains, and seeds, rather than a formulation to which these ingredients are added later. The process separates the source ingredient into its individual components, which include protein, fat, fiber, and micronutrients. These components are then put back together, forming a milk-like liquid which retains the nutritional profile of the original nut, grain, or seed. No gums, stabilizers, or emulsifiers are used. Because the ingredients are separated, fiber may be left-out when the ingredients are recombined and sold for other uses, such as making pasta.

Schwartz claims that Elmhurst's milked nuts products contain up to four times the nuts of other nutmilk brands.

Certification and verification
 Elmhurst Milked Oats bears the 100% Whole Grain Stamp. Granted by the Oldways Whole Grains Council, the stamp verifies that 100% of the grain in the product is whole grain, and there are at least 16 grams whole grain per serving. Elmhurst Milked Oats is labeled as having 20 grams whole grain per serving.
 All Elmhurst products are kosher-certified, with classification as pareve, by the Orthodox Union.
 All Elmhurst products are certified Non-GMO by the Non-GMO Project.
 All Elmhurst cartons bear the Forest Stewardship Council trademark.
 All Elmhurst cartons bear a recycle symbol linked to the Carton Council. The Carton Council was formed in 2009 by SIG Combibloc, which supplies Elmhurst Milked packaging, and three other leading paperboard carton manufacturers.

Awards and recognition
 VegNews, in its 2017 Veggie Awards, recognized Elmhurst 1925 as Company of the Year.
 VegWorld Magazine named Elmhurst 1925 Best in Show among vegan milks at Natural Products Expo East 2017.
 Elmhurst 1925 won New Hope Network's Natural Products Expo East 2017 NEXTY Award for Best New Beverage.
 Clean Eating Magazine awarded Elmhurst 1925 the 2019 Clean Choice Award.
 VegNews awarded Elmhurst 1925 Best New Vegan Product at New Hope Network's Natural Products Expo West 2019.
 Clean Eating Magazine awarded Elmhurst 1925 the 2020 Clean Choice Award.
 The National Restaurant Show awarded Elmhurst 1925 the 2020 FABI Award for their Barista Editions.

References

External links
Company website

Plant milk
Milk substitutes

Elmhurst 1925


Kaliwatan sa alibangbang ang Bembecia barbara. Una ning gihulagway ni Max Bartel ni adtong 1912. Ang Bembecia barbara sakop sa kahenera nga Bembecia, ug kabanay nga Sesiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Bembecia

Bembecia barbara


Bungtod ang Bukit Tegeh sa Indonesya. Nahimutang ni sa lalawigan sa Provinsi Bali, sa habagatan-kasadpang bahin sa nasod,  km sa sidlakan sa Jakarta ang ulohan sa nasod.  metros ibabaw sa dagat kahaboga ang nahimutangan sa Bukit Tegeh, o  ka metros sa ibabaw sa naglibot nga tereyn. Mga  ka kilometro ang gilapdon sa tiilan niini. Ang Bukit Tegeh nahimutang sa pulo sa Nusa Penida.

Ang yuta palibot sa Bukit Tegeh patag sa amihang-kasadpan, apan sa habagatang-sidlakan nga kini mao ang kabungtoran. Sa amihanan, dagat ang pinakaduol sa Bukit Tegeh. Ang kinahabogang dapit sa palibot dunay gihabogon nga  ka metro ug  km sa habagatan sa Bukit Tegeh. Dunay mga  ka tawo kada kilometro kwadrado sa palibot sa Bukit Tegeh medyo hilabihan populasyon.. Sa rehiyon palibot sa Bukit Tegeh, mga lawis, ug mga luuk talagsaon komon.

Hapit nalukop sa kaumahan ang palibot sa Bukit Tegeh.  Ang klima nga savanna. Ang kasarangang giiniton  °C.  Ang kinainitan nga bulan Oktubre, sa  °C, ug ang kinabugnawan Enero, sa  °C. Ang kasarangang pag-ulan  milimetro matag tuig. Ang kinabasaan nga bulan Enero, sa  milimetro nga ulan, ug ang kinaugahan Agosto, sa  milimetro.

Saysay

Ang mga gi basihan niini

Mga bungtod sa Provinsi Bali
Mga bungtod sa Indonesya nga mas taas kay sa 200 metros ibabaw sa dagat nga lebel

Bukit Tegeh


Tamara Pieńko (ur. 20 sierpnia 1977 we Wrocławiu) – polska artystka, fotografka, portrecistka, z tytułem licencjata fotograficznego Instytutu Fotografii Kreatywnej w Krakowie, magister ekonomii. Członkini Stowarzyszenia Autorów ZAiKS. Wydawczyni i założycielka Fundacji S he for Art, wspierającej działalność artystyczną oraz edukacyjną.

Twórczość
W 2006 roku uzyskała tytuł licencjata fotograficznego Instytutu Fotografii Kreatywnej w Krakowie. Autorka projektów fotograficznych o charakterze społecznym i edukacyjnym – (m.in.) "Droga do szczęścia" (pokłosie współpracy z radiem Chilli Zet), "Matka i córka", "Morsy", "Portrety", "Szczęśliwi". Prace artystki to ekspozycja tematów dotykających egzystencji w jej prawdziwym, ludzkim wymiarze. W ostatnich latach stworzyła projekty autorskie takie jak cykl fotografii "Kolekcjonerzy", który pokazuje ludzi z pasją oraz "Rodzina" – to historia młodego małżeństwa żyjącego poza miastem. "Wdzięczność" to ostatni zrealizowany projekt artystki, w którym fotografia odegrała funkcję swoistego narzędzia do eksploracji emocji związanych z doświadczeniem i konfrontacją  z nagością. Projekt "Wdzięczność" jest owocem współpracy z dr Alicją Długołęcką. "Iberia" to materiał zrealizowany w Hiszpanii a motywacją do powstania tego cyklu była niedokończona książka polskiego podróżnika Olgierda Budrewicza.

Portrecistka wielu polskich osobistości w tym ze świata kultury i sztuki – filmowych i teatralnych,  muzyki, sportu i sceny politycznej. Jej prace były prezentowane w najpopularniejszych magazynach na polskim rynku czasopism (m.in.) "Press", "Twój Styl", "Newsweek", "Wysokie Obcasy", "Wysokie Obcasy Eksta", "Logo", "Pani", "Uroda i życie", "Gala", "Aktywni", "Kikimora". Jest fotografem komercyjnym, pracującym dla agencji reklamowych w kraju i zagranicą. Inicjatorka warsztatów propagujących wiedzę z dziedziny fotografii. Współautorka psychoedukacyjnych zajęć warsztatowych dla kobiet, których motywem przewodnim jest odkrywanie wdzięczności do własnego ciała. Warsztaty kobiet są inspirowane projektem o tym samym tytule "Wdzięczność". Jej fotografie były prezentowane w formie wystaw autorskich.

W 2018 roku pojawiła się pierwsza publikacja książkowa artystki pt. "Wdzięczność", której współautorką jest Alicja Długołęcka. Publikacja została wyróżniona Nagrodą Honorową w konkursie PTWK Najpiękniejsza Książka Roku 2018.

Publikacje (książki)
 "Wdzięczność" Fotografie 2017–2018 (red. Bożena Pierga, przełożył Janusz Ochab, wydawca Drukarnia Akapit na zlecenie Fundacja S he 2018, )
 "VII Symfonia. Dźwięki miłości", album 2022 (red. Bożena Pierga, przełożył Janusz Ochab, wydawca Fundacja S he for Art  2022, )

Przypisy

Linki zewnętrzne

 2017.09.16 – Pełnoletni Satyrblues

Polscy fotografowie współcześni
Ludzie urodzeni we Wrocławiu
Urodzeni w 1977

Tamara Pieńko


O Circuito Brasileiro de Voleibol de Praia - Challenger de 2014, também chamado de Circuito Banco do Brasil de Vôlei de Praia Challenger, foi a terceira edição da competição nacional de Vôlei de Praia Challenger na variante feminina iniciado em 24 de abril de 2014.

Resultados

Circuito Challenger

Ranking final

Ligações externas

Competições de voleibol de praia do Brasil
Esporte no Brasil em 2014
2014 no voleibol de praia

Circuito Brasileiro de Voleibol de Praia Feminino - Challenger de 2014


Kabanay sa mga kasili ang Heterenchelyidae. Ang Heterenchelyidae sakop sa kahanay nga Anguilliformes, kahutong nga isdangtunay, ka-ulo nga maybukobuko, ug kaginharian nga mananap. Ang kabanay nga Heterenchelyidae pagsakop 8 kaliwatan, segun Catalogue of Life.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Galeriya sa hulagway

Isdangtunay
Heterenchelyidae

Heterenchelyidae


Kaliwatan sa insekto ang Furnariphilus pagei. Una ning gihulagway ni Price, R. D. ug Clayton ni adtong 1995. Ang Furnariphilus pagei sakop sa kahenera nga Furnariphilus, ug kabanay nga Philopteridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Furnariphilus

Furnariphilus pagei


Corydalus territans là một loài côn trùng trong họ Corydalidae thuộc bộ Megaloptera. Loài này được Needham miêu tả năm 1909.

Chú thích

Tham khảo

Corydalus

Corydalus territans


Erik Jørgensen (født 10. december 1929 i København, død 19. juni 2019) var en dansk autodidakt billed-kunstner. Hans værker består især af malerier (olie og senere akryl på lærred), men han har også lavet en række serigrafiske tryk, relieffer og enkelte stenfigurer.
Erik Jørgensen koncentrerede sig tidligt om det konkret-abstrakte formsprog, præget af geometriske former, hvis vinkler og cirkler fremstår med en stramhed, der kontrasterer til farveholdningen, der hyppigt domineres af okker og rosa nuancer, men ofte brydes af stærkere primærfarver.
I 1962 var han medstifter af kunstnersammenslutningen Pro.
Han debuterede i 1959 på Kunstnernes Efterårsudstilling og i 2009 viste han med udstillingen i Den Gule Villa på Frederiksberg et udvalg af sine værker fra de forløbne 50 år.
I 2017 donerede han sit lager af godt 600 malerier til Rigshospitalet.

Studier
 Studieophold i London og Istanbul

Øvrige aktiviteter
 Censor: Kunstnernes Sommerudstilling 1962; Kunstnernes Efterårsudstilling 1964-65; Charlottenborg Forårsudstilling 1970.
 Medlem af komiteen for udstillinger i udlandet 1965-70
 Lærer i tegning og maling, AOF Vestegnen

Separatudstillinger

 Galleri M., København 1962
 Københavns Kunst Galleri 1964 (s.m. Ebbe Dyre Jarner)
 Kunstnernes egen Kunsthandel, København 1971, 1976
 Galleri Smedegade 2, Tønder 1972
 Atelierudstilling Søndre Fasanvej 36, Frederiksberg 1977-78, 1983, 1985
 Anthropos Gallery, London 1978
 Albertslund Rådhus 1987
 Garagen, København 1989
 Gal. Concorde, København. 1993 (s.m. Rudi Olsen. Poul Reimer og Preben Reinicke)
 Frederiksberg Tekniske skole 1990, 1999
 Den gule villa, Frederiksberg 2009
 Herudover udstillet i forskellige kunstforeninger, på biblioteker, institutioner, virksomheder mv.

Gruppeudstillinger

 Kunstnernes Efterårsudstilling 1959-60. 1962-63;
 Kunstnernes Påskeudstilling, København 1961-62, 1968-69:
 Kunstnernes Sommerudstilling, København. 1961;
 Købestævnet, Fredericia 1961;
 Charlottenborg Forårsudstilling 1962-69, 1972, 1974;
 Kunstnersammenslutningen Pro 1962-63;
 Niks Malergård. Søster-Svenstrup 1962-69;
 Charlottenborg Efterårsudstilling. 1967, 1973;
 Kunstnersammenslutningen Den Flexible 1974;
 Unge kunstnere, Nikolaj, København. 1966;
 Galeria Współczesna, Warszawa 1969;
 Poex, København, 1970
 Kunsten i hverdagen, Nordjyllands Kunstmuseum, 1975;
 Kontraster, Nikolaj, København. 1981;
 Kunstnere for fred, Charlottenborg, København 1983;
 De nordiske dage, Kotka, Finland. 1986.;
 Kunstnersammenslutningen "Maj 93", København, 2011 og 2015

Bl.a. solgt til

 Ny Carlsbergfondet
 Statens Kunstfond
 En serie malerier (1970, LO-skolen, Helsingør)
 Malerier (Agfa Gevaert, Glostrup)
 Uden Titel (1991, Dyrtidsfondens direktørkontor)
 En serie malerier (1992, Lejerbos kontorer, Kisumparken, Brøndby)
 En serie malerier (1997, Arbejdsløshedskassernes Samvirke, København)

Eksterne henvisninger

  Erik Jørgensen hjemmeside

Malere fra Danmark

Erik Jørgensen (kunstmaler)


Lieksa è una città finlandese di  abitanti, situata nella regione della Carelia Settentrionale.

Il conte Per Brahe fondò la città con il nome di Brahea nel 1653, ma questa non sopravvisse a lungo. L'attuale comune di Lieksa fu fondato nel 1936 ed è divenuto una città nel 1972.

La moderna chiesa di Lieksa, nota anche come "chiesa del lago Pielinen", è stata costruita nel 1982 in sostituzione del vecchio edificio di legno andato distrutto da un incendio nella notte di Capodanno del 1979; solo il campanile della chiesa è sopravvissuto all'incendio. Inoltre, all'interno dell'area naturale di Paateri è presente l'omonima chiesa di legno, costruita nel 1991.

L'ultima settimana di luglio si tiene il Lieksa Brass Week, un concerto che richiama un buon numero di musicisti internazionali.

Il borgo rurale di Vuonislahti è famoso per il monumento ai caduti in guerra, nel punto dove nel 1808 i soldati finlandesi riuscirono a fermare le truppe russe.

A una trentina di chilometri circa dalla città sorge il parco naturalistico Ruunaa.

Nel 2007 è stato girato un film intitolato Lieksa! scritto e diretto dal regista finlandese Markku Pölönen. Nella colonna sonora del è presente la canzone While Your Lips Are Still Red scritta da Tuomas Holopainen e Marco Hietala della band Nightwish, contenuta nel singolo Amaranth (uscito il 22 agosto 2007 e nel sesto album della band Dark Passion Play.

Nel territorio comunale si trova il lago Änäkäinen con l'omonima riserva di pesca, l'area fu teatro di intensi scontri durante la Guerra d'inverno.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Lieksa


Libelloides hispanicus là một loài côn trùng trong họ Ascalaphidae thuộc bộ Neuroptera. Loài này được Rambur miêu tả năm 1842.

Chú thích

Tham khảo

Libelloides

Libelloides hispanicus


Debora B. Pignatelli (born October 25, 1947) is an American politician. A Democrat, she is the former New Hampshire Executive Council member for District Five.

Pignatelli was born in Hoboken, New Jersey and lives in Nashua, New Hampshire. She received her bachelor's degree from the University of Denver. She also went to Northeastern University. Pignatelli worked for the Nashua Public Housing Authority as director of tenant services and as Executive Director for the Nashua Girl's Club. Pignatelli served in the New Hampshire House of Representatives from 1986 to 1992. She then served in the New Hampshire Senate from 1992 to 2002. Pignatelli served in the New Hampshire Executive Council from 2004 to 2010 and from 2012 to 2014.

Electoral history
2020 NH executive council election district 5

(R) Dave Wheeler 50.5%

(D) Deborah Pignatelli 49.5%

2018 NH executive council election district 5

(D) Deborah Pignatelli 50.5%

(R) Dave Wheeler 46.5%

(L) Brian Chabot 2.9%

Notes

1957 births
Living people
Members of the Executive Council of New Hampshire
Democratic Party members of the New Hampshire House of Representatives
Democratic Party New Hampshire state senators
Northeastern University alumni
Politicians from Hoboken, New Jersey
Politicians from Nashua, New Hampshire
University of Denver alumni
Women state legislators in New Hampshire
21st-century American women

Debora Pignatelli


An Sophista aristoteles in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni John Obadiah Westwood hadton 1852. An Sophista aristoteles in nahilalakip ha genus nga Sophista, ngan familia nga Hesperiidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sophista

Sophista aristoteles


"All His Angels" is the fifteenth episode of the fourth season of History's historical drama television series Vikings, and the 44th episode of the series overall. Directed by Ciarán Donnelly and written by Michael Hirst, it aired on December 28, 2016.

The episode stars Travis Fimmel, Katheryn Winnick, John Kavanagh, Moe Dunford, Alex Høgh, David Lindström, Jordan Patrick Smith, and Linus Roache. Clive Standen, Gustaf Skarsgård, Alexander Ludwig, and Alyssa Sutherland also appear in archive footage.

It received wide critical acclaim, particularly for Fimmel's performance, and it was nominated for a Primetime Emmy Award for Outstanding Makeup for a Single-Camera Series (Non-Prosthetic) at the 69th Primetime Creative Arts Emmy Awards.

Plot

Ecbert (Linus Roache) visits Ragnar (Travis Fimmel) in his cell to inform him that he has arranged a ship to take his son Ivar (Alex Høgh) home later that day. Ragnar tells him that he wishes to speak to Ivar alone and Ecbert sends his guards to fetch him. Ragnar tells him that he will be handed over to King Aelle (Ivan Kaye), who will kill him. Ivar promises that he and his brothers will avenge their father's death, but Ragnar tells him that they must take revenge on Ecbert.

In Ecbert's bedroom, he and Princess Judith (Jennie Jacques) confess their love for each other. Ecbert admits that he deeply regrets committing his friend Ragnar to death. Judith says he has no choice, but Ecbert wonders if that is true and compares himself to Pontius Pilate. In the courtyard, Ragnar gives Athelstan's (George Blagden) cross to his son Alfred and tells Ecbert that in the end, Athelstan chose Christ. Ragnar is then caged on a carriage and taken away. Later that night, Ecbert takes Athelstan's priest clothes, and leaves court.

On the road, Ragnar converses with the blind driver, who says that he can "see" him, which reminds Ragnar of the Seer's (John Kavanagh) prophecy that "you will die on the day the blind man sees you". Realizing that he defied the prophecy, as he will be put to death no earlier than the day , Ragnar now sees the Seer in the driver's place, and tells him that it was  who guided his fate and not the gods, and that the Seer's prophecies are dangerous. The Seer admits that he has only ever groped for meaning and that he may have been wrong. Ecbert follows behind the contingent, disguised as a priest.

Ragnar arrives in Northumbria and is tortured by Aelle for days. He refuses to beg for mercy or repent his actions, remembering the happiness of his earlier years. Eventually, Aelle prepares a pit of snakes and gives Ragnar a final chance to repent his sins. Ragnar boldly recites a boastful poem about looking forward to Valhalla and the future triumphs of his sons. He is promptly dropped into the pit and killed by the snakes. Ecbert observes the execution, seemingly relieved by Ragnar's unbroken spirit.

In Kattegat, Ivar returns to discover that his mother, Aslaug, was killed by Lagertha. Across the fjord, a longship carrying a black cloaked figure (André Eriksen), missing his right eye, approaches.

Production

"All His Angels" is the fifteenth episode of the fourth season, directed by Ciarán Donnelly and written by showrunner Michael Hirst. It is the 44th episode overall.

Writing
Hirst told IGN he had always intended to kill off Ragnar at some point, with the original plan being the departure of Fimmel's character in the first-season finale.

Hirst and Fimmel recalled having an argument about the delivery of Ragnar's last speech. Fimmel initially felt uneasy about it, but he was convinced of its importance and impact on Ragnar's sons: "me and Michael spoke about how the kids will find out what he said. It's all for them, he doesn't believe it".

Filming
Principal photography for the episode took place at Ashford Studios and on location in Ireland in mid-winter 2015–2016. Regarding Ragnar's final scene, Michael Hirst told Entertainment Weekly "it was shot in the deepest winter, in the harshest conditions, with Travis absolutely suspended in this cage, above a muddy field, in torrential freezing rain."

Music

The musical score of "All His Angels" was composed by Trevor Morris. Additionally, Norwegian musician Einar Selvik, who had been working with Morris on the music of Vikings since season two, provided the ancient Norse instruments and vocals. The soundtrack album for season four features two original tracks from the episode: "Dreams of the Past" and "Death of a Legend", the latter featuring Selvik's vocals.

For "All His Angels", Selvik wrote and produced a song to accompany Ragnar's final moments, "Snake Pit Poetry". It features vocals by Icelandic singer Hilda Örvarsdóttir and it was released in an extended play on October 20, 2017, together with a second version solely performed by Selvik.

Reception

Critical reception
"All His Angels" was met with positive reviews from critics. Matt Fowler of IGN gave the episode a 9.0 out of 10, stating: "'All His Angels' gave Ragnar a bold, brutal hero's exit - in the way that he planned as a man who claimed, in the end, to be the master of his own fate. It was honest and earned and hard to watch, though for a man who no longer believed in the Norse afterlife Ragnar was still heavily devoted to his people and the future of his family - thinking about what the world would become after his death, not what would happen to him in Valhalla." The A.V. Club's Dennis Perkins gave the episode a "B+" rating.

Accolades

Notes

References

External links

2016 Canadian television episodes
Vikings (TV series)

All His Angels


Vir ili vrtlog jest kružno kretanje vode koje se javlja u nekim dijelovima vodenih basena ili tokova zahvaljujući spajanju dvaju suprotnih struja. Do toga dolazi prilikom toka vode uz obalu, kod oštrog širenja ili skretanja korita, na ušćima i slično. Morski virovi nastaju sudarom talasa oseke i plime, kao i međusobno suprotnih morskih struja.

Vrste vrtloga
Vrtlozi mogu biti različite veličine, od vrlo malih, jedva primjetnih, do onih koji mogu zauzeti gotovo cijelo korito. Prema kretanju vodenih struja dijele se na:
 Vrtloge ciklonskog tipa (kod njih se na površini vode obrazuje blago ispupčenje i kreću se od dna prema gore iznoseći materijal na površinu, najčešće se formiraju iza nizvodnih dijelova ade).
 Vrtloge anticiklonskog tipa (kod njih se na površini vode formira ulegnuće u vidu lijevka, a sam vir dopire do dna korita gdje stvara velika udubljenja džinovske lonce vršeći vrtložnu eroziju – evorsiju).

Literatura
 Mastilo, N. (2005): Rečnik savremene srpske geografske terminologije, Geografski fakultet, Beograd
 Dukić, D, Gavrilović LJ. (2006): Hidrologija, ZUNS, Beograd

Također pogledajte
 Pakleni kotao
 Vrtložna erozija
 Rijeka
 More

Vanjski linkovi

 Karta s lokacijom Paklenog kotla

Hidrologija
Fluvijalni proces
Rijeke

Vir


Veredinha là một đô thị thuộc bang Minas Gerais, Brasil. Đô thị này có diện tích 635,262 km², dân số năm 2007 là 5732 người, mật độ 8,8 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Minas Gerais

Veredinha


Ang Río Uribe ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 Estero Uribe, suba,
 Río Moneta (suba sa Arhentina), Provincia de Tierra del Fuego,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina

Río Uribe


Officina Typographica (z łac. "Warsztat Drukarski") – historyczny gwiazdozbiór leżący w północnej części obecnej konstelacji Rufy. Gwiazdozbiór ten został stworzony przez Jérôme'a Lalande'a w roku 1798 i po raz pierwszy został przedstawiony w atlasie Uranographia Johanna Bodego z 1801 roku. Astronomowie chcieli upamiętnić w ten sposób wynalazek druku Johannesa Gutenberga. Ilustracja Bodego przedstawiała ramę z czcionkami, atrament i inne elementy warsztatu (chociaż nie samą prasę drukarską), które trudno byłoby dostrzec wśród słabych gwiazd tworzących tę konstelację; najprawdopodobniej autor wyszukał gwiazdy nie przyporządkowane do starszych gwiazdozbiorów i umieścił tam zaplanowaną figurę. Najjaśniejsza gwiazda tej konstelacji ma obecnie oznaczenie Flamsteeda 16 Puppis i wielkość zaledwie 4,4. Gwiazdozbiór pojawił się w kilku atlasach nieba, lecz w końcu XIX wieku wyszedł z użycia.

Przypisy

Gwiazdozbiory historyczne

Officina Typographica


Il Gruppo Corale San Giovanni è stato un coro da camera polifonico a voci miste; fu fondato a Lecco nel 1974 da Angelo Biella ed è stato diretto, dal 1990 al 2009, anno di cessazione della sua attività,  da Domenico Innominato.

Repertorio
Il repertorio del complesso corale comprendeva composizioni sacre che spaziavano dal Barocco al Novecento. Principali progetti artistici del complesso furono:
Musica sacra nova, Mottetti di Vytautas Miskinis, Javier Busto, L. Bárdos, Orlando Dipiazza
Lieder im Freien zu singen, Chorlieder di Robert Schumann, Johannes Brahms, Felix Mendelssohn
A. Scarlatti, Mottetti penitenziali
Mottetti del Novecento, composizioni sacre di Edvard Grieg, Sergei Rachmaninov, Maurice Duruflé, Francis Poulenc
I grandi mottetti romantici - Johannes Brahms e Anton Bruckner
Musica Sacra Salisburgensis - Johann Ernst Eberlin e Wolfgang Amadeus Mozart, per coro, orchestra d'archi e organo
Felix Mendelssohn, die Choralkantaten per coro e orchestra sinfonica
Felix Mendelssohn, Salmi e Mottetti per coro e doppio coro a cappella
Bach, die Motetten per doppio coro, strumenti barocchi e basso continuo

Concerti
Il coro fu invitato ai principali festival corali (Belgio, Francia, Italia, Spagna, Svizzera): XIX Rassegna Internazionale delle Cappelle Musicali a Loreto, Cori a Ravenna, 1985; Rassegna Corale Internazionale Alpeadria (Pordenone, 1996); XIII Festival Internazionale delle Valli, Basilica di Sanzeno (Trento); III Festival Europeo di Polifonia Sacra, Frascati; Rassegna Corale Nazionale Turba Concinens (Torre Pellice, 1999). In occasione dei 250 anni dalla morte di J.S. Bach il coro presentò con l'ensemble strumentale barocco Bach Collegium, i Mottetti di Johann Sebastian Bach con concerti celebrativi a Milano, Como, Lecco e Torino. Partecipò a Voci in Coro 2003, in diretta dagli studi della Radio della Svizzera Italiana di Lugano; fu invitato all'Avvento Ambrosiano 2004 e 2007 nella Basilica di Sant'Ambrogio a Milano, alla rassegna di Musica Sacra 'Le Voci della Città' (edizioni 2005 e 2007) nel Duomo di Milano e alla Rassegna corale internazionale Nella città dei Gremi ed. 2007 a Sassari. Il coro fu ospite fisso di Polifonie d'ottobre a Lecco e di Polyphoniae a Como, rassegne concertistiche dedicate al canto corale.

Altri concerti
Santa Maria delle Grazie, Gravedona (CO)
Santuario di Santa Maria del Lavello, Calolziocorte (LC)
Chiesa di San Giacomo, Sassari; Duomo di Milano; Basilica di Sant'Ambrogio, Milano
Basilica di San Fedele, Como; Basilica di San Pietro al Monte, Civate (LC); Seminario, Vittorio Veneto (TV)
Auditorium della Radiotelevisione della Svizzera Italiana, Lugano; Collegiata SS. Gervasio e Protasio, Sondrio; Santuario N.S. della Vittoria, Lecco
Duomo, Porcia (PN); Chiesa della Madonna del Carmine, Torino
Teatro San Carlo, Milano; Duomo di Valvasone (PN)
Cappella della Pia Congregazione dei Banchieri e dei Mercanti, Torino

Discografia
«Stille Nacht» (Edizioni Carrara, 1997),
«1997-1998 Live» (Edizioni GCSG, 1998)
«Vespro per la festa della Sensa» (Edizioni Sarx, 1999)
«J.S. Bach - Die Motetten» (Edizioni GCSG, 2000)
«Musica Sacra Salisburghensis» (Edizioni Eurarte, 2004)
«Tra cielo e terra» (Edizioni Replic/USCI-LC, 2014)

Cori polifonici italiani

Gruppo Corale San Giovanni


Geranium macbridei is 'n meerjarige, klein struikie wat deel is van die Geraniaceae familie. Die spesie is endemies aan Peru.

Bron
 Plants of the World Online

macbridei
Flora van Peru
Endemiese plante van Peru

Geranium macbridei


Baldwin Jacobson Lonsdale (Mota Lava, 4 de março de 1950  Porto Vila, ) foi um político vanuatuense. Foi o presidente de seu país, de 2014 até sua morte, em 2017.

Governou de 22 de setembro de 2014 até 17 de junho de 2017, quando morreu após sofrer uma parada cardíaca.

Naturais de Porto Vila
Presidentes de Vanuatu
Mortes por infarto agudo do miocárdio

Baldwin Lonsdale


An Tchagra australis in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Smith hadton 1836. An Tchagra australis in nahilalakip ha genus nga Tchagra, ngan familia nga Malaconotidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tchagra

Tchagra australis


Dicercina is a subtribe of metallic wood-boring beetles in the family Buprestidae. There are at least 2 genera and 20 described species in Dicercina.

Genera
These two genera belong to the subtribe Dicercina.
 Dicerca Eschscholtz, 1829
 Lampetis Dejean, 1833

References

Further reading

External links

Buprestidae

Dicercina


An Phú Tây là một xã thuộc huyện Bình Chánh, Thành phố Hồ Chí Minh, Việt Nam.

Xã An Phú Tây nằm ở trung tâm huyện Bình Chánh, có vị trí địa lý:
 Phía đông giáp Quận 8 và xã Hưng Long
 Phía tây giáp thị trấn Tân Túc
 Phía nam giáp xã Tân Quý Tây
 Phía bắc giáp xã Tân Kiên và Quận 8.

Xã có diện tích 5,87 km², dân số năm 2021 là 22.282 người,  mật độ dân số đạt 3.795 người/km².

Chú thích

Tham khảo

An Phú Tây


SSD Puteolana 1902 – włoski klub piłkarski, mający swoją siedzibę w mieście Pozzuoli, należącego do metropolii Neapol, na południu kraju.

Historia
Chronologia nazw:
 1902: Puteoli Sport
 1909: Puteoli Sporting Club
 1919: Unione Sportiva Puteolana
 1922: klub rozwiązano
 1922: Unione Sportiva Flegrea
 1923: Gruppo Ginnico Sportivo Pozzuoli
 1924: Società Sportiva Puteolana Sporting Club
 1927: Gruppo Sportivo Puteolana
 1931: Dopolavoro Ansaldo Pozzuoli
 1932: A.S.F. Puteolana
 1937: G.I.L. Pozzuoli
 1944: Associazione Polisportiva Puteolana
 1960: Unione Sportiva Puteolana Alba di Pozzuoli – po fuzji z A.S. Alba Pozzuoli
 1961: Puteolana Unione Sportiva
 1962: Unione Sportiva Puteolana – po fuzji z U.S. Gioventù Puteolana
 1981: Flegrea Nuova Puteolana
 1982: klub rozwiązano
 1982: S.C. Puteolana 1909 – po przeniesieniu się Nuovo Napoli
 1986: klub rozwiązano
 1986: Campania Puteolana Calcio – po przeniesieniu się Società Sportiva Calcio Campania
 1992: Unione Sportiva Puteolana
 1992: klub rozwiązano – po rozpadzie fuzji
 1993: Comprensorio Puteolano
 1996: Pozzuoli Calcio
 1998: Football Club Puteolana
 2007: klub rozwiązano
 2008: Associazione Sportiva Dilettantistica Atletico Puteolana 2008
 2009: klub rozwiązano
 2012: Società Sportiva Dilettantistica Puteolana 1902 Internapoli – po fuzji z S.S.D. Internapoli Città di Marano
 2014: Società Sportiva Dilettantistica Puteolana 1902

Klub Puteoli Sport został założony w Pozzuoli w 1902 roku. W 1909 zespół przyjął nazwę Puteoli Sporting Club, a w sezonie 1912/13 startował w Terza Categoria Campana i awansował do Promozione. W następnym sezonie 1914/15 zwyciężył w grupie Promozione Campana i uzyskał promocję do Prima Categoria. Po przerwie związanej z I wojną światową w 1919 klub reaktywował swoją działalność jako U.S. Puteolana. W sezonie 1919/20 najpierw był drugim w Campionato Campano di Prima Categoria, a potem zajął trzecie miejsce w grupie A półfinałów Centro-Sud. W sezonie 1920/21 najpierw zwyciężył w grupie A Sezione campana, a potem również zajął pierwsze w finale Campana, ale następnie przez nieprawidłowości w zapisach został zdyskwalifikowany i przesunięty na ostatnie miejsce w klasyfikacji. W 1921 powstał drugi związek piłkarski C.C.I., w związku z czym mistrzostwa prowadzone osobno dla dwóch federacji. W sezonie 1921/22 klub zwyciężył w rozgrywkach Sezione campana Lega Sud Prima Divisione (pod patronatem C.C.I.), a potem po pokonaniu 3:0 Anconitana w finale przegrał 0:2 z Fortitudo Roma. W 1922 po kompromisie Colombo mistrzostwa obu federacji zostały połączone. Jednak przed rozpoczęciem sezonu 1922/23 klub został rozwiązano.

Wkrótce w 1922 powstał klub U.S. Flegrea, który startował w rozgrywkach regionalnych. W 1923 zmienił nazwę na G.G.S. Pozzuoli i przystąpił do rozgrywek w Terza Divisione, zajmując trzecie miejsce w grupie A. W następnym sezonie 1924/25 jako S.S. Puteolana S.C. zwyciężył najpierw w grupie A Terza Divisione Campana, a potem w finale pokonał klub Formia. Został promowany o dwa poziomy do najwyższej ligi Prima Divisione, gdzie zajął 5.miejsce w grupie campano. Bezpośrednia interwencja faszystowskiego reżimu w piłkę nożną spowodowała, że latem 1926 zrewolucjonizowano organizację włoskich mistrzostw: po raz pierwszy zjednoczono drużyny północy i południa w jednym turnieju – Divisione Nazionale. W związku z reorganizacją klub został przydzielony do III poziomu rozgrywek – Seconda Divisione, jednak zrezygnował z udziału w nich.

W 1927 klub zmienił nazwę na G.S. Puteolana i występował w rozgrywkach juniorskich pod patronatem ULIC. Dopiero w sezonie 1929/30 uczestniczył w rozgrywkach o mistrzostwo Włoch, w czwartoligowej Seconda Divisione Sud był na 10.miejscu w grupie A. W następnych latach klub często zmieniał nazwy (w 1931 – Dopolavoro Ansaldo Pozzuoli, w 1932 – A.S.F. Puteolana, w 1937 – G.I.L. Pozzuoli) i występował przeważnie w Terza Divizione, rzadziej w Seconda Divizione lub Prima Divizione. W 1941 klub po raz ostatni brał udział w rozgrywkach o mistrzostwo Włoch, a potem grał jedynie mecze towarzyskie.

6 czerwca 1944 klub został zarejestrowany jako A.P. Puteolana i startował w Coppa della Liberazione, a w sezonie 1945/46 w Prima Divizione. W 1948 awansował do Promozione, w której grał do 1956 spadając znów do rozgrywek regionalnych w Prima Divizione. 12 października 1960 odbyła się fuzja z A.S. Alba Pozzuoli, w wyniku czego klub przyjął nazwę U.S. Puteolana Alba di Pozzuoli. 4 października 1961 skrócił nazwę do Puteolana U.S., a 30 czerwca 1962 po fuzji z U.S. Gioventù Puteolana stał nazywać się U.S. Puteolana. W 1963 zwyciężył w grupie B campano Prima Categoria i awansował do krajowej Serie D. Następnie do 1980 z wyjątkiem sezonu 1969/70 klub występował na czwartym poziomie rozgrywek (Serie D). W 1980 spadł do Promozione Campana, a w 1981 do Prima Categoria. Natomiast w sezonie 1981/82 z powodu problemów finansowych był zmuszony grać w Terza Categoria, zanim ostatecznie został rozwiązany po zakończeniu sezonu.

Klub Nuovo Napoli z Neapolu, który miał problemy ze swoim stadionem Stadio Arturo Collana zdecydował się na przeniesienie się do Pozzuoli, po czym zmienił nazwę na S.C. Puteolana 1909. Jednak po czterech latach w 1986 klub również został rozwiązany.

W 1986 inny klub z Neapolu S.S.C. Campania po wykupieniu innego miejskiego klubu Ponticelli a Pozzuoli przeniósł swoją siedzibę do Pozzuoli, zmieniając nazwę na Campania Puteolana Calcio. Klub do 1991, z wyjątkiem sezonu 1988/89 występował w Serie C1, ale po sezonie 1991/92 spadł z Serie C2 i wrócił do Neapolu.

Nowy klub Comprensorio Puteolano 16 września 1993 przejął miejsce ligowe od innego miejskiego klubu Casoria Calcio i w sezonie 1993/94 startował w Eccellenza Campana, awansując natychmiast do Campionato Nazionale Dilettanti. W 1996 został przekształcony na Pozzuoli Calcio, a w 1998 na F.C. Puteolana. W sezonie 1999/2000 zwyciężył w grupie G i awansował do Serie C2. Jednak w 2003 spadł do Serie D, a w 2005 do regionalnej Eccellenza Campana. Po zakończeniu sezonu 2006/07 klub sprzedał swoje miejsce ligowe dla Marano di Napoli, po czym został rozwiązany.

W 2008 został założony nowy klub A.S.D. Atletico Puteolana 2008, który po odkupieniu miejsca ligowego od Gragnano startował w sezonie 2008/09 w Serie D, zajmując 15.miejsce w grupie I i spadając do Eccellenza. Po spadku klub oddał swoje miejsce ligowe z powrotem dla Gragnano i zaprzestał istnieć.

W 2012 po raz drugi do Pozzuoli został przeniesiony klub S.S.D. Internapoli Città di Marano. Z nazwą S.S.D. Puteolana 1902 Internapoli startował w Serie D. W 2014 zmienił nazwę na S.S.D. Puteolana 1902, ale po zakończeniu sezonu 2014/15 spadł z Serie D a następnie zrezygnował z dalszych występów.

Sukcesy

Trofea międzynarodowe
Nie uczestniczył w rozgrywkach europejskich (stan na 31-12-2016).

Trofea krajowe

Stadion
Klub rozgrywa swoje mecze domowe na stadionie Stadio Domenico Conte w Pozzuoli, który może pomieścić 7000 widzów.

Zobacz też
 Audace Napoli
 ASD Calcio Campania
 Dopolavoro Cirio
 Ilva Bagnolese
 Internaples
 Internapoli FC
 Internazionale Napoli
 Naples Foot-Ball Club
 Pro Napoli
 SS Napoli
 SSC Napoli

Przypisy

Bibliografia

  w bazie Weltfussballarchiv
 Profil w bazie Footballdatabase
 Profil w bazie Thefinalball
 Profil w bazie Worldfootball

 Wyniki meczów klubu w bazie RSSSF

Kluby piłkarskie w Kampanii
Kluby piłkarskie założone w 1902
Pozzuoli

Puteolana 1902


Xarope de chocolate, ou calda de chocolate, é um condimento doce com sabor de chocolate. Ele é frequentemente usado como uma cobertura ou molho em diversas sobremesas como sorvetes, misturado com leite para fazer leite achocolatado, ou misturado com leite e sorvete para fazer milk-shake de chocolate. Calda de chocolate é vendida em uma variedade de consistências, variando de um líquido fino que pode ser regado sobre os alimentos até um molho espesso que precisa ser colocado com colher nos pratos.

O xarope de chocolate também é usado para cobrir pudins e bolos. Alguns restaurantes também usam o condimento para decorar fatias de cheesecake ou bolos, junto com outras decorações como cacau em pó, açúcar e raspas de chocolate.

Ingredientes
Uma simples calda de chocolate pode ser feita de cacau em pó não adoçado, um adoçante como açúcar e  água. Receitas podem também incluir outros ingredientes, como xarope de milho, malte e aromatizantes naturais ou artificiais, como canela e extrato de baunilha.

A receita utilizada industrialmente para produção em massa contém, além de água, açúcar e cacau, ingredientes como xarope de milho padrão e rico em frutose, sorbato de potássio (conservante), mono e diglicerídeos (emulsificante), polissorbato, goma xantana e vanilina.

Outros usos
Xarope de chocolate era frequentemente utilizado em filmes preto e branco para simular sangue, por ser seguro de ser engolido pelos autores, fácil de ser retirado de roupas e de custo barato. Essa técnica foi utilizada em muitos filmes, mais notavelmente Psicose.

A partir da década de 1890, calda de chocolate também era comercializada como um tratamento para doenças, inclusive para bebês sofrendo de cólica.

Ver também
 Ganache, mistura de chocolate com creme de leite
 Fudge, sobremesa de chocolate

Chocolates
Xaropes

Xarope de chocolate


An Ichthyscopus in uska genus han Actinopterygii. An Ichthyscopus in nahilalakip ha familia nga Uranoscopidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Ichthyscopus

Ichthyscopus


Slægten Grill er i Sverige kendt som en succesfuld og indflydelsesrig familie, som kan spore sine aner til det sydlige Tyskland. Dér er slægten kendt for dens bidrag til den svenske jernindustri og for eksport af jern og kobber i det 18. århundrede. I Sverige har slægten to grene - Garphyttegrenen og Godegårdsgrenen. I løbet af 1700-tallet blev familien beskrevet som medlemmer af Skeppsbroadeln (da: Skepsbroadelen). Grill slægten er inkluderet i den svenske "Ointroducerad adels förenings" kalender. Slægten har gennem tiderne ejet adskillige prominente ejendomme - inklusiv herregårde (Arvefyrstens Palads, Svindersvik og Grillska Gården) og centrale bygninger i bl.a. Stockholm (Grillska Huset).

Slægten kan spores tilbage til Augsburg i Tyskland hvor borgeren Andreas Grill, d. 29. juni 1571 fik Tysk-Romersk borgerligt våbenbrev, med våben.

Våbenskjold
Originalversionen af brevet med våbenskjold er ikke længere bevaret, men i 1679 og 1682 blev der lavet to bekræftede kopier i Augsburg, sandsynligvis for at blive overdraget til slægtninge i Holland og Sverige.

Oprindelse
Den 29. juni 1571 modtog Andreas Grill, borger i Augsburg, borgervåben (se evt. patricier eller borger) i patenteret brev fra en greve, Timotheus Jung, i Det Hellige Romerske Rige. Navnet Grill kommer muligvis fra det italienske Grillo, der betyder fårekylling. Denne teori underbygges af at slægtens våbenskjold viser en trane, der holder en fårekylling i sit næb.

Den Danske Slægt
Baseret på slægtsforskning udført af familiemedlemmer fra Odense, kan den danske slægtsgren ligeledes føres tilbage til Tyskland.

 Andreas Grill (modtog våbenbrev i Augsburg)
 Baltazar/Balthasar Grill (* 1568, † 1614)
 Andries/Andreas Grill (* 1604)
 Andreas/Andries (Gallus) Grill (registreret i Holland (* ∼1650))
 Antoni Grill (* ∼1687)
 Johann Grill
 Johan Adam Grill (af Eisenach (* 1746) gift med Magdalena Christi(a)na Hanniken)
 Johan Ditlev Mathias Grill (* 1.5.1782/84 Rendsburg, † 7.4.1840 Skanderborg)
 Fritz Edvard Nicolai Grill (* 24.7.1814 Skanderborg, † 15.1.1888 Odense, Skt. Knud sogn)

Referencer

Adelsslægter fra Sverige

Grill (slægt)


La diocesi di Bazas (in latino: Dioecesis Vasatensis) è una sede soppressa della Chiesa cattolica.

Territorio
La diocesi di Bazas si estendeva su tutto il Vasatensis pagus dei Romani. Era delimitato a nord dalla diocesi di Périgueux, a est dalla diocesi d'Agen e da quella di Condom, a sud dalle diocesi di Aire e di Dax e a ovest dall'arcidiocesi di Bordeaux.

Sede vescovile era la città di Bazas, dove fungeva da cattedrale la chiesa di San Giovanni Battista. Oltre al capitolo della cattedrale, in diocesi v'erano altri tre capitoli di canonici: San Michele di La Réole, Nostra Signora di Uzeste e Nostra Signora di Casteljaloux.

Nel 1746 la diocesi comprendeva circa 250 parrocchie, suddivise in tre arcidiaconati, Bazas, Bezaume e Gamage.

Storia
Sotto i Romani, il territorio di Bazas era occupato dai Vasati (si pensa generalmente che corrispondano ai Vocati menzionati da Gaio Giulio Cesare). Nel II secolo della nostra era, faceva parte di una delle diciassette province della Gallia, la Novempopulana (o Aquitania terza).

La diocesi di Bazas sarebbe stata eretta tra il I secolo e il III secolo. Secondo una tradizione riferita ad un'affermazione di Gregorio di Tours, Bazas conobbe il cristianesimo fin dal I secolo: una matrona romana avrebbe raccolto del sangue di Giovanni Battista e, ritornata nella sua città natale, avrebbe edificato un oratorio per conservare le sacre reliquie, che furono oggetto di un importante culto a Bazas fino alla rivoluzione francese.

Tuttavia la cronotassi dei vescovi diocesani è molto ridotta per quanto riguarda il primo millennio, avendo la regione conosciuto numerosi invasori (Visigoti, Saraceni e Normanni). Il primo vescovo noto è un anonimo citato da Gregorio di Tours nel suo De gloria martyrum e vissuto in una data imprecisata del V secolo. Originariamente, la diocesi era suffraganea dell'arcidiocesi di Eauze.

Nella seconda metà del X secolo fu creata una vasta diocesi comprensiva di sei antiche diocesi della Novempopulana: Aire, Bayonne, Bazas, Dax, Lescar e Oloron, che fu chiamata sia diocesi di Guascogna, sia diocesi di Bazas, e che ebbe termine nel 1058, quando il concilio di Tolosa pose fine a questa situazione irregolare, restaurando tutte le antiche sedi episcopali. A partire da questo momento, Bazas entrò a far parte della provincia ecclesiastica dell'arcidiocesi di Auch.

Nel 1070 circa il vescovo Raimondo II ricostruì la cattedrale, distrutta dai Normanni nell'853 ed il suo successore, Étienne de Sentes, la fece consacrare da papa Urbano II. Fu poi restaurata nelle forme attuali dal vescovo Arnaud de Pins nel XIII secolo. Infine il vescovo Arnaud de Pontac la restaurò nuovamente dopo i saccheggi e le distruzione operate dagli Ugonotti nel XVI secolo.

Nel XII secolo i vescovi di Agen disputarono ai vescovi di Bazas, spesso con la forza delle armi, la città di Casteljaloux che, per decisione finale dei pontefici, rimase sottomessa a quest'ultima.

Tra i numerosi monasteri diocesani, il più antico e il più importante fu quello benedettino di San Pietro di La Réole, fondato da Carlo Magno nel 778.

La diocesi fu soppressa in seguito al concordato con la bolla Qui Christi Domini di papa Pio VII del 29 novembre 1801 e il suo territorio fu diviso assai inegualmente tra l'arcidiocesi di Bordeaux e le diocesi di Agen e di Aire.

Dal 20 novembre 1937 gli arcivescovi di Bordeaux portano il titolo di vescovi di Bazas.

Cronotassi dei vescovi
 Anonimo † (V secolo)
 Sestilio † (prima del 506 - dopo il 511)
 Oreste † (prima del 584 - dopo il 585)
 Gudualdo † (menzionato nel 614)
 Gundulfo † (menzionato nel 673/675)
 Anonimo † (menzionato nell'850)
 Gombaudo † (977 - 980)
 Ugo † (1000 - circa 1012)
 Arsio Raca † (circa 1012 - circa 1025 o 1029)
 Raymond I le Vieux † (circa 1025 - circa 1059 deposto)
 Raymond II le Jeune † (1059 - 1084)
 Étienne de Sentes † (1087 - circa 1103)
 Bertrand de Baslade † (1104 - 17 settembre 1126 deceduto)
 Geoffroy o Godefroy † (1126 - circa 1134)
 Fortis Guarini de Pellegrue † (1134 - 1143 o 1144)
 Raimond III † (1144 - 1146)
 Guillaume I Arnaud de Tontoulon † (1154 - 1165)
 Garsias de Benquet † (1166 o 1167 - 1179)
 Gaillard de La Mothe † (1186 - circa 1213 o 1214 dimesso)
 Guillaume II † (1214 - 1219)
 Arnaud de Pins † (4 dicembre 1219 - 1242)
 Raimond de Castillon † (1242 - 1265)
 Guillaume de Pins † (1266 - 1277)
 Hugues de Rochefort † (1277 - 1294)
 Guillaume Geoffroy, O.Cist. † (1294 o 1296 - 1299)
 Arnaud Falquet (Fouquet, Foucaud o Foulques) † (1299 - 1302 deceduto)
 Guillaume Arnaud de La Mothe † (1302 - 27 aprile 1313 nominato vescovo di Saintes)
 Thibaut de Castillon † (27 aprile 1313 - 18 gennaio 1318 nominato vescovo di Saintes)
 Guillaume Arnaud de La Mothe † (18 gennaio 1318 - 1319 deceduto) (per la seconda volta)
 Guillaume de Cun † (10 settembre 1319 - 1325 nominato vescovo di Comminges)
 Pectin de Montesquieu  † (19 giugno 1325 - 12 settembre 1334 nominato vescovo di Maguelone)
 Gaillard de Fargues (o de la Trave o de Préchac) † (16 settembre 1334 - circa 1348 deceduto)
 Raimond Arnaud de la Mothe † (19 marzo 1348 - prima del 1357 deceduto)
 Géraud o Gérald du Puy o du Puch † (11 aprile 1358 - 19 febbraio 1359 o 1360 deceduto)
 Pierre † (17 luglio 1360 - 1360 deceduto)
 Guillaume VI † (18 giugno 1361 - 1368 deceduto)
 Raimond VI † (1368 - 1369)
 Gérard de Montlaur † (1369 - 1372)
 Guillaume de Montlaur, C.R.S.A. † (3 settembre 1371 - ? deceduto)
Obbedienza avignonese:
 Jean de Caseton, O.F.M. † (20 novembre 1374 - ? deceduto)
 Guillaume d'Ortholan † (27 gennaio 1395 - 25 maggio 1397 nominato vescovo di Rodez)
 Pierre Saupin, O. Min.¨† (27 agosto 1397 - 22 ottobre 1417 dimesso)
Obbedienza romana:
 Maurice Usk, O.P. † (aprile 1393 - ? deceduto)
 Jean de Heremo, O.E.S.A. † (31 luglio 1396 - 31 dicembre 1396 nominato vescovo ausiliare di Diocesi di Auch)
Bernard d'Yvon † (2 aprile 1421 - circa 1430)
 Henri François de Cavier † (21 ottobre 1433 - 18 novembre 1446 deceduto)
 Bernard Yvest de Roserge (Rousergue o du Rosier) † (15 febbraio 1447 - 9 gennaio 1450 nominato vescovo di Montauban)
 Raimond de Tulle † (9 gennaio 1450 - 1457 deceduto)
 Raimond du Treuil, O.F.M. † (1º aprile 1457 - circa 1485 dimesso)
 Jean de Bonald (Bonal, Bonneau, Bonaldy), O.P. † (25 febbraio 1486 - 1504 deceduto)
 Amanieu d'Albret † (4 dicembre 1504 - 20 dicembre 1520 deceduto) (amministratore apostolico)
 Symphorien Bullioud † (14 gennaio 1521 - 1º luglio 1528 nominato vescovo di Soissons)
 Foucault de Bonneval † (1º luglio 1528 - 4 agosto 1531 nominato vescovo di Périgueux)
 Jean de Plas † (4 agosto 1531 - 1544 dimesso)
 Annet de Plas † (22 ottobre 1544 - 1554 deceduto)
 Giovanni Battista Alamanni † (24 aprile 1556 - 29 maggio 1560 nominato vescovo di Mâcon)
 Jean de Balaguier † (8 ottobre 1563 - 28 aprile 1564 nominato vescovo di Cahors)
 Francisco Balaguer, O.S.B. † (21 giugno 1564 - 1572 ? deceduto)
 Arnaud de Pontac † (19 novembre 1572 - 4 febbraio 1605 deceduto)
 Jean Jaubert de Barrault de Blaignac † (25 maggio 1611 - 12 maggio 1631 nominato arcivescovo di Arles)
 Nicolas de Grillié, Grillet o Grilles † (24 marzo 1631 - 3 aprile 1634 nominato vescovo di Uzès)
 Henri Listolfi Maroni † (28 novembre 1633 - 18 maggio 1645 deceduto)
 Samuel Martineau de Turé † (23 aprile 1646 - 24 maggio 1667 deceduto)
 Guillaume de Boissonade d'Orty † (30 gennaio 1668 - 22 settembre 1684 deceduto)
 Jacques-Joseph de Gourgue † (12 ottobre 1693 - 2 settembre 1724 deceduto)
 Edme Mongin † (29 gennaio 1725 - 5 maggio 1746 deceduto)
 Jean Baptiste Amédée de Grégoire de Saint-Sauveur † (19 settembre 1746 - 16 gennaio 1792 deceduto)
 Sede vacante (1792-1801)
Sede soppressa

Note

Bibliografia
 Louis Duchesne, Fastes épiscopaux de l'ancienne Gaule, vol. II, Paris, 1910, p. 101
 J.-R. Biron, v. Bazas, in Dictionnaire d'Histoire et de Géographie ecclésiastiques, vol. VII, Paris, 1934, coll. 64-71
  Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig, 1931, pp. 509–510
  Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 1, pp. 516–517; vol. 2, p. 263; vol. 3, p. 327; vol. 4, pp. 359–360; vol. 5, p. 405; vol. 6, p. 433
 Bolla Qui Christi Domini, in Bullarii romani continuatio, Tomo XI, Romae, 1845, pp. 245–249

Altri progetti

Collegamenti esterni
 Scheda della diocesi su Catholic Hierarchy
 Scheda della diocesi su Gcatholic

Bazas
Bazas

Diocesi di Bazas


An Eido in uska genus han Lepidoptera. An Eido in nahilalakip ha familia nga Oecophoridae.

Ilarom nga taxa

 Eido acrophaea
 Eido adocima
 Eido aleuritis
 Eido aneusema
 Eido anisochroa
 Eido autogramma
 Eido chersodes
 Eido cirrhopis
 Eido citritis
 Eido clavata
 Eido conia
 Eido dolicha
 Eido eburnea
 Eido eucryphaea
 Eido fuliginosa
 Eido fumea
 Eido galactina
 Eido hemiochra
 Eido hermatopis
 Eido homoconia
 Eido hyperopta
 Eido lathraea
 Eido lenita
 Eido liquida
 Eido nephelissa
 Eido ochrocrana
 Eido phaeopasta
 Eido phaulostola
 Eido piodes
 Eido polytypa
 Eido psammophanes
 Eido silvicola
 Eido tetraspila

Mga kasarigan

Eido

Eido


The Doll House was a restaurant in Palm Springs which was run by Ethel and George Strebe from 1946.  It was first mentioned in a local newspaper in 1935. It was patronised by celebrities who were entertained by other stars such as Peggy Lee.  It closed in 1966, being replaced by an Italian restaurant, Sorrentino's.

One of the staff employed there was Naomi Parker who is thought to be the woman in the We Can Do It! poster.

References

Restaurants in California

The Doll House


Eutingen im Gäu è un comune tedesco di  abitanti, situato nel land del Baden-Württemberg.

Note

Voci correlate
 Neckartalbrücke

Altri progetti

Collegamenti esterni

Eutingen im Gäu


Med over 850 arter er hvepsebier (Nomada) en af de største slægter i familien Apidae, og den største slægt af kleptoparasitiske bier. Navnet kleptoparasit kommer af, at hvepsebier lægger deres æg i andre biers reder. Når deres larver klækkes, stjæler de ressourcer i form af pollen og nektar, som værten har indsamlet til sit eget afkom.

Etymologi
Navnet "Nomada" er afledt af det græske ord nomas (νομάς), der betyder "vandrende."

Biologi
Hvepsebier snylter på mange forskellige typer bier som værter, primært slægten Andrena, men også Agapostemon, Melitta, Eucera og Exomalopsis. Som parasitter mangler de en pollenkurv på deres bagben (en såkaldt scopa), og er for det meste hårløse, da de ikke selv samler pollen til at føde deres afkom. Ligesom andre bier er voksne kendt for at besøge blomster for at ernære sig med nektar. På grund af manglen på scopa og deres adfærd i øvrigt betragtes de som dårlige bestøvere.

Arter i Danmark
Der er registreret 34 arter af hvepsebier i Danmark, bl.a. den meget sjældne tormentilhvepsebi, der efter ikke havde været set herhjemme i et halvt århundrede, blev genfundet i 2022.

Referencer

Bier

Hvepsebier


Considerato uno dei migliori allenatori di ogni epoca, è stato il primo di sei allenatori (oltre a Carlo Ancelotti, Ottmar Hitzfeld, José Mourinho, Jupp Heynckes e Josep Guardiola) che hanno vinto la Coppa dei Campioni con due club diversi, nello specifico il  nel 1969-1970 e l' nel 1982-1983. Insieme con José Mourinho, Carlo Ancelotti, Giovanni Trapattoni, Tomislav Ivić ed Eric Gerets, è, inoltre, uno dei sei allenatori capaci di vincere il campionato in almeno quattro nazioni diverse.

Carriera

Giocatore
Happel entrò giovanissimo nel settore giovanile del Rapid Vienna, con cui debuttò nel 1942 a soli 17 anni. Atletico e abile nel palleggio, divenne presto un beniamino dei tifosi, che lo soprannominarono "Aschyl", per la somiglianza ad un attore turco, e "der Zauberer", il mago. Con i viennesi vinse i primi titoli, il campionato e la coppa nazionale, nel 1946, le prime manifestazioni organizzate dalla ricostituzione dell'Austria dopo il conflitto mondiale. Un suo gol al 90º valse l'affermazione nella finale di Mitropa Cup del 1951.

Conta 51 presenze con la nazionale austriaca, con la quale disputò due fasi finali dei mondiali. Raggiunse il terzo posto al campionato mondiale del 1954 in Svizzera. In patria, dopo il bruciante 1-6 in semifinale contro la , fu ingiustamente accusato di essere stato comprato, assieme all'amico portiere Zeman, e per tre anni rinunciò alle chiamate della nazionale. A fine carriera disputò anche il campionato mondiale del 1958 in Svezia.

A livello di club giocò per 14 anni nel Rapid Vienna, dal 1943 al 1954 e dal 1956 al 1959, vincendo il campionato austriaco per ben 7 volte e costituendo un formidabile duo difensivo con Gerhard Hanappi, agendo prima da stopper e poi da libero. Dal 1954 al 1956 giocò nel Racing Parigi, in Francia.

Allenatore
Dopo il ritiro dall'attività, Happel divenne uno dei migliori allenatori di sempre. Vinse il campionato nazionale in quattro paesi diversi, primo in Europa ed eguagliato poi da Giovanni Trapattoni, Tomislav Ivić, José Mourinho e poi superato da Carlo Ancelotti. Inoltre portò due squadre diverse alla vittoria in Coppa dei Campioni, anche in questo caso primo in Europa, eguagliato poi da Ottmar Hitzfeld, José Mourinho, Jupp Heynckes e Carlo Ancelotti. Nonostante la finale persa con il Bruges nel 1978, a tutt'oggi è l'unico allenatore ad aver disputato tre finali di Coppa dei Campioni con tre squadre diverse (Feyenoord, Bruges ed Amburgo). Infine condusse i  al secondo posto al campionato mondiale del 1978. La sua prima squadra fu l'ADO Den Haag, nel 1962, club che portò alla vittoria in Coppa dei Paesi Bassi nel 1967-1968 contro l' di Rinus Michels (alla quarta finale raggiunta).

Nel 1967, con l'ADO Den Haag nelle vesti del San Francisco Golden Gate Gales, partecipa all'unica edizione del campionato dell'United Soccer Association, lega calcistica nordamericana che poteva fregiarsi del titolo di campionato di Prima Divisione su riconoscimento della FIFA, nel 1967: quell'edizione della Lega fu disputata utilizzando squadre europee e sudamericane in rappresentanza di quelle USA, che non avevano avuto tempo di riorganizzarsi dopo la scissione che aveva dato vita al campionato concorrente della National Professional Soccer League. I Golden Gate Gales non superarono le qualificazioni per i play-off, chiudendo la stagione al secondo posto della Western Division.

Dopo il Den Haag allenò il Feyenoord, campione d'Olanda e reduce dal double del 1968-1969, conducendolo alla vittoria della Coppa dei Campioni del 1969-1970 e la Coppa Intercontinentale del 1970. Con la squadra di Rotterdam vinse anche il campionato nel 1970-1971.

Al mondiale del 1978 in Argentina, Happel fu il commissario tecnico della nazionale olandese, con la quale raggiunse la finale contro l', poi persa. Sempre uomo di poche parole, si dice che il discorso d'incoraggiamento nel pre-partita della finale 1978 sia stato solo: «signori, due punti». Curioso il fatto che egli fu il "giustiziere" proprio della nazionale del proprio paese, l'Austria, sconfitta dai Paesi Bassi con un sonoro 5-1.

Nella sua carriera come allenatore Happel lavorò per diversi club, tra i quali il Siviglia, il Bruges, con il quale vinse il campionato belga tre volte e raggiunse la finale di Coppa UEFA nel 1975-1976 e quella di Coppa dei Campioni 1977-1978, entrambe perse contro il Liverpool, e l'Amburgo, guidato dal 1981 al 1987, vincendo la Bundesliga nel 1981-1982 e nel 1982-1983, la Coppa di Germania nel 1986-1987 e, nel 1982-1983, di nuovo la Coppa dei Campioni, tredici anni dopo il trionfo col Feyenoord.

Nel 1987 Happel ritornò in Austria come allenatore dello Swarovski Tirol. Con questi vinse il campionato austriaco altre due volte (1988-1989 e 1989-1990) prima di diventare CT dell' all'inizio del 1992. Nel novembre dello stesso anno scomparve, stroncato da un cancro, all'età di 66 anni. Dopo la sua morte il più grande stadio d'Austria, lo stadio Prater di Vienna, è stato ridenominato in suo onore stadio Ernst Happel.

Nel 1999 i tifosi del Rapid Vienna lo hanno eletto secondo miglior giocatore del Rapid del secolo (Rapidler des Jahrhunderts).

Statistiche

Giocatore

Cronologia presenze e reti in nazionale

Allenatore

Club
In grassetto le competizioni vinte.

Nazionale

Nazionale olandese

Panchine da commissario tecnico della nazionale olandese

Nazionale austriaca

Panchine da commissario tecnico della nazionale austriaca

Palmarès

Calciatore

Competizioni nazionali

Rapid Vienna: 1945-1946, 1947-1948, 1950-1951, 1951-1952, 1953-1954, 1955-1956, 1956-1957

Rapid Vienna: 1945-1946

Competizioni internazionali

Rapid Vienna: 1951

Allenatore

Competizioni nazionali

ADO Den Haag: 1967-1968

Feyenoord: 1970-1971

Bruges: 1975-1976, 1976-1977, 1977-1978

Bruges: 1976-1977
Standard Liegi: 1980-1981

Amburgo: 1981-1982, 1982-1983

Amburgo: 1986-1987

Swarovski Tirol: 1988-1989, 1989-1990

Swarovski Tirol: 1988-1989

Competizioni internazionali

Feyenoord: 1969-1970
Amburgo: 1982-1983

Feyenoord: 1970

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Calciatori della Nazionale austriaca
Allenatori di calcio campioni d'Europa di club
Allenatori di calcio campioni del mondo di club

Ernst Happel


Lapas (Russies: Лапас) is 'n Nogai-dorpie in Charabali-rajon van Astrachan-oblast, Rusland. Dit behoort tot die Chosjeoetowo Plaaslike Munisipaliteit.

Geskiedenis
Lapas is in die 1850's deur die Nogai-setlaars uit Seïtofka gestig. Die dorpie se naam kom van 'n fonetiese aanpassing van die Russiese woord лабаз (labaz), waarvan die letterlike betekenis "klein winkel" of "stoorplek" is.

Demografie
Volgens Sensus 2010 het Lapas 665 inwoners gehad. Die Nogais is die grootste groep.

Verwysings

Nedersettings in Astrachan-oblast

Lapas


Toko czerwonolicy (Tockus leucomelas) – gatunek średniej wielkości ptaka z rodziny dzioborożców (Bucerotidae). Występuje w południowej części Afryki. Nie jest zagrożony wyginięciem.

Taksonomia
Po raz pierwszy gatunek opisał Martin Lichtenstein w 1842 na podstawie holotypu znad rzeki Vaal (obecnie RPA). Nowemu gatunkowi nadał nazwę Buceros leucomelas. Obecnie (2022) Międzynarodowy Komitet Ornitologiczny (IOC) umieszcza toko czerwonolicego w rodzaju Tockus. Wyróżnia 2 podgatunki. Dawniej niektórzy autorzy uznawali toko czerwonolicego i żółtodziobego (T. flavirostris) za jeden gatunek. Część autorów nie uznaje przedstawicieli podgatunku T. l. elegans za wystarczająco różniących się od ptaków podgatunku nominatywnego i uznaje gatunek za monotypowy. Reprezentanci obydwu podgatunków różnią się jednak kolorystyką nieopierzonych części ciała.

Podgatunki i zasięg występowania
IOC wyróżnia następujące podgatunki:
 T. l. elegans Hartlaub, 1865 – południowo-zachodnia Angola i północno-zachodnia Namibia
 T. l. leucomelas (M.H.C. Lichtenstein, 1842) – północna i centralna Namibia na wschód po południowe Malawi, zachodni Mozambik oraz północną i wschodnią Południową Afrykę

Morfologia
Długość ciała wynosi około 40 cm; masa ciała samców 153–242 g, samic 138–211 g. Są to stosunkowo niewielkie dzioborożce. Upierzenie głównie szare, na pokrywach skrzydłowych występują białe plamy. Cechą diagnostyczną jest duży żółty dziób (u samców większy), występujący u ptaków obojga płci i młodocianych. Wokół oczu występuje naga różowa skóra. Samice toko nosatego (Lophoceros nasutus), które można pomylić z toko czerwonolicym, mają ciemną głowę i pierś.

Ekologia i zachowanie
Toko czerwonolice preferują otwarte, suche sawanny porośnięte akacjami i roślinnością szerokolistną, spotykane są również w wielu innych zadrzewionych środowiskach ze skąpą roślinnością. Żerują głównie na ziemi, poruszają się skacząc. Żywią się głównie stawonogami, takimi jak termity, mrówki, chrząszcze, gąsienice, pareczniki, prostoskrzydłe oraz pajęczaki – skorpiony i solfugi. Oprócz tego jedzą owoce i nasiona. Przebywają w parach lub małych grupach roślinnych.

Lęgi
Zniesienia przypadają na okres po pierwszych letnich deszczach – wrzesień–marzec. Przeważnie toko czerwonolice wyprowadzają jeden lęg w roku, rzadziej dwa. Gniazdo umieszczone jest w naturalnej dziupli drzewa, do 12 m nad ziemią. Wyściółkę stanowią suche liście i płatki kory. Zniesienie liczy od 2 do 6 (przeważnie 3–4) jaj. Samica wysiaduje je sama przez około 24 dni, karmiona w tym czasie przez samca. Nie opuszcza gniazda, nim najstarsze pisklę nie osiągnie wieku 19–27 dni. Młode pozostają w gnieździe przez 42–47 dni od wyklucia. Derek Engelbrecht, badający lęgi toko czerwonolicych w Polokwane Nature Reserve (Limpopo, RPA) zaobserwował niewyjaśnione zniknięcia piskląt. Młode u tych dzioborożców klują się niesynchronicznie, przez co nierzadko najmłodsze lub najsłabsze pisklę głoduje. Z pomocą nagrań z kamer umieszczonych w dziuplach Engelbrecht ustalił, że znikające pisklęta, zmarłe z przyczyn naturalnych lub zabite przez matkę, musiały zostać zjedzone przez nią samą albo starsze rodzeństwo. U dzioborożców samice zabudowują się w gnieździe na pewien czas, co wymaga od nich utrzymywania w gnieździe czystości, którą naruszyłyby rozkładające się pisklęta.

Status
IUCN uznaje toko czerwonolicego za gatunek najmniejszej troski (LC, Least Concern) nieprzerwanie od 1988 (stan w 2022). Liczebność populacji nie została oszacowana, ale ptak ten opisywany jest jako szeroko rozprzestrzeniony i pospolity. Trend liczebności populacji oceniany jest jako spadkowy ze względu na niszczenie dużych drzew stanowiących miejsce gniazdowania tego gatunku.

Przypisy

Linki zewnętrzne

Dzioborożce
Ptaki Afryki
Gatunki i podgatunki zwierząt nazwane w 1842 roku

Toko czerwonolicy


La First Division 1948-1949 è stata la 50ª edizione della massima serie del campionato inglese di calcio, disputato tra il 21 agosto 1948 e il 7 maggio 1949 e concluso con la vittoria del , al suo primo titolo.

Capocannoniere del torneo è stato Willie Moir () con 25 reti.

Stagione

Novità
Al posto delle retrocesse  e  sono saliti dalla Second Division il  e il .

Squadre partecipanti

Classifica finale
Legenda:
      Campione d'Inghilterra.
      Retrocessa in Second Division.

Regolamento:
Due punti a vittoria, uno a pareggio, zero a sconfitta.
A parità di punti le squadre venivano classificate secondo il quoziente reti.

Statistiche

Squadre

Capoliste solitarie
Fonte:

Note

Voci correlate
Second Division 1948-1949
FA Cup 1948-1949

Calcio nel 1948
Calcio nel 1949
1948

First Division 1948-1949