Karukh là một huyện thuộc tỉnh Herat, Afghanistan. Dân số thời điểm năm 2006 là 39,900 người. . Dân cư chủ yếu là người Tajik . Huyện này nổi tiếng với dâu tằm ngọt, nho, mơ và lựu. Hàng năm, hàng trăm du khách dành những ngày cuối tuần dọc theo sông Kohistan chảy vào hồ Surobi. Trong cuộc chiến chống Liên Xô, Kohistani là một trong những trụ sở chính của Mujahidin. Kohistan nằm ở cơ sở với các tỉnh Parwan và Panjshir. Jamal Aagha là một ngôi làng khác của Quận này.

Địa lý
Hesa Duwum Kohistan là một quận mới được hình thành do sự phân chia của quận Kohistan.

Lịch sử
Người Tajik Kohistani được coi là những nhóm có tổ chức tốt nhất và mạnh mẽ nhất chống lại sự chiếm đóng Kabul của người Anh vào năm 1879–1880 .

Tham khảo

Xem thêm

Huyện của tỉnh Herat
Huyện của Afghanistan

Karukh (huyện)


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Stenobothrus minutissimus. Una ning gihulagway ni Bolívar, I. ni adtong 1878. Ang Stenobothrus minutissimus sakop sa kahenera nga Stenobothrus, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Espanya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Espanya
Stenobothrus

Stenobothrus minutissimus


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Velarifictorus woomera. Una ning gihulagway ni Otte, D. ug R.D. Alexander ni adtong 1983. Ang Velarifictorus woomera sakop sa kahenera nga Velarifictorus, ug kabanay nga Gryllidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Velarifictorus

Velarifictorus woomera


Zagaj pri Ponikvi () je naseljeno mjesto u sastavu općine Šentjur, regija Savinjska, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Šentjur pri Celju.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Zagaj pri Ponikvi je imao 116 stanovnika.

Napomena: Do 1953. iskazivano pod imenom Zagaj.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Savinjskoj regiji

Zagaj pri Ponikvi


Kaliwatan sa insekto ang Ctenothrips nonnae. Una ning gihulagway ni Haga ug Shûji Okajima ni adtong 1989. Ang Ctenothrips nonnae sakop sa kahenera nga Ctenothrips, ug kabanay nga Thripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Hapon

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Hapon
Ctenothrips

Ctenothrips nonnae


Braço do Trombudo là một đô thị thuộc bang Santa Catarina, Brasil. Đô thị này có diện tích 90 km², dân số năm 2007 là 3288 người, mật độ 36,5 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Santa Catarina

Braço do Trombudo


An Calothyrza pauli in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Leon Fairmaire hadton 1884. An Calothyrza pauli in nahilalakip ha genus nga Calothyrza, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Kenya. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calothyrza

Calothyrza pauli


Osiedle Chartowo – osiedle administracyjne Poznania (od 1 stycznia 2011 roku).

Historia
W 2000 utworzono jednostkę pomocniczą miasta Osiedle Chartowo. W 2010 r. w Poznaniu przeprowadzano reformę funkcjonalną jednostek pomocniczych i 1 stycznia 2011 r. powiększono obszar osiedla.

Granice administracyjne
Osiedle Chartowo graniczy:
 z Osiedlem Szczepankowo-Spławie-Krzesinki (granica - trasy linie kolejowej nr 352 i 394)
 z Osiedlem Żegrze (granica - ulica Bolesława Krzywoustego)
 z Osiedlem Rataje (granica - ulica Inflancka - Jezioro Maltańskie)
 z Osiedlem Antoninek - Zieliniec - Kobylepole (granica - ulica Szwajcarska, ulica abpa Walentego Dymka - Jezioro Maltańskie)
 z Osiedlem Warszawskim - Pomet - Maltańskim (granica - Jezioro Maltańskie)

Podział
 Podział w Systemie Informacji Miejskiej
Według Systemu Informacji Miejskiej Osiedle Chartowo jest podzielone na cztery jednostki obszarowe:

 Chartowo
Osiedle Czecha
 Osiedle Lecha
Osiedle Rusa
Osiedle Tysiąclecia
Osiedle Zodiak
 Franowo (częściowo)
 Malta (częściowo)
 Biała Góra (częściowo)

Ważniejsze obiekty architektoniczne i miejsca
 Fort IIa
 Mauzoleum Mielochów
 Lądowisko Poznań-Szwajcarska
 Tunel trasy tramwajowej os. Lecha-Franowo
 Użytek ekologiczny "Traszki Ratajskie"
 Hospicjum Palium
 Wielospecjalistyczny Szpital Miejski im. J. Strusia
 Kościół św. Marka Ewangelisty
 Chartowo Tower
 Franowo Park
 Wielkopolska Gildia Rolno-Ogrodnicza
 Święty Wojciech Dom Medialny
 Kopiec Wolności
 Malta Ski

Siedziba Rady Osiedla
 Adres rady osiedla
 Przedszkole nr 53 im. Koszałka Opałka, osiedle Lecha 14.

Komunikacja
Osiedle obsługują autobusy MPK Poznań linii 166, 181, 184 oraz linia nocna 218.

Zobacz też
 Podział administracyjny Poznania

Przypisy

Osiedle Chartowo

Osiedle Chartowo


Triton (Y-5) (gr.: Τρίτων) – grecki okręt podwodny z okresu międzywojennego i II wojny światowej, trzecia zamówiona jednostka typu Protefs. Okręt został zwodowany 4 kwietnia 1928 roku we francuskiej stoczni Ateliers et Chantiers de la Loire w Nantes, a do służby w Marynarce Grecji wszedł w marcu 1930 roku. "Triton" uczestniczył w wojnie grecko-włoskiej z lat 1940–1941, a po inwazji Niemiec na Grecję w 1941 roku operował u boku Royal Navy na Morzu Śródziemnym. 16 listopada 1942 roku okręt został zatopiony na Morzu Egejskim przez niemiecki ścigacz okrętów podwodnych UJ-2102.

Projekt i budowa
Jednostka została zamówiona przez rząd Grecji w 1925 roku. Projekt okrętu, autorstwa inż. Jeana Simonota, był bardzo zbliżony do francuskiego typu Sirène i stanowił powiększoną wersję typu Katsonis. Oprócz większych wymiarów i wyporności, wszystkie wyrzutnie torped umieszczono w kadłubie sztywnym.

"Triton" zbudowany został w stoczni Ateliers et Chantiers de la Loire w Nantes. Stępkę okrętu położono w 1927 roku, został zwodowany 4 kwietnia 1928 roku, a do służby w Polemiko Naftiko przyjęto go 1 marca 1930 roku. Jednostka otrzymała nazwę nawiązującą do mitologicznego bóstwa morskiego – Trytona oraz numer burtowy Y-5. Koszt budowy okrętu wyniósł 119 000 £.

Dane taktyczno–techniczne
"Triton" był dużym dwukadłubowym okrętem podwodnym. Długość całkowita wynosiła 68,6 metra, szerokość 5,73 metra i zanurzenie 4,18 metra. Wyporność w położeniu nawodnym wynosiła 750 ton, a w zanurzeniu 960 ton. Okręt napędzany był na powierzchni przez dwa dwusuwowe silniki wysokoprężne Sulzer o łącznej mocy 1420 koni mechanicznych (KM). Napęd podwodny zapewniały dwa silniki elektryczne o łącznej mocy 1200 KM. Dwuśrubowy układ napędowy pozwalał osiągnąć prędkość 14 węzłów na powierzchni i 9,5 węzła w zanurzeniu. Zasięg wynosił 4000 Mm przy prędkości 10 węzłów w położeniu nawodnym oraz 100 Mm przy prędkości 5 węzłów pod wodą. Zbiorniki paliwa mieściły 105 ton oleju napędowego. Dopuszczalna głębokość zanurzenia wynosiła 85 m.

Okręt wyposażony był w osiem wewnętrznych wyrzutni torped kalibru 550 mm: sześć na dziobie oraz dwie na rufie, z łącznym zapasem 10 torped. Uzbrojenie artyleryjskie stanowiło działo pokładowe kal. 100 mm L/40 Schneider, umieszczone na obrotowej platformie na przedzie kiosku, z zapasem amunicji wynoszącym 150 naboi oraz działko plot. kal. 40 mm L/39 Mark II.

Załoga okrętu składała się z 41 oficerów, podoficerów i marynarzy.

Służba
Podczas inwazji Włoch na Grecję, 9 stycznia 1941 roku "Triton" bez powodzenia zaatakował niezidentyfikowany włoski okręt podwodny w Cieśninie Otranto. 23 marca okręt pod dowództwem kmdr. ppor. D. Zeposa storpedował i zatopił na pozycji  włoski statek handlowy "Carnia" (5154 BRT). Po upadku Grecji w 1941 roku "Triton" (wraz z okrętami podwodnymi "Katsonis", "Papanikolis", "Nirefs" i "Glafkos") uciekł do Aleksandrii, którą osiągnął 25 kwietnia. Okręt operował u boku Royal Navy w składzie 1. Flotylli Okrętów Podwodnych, stacjonując w Aleksandrii. W dniach 10–13 czerwca 1942 roku jednostka pod dowództwem kmdr. ppor. E. Kontoyiannisa (Contoyannisa) zatopiła ogniem artylerii trzy greckie żaglowce nieopodal wysp Santoryn i Eubea.

16 listopada 1942 roku między wyspami Eubea a Andros okręt został zatopiony przez niemiecki pomocniczy ścigacz okrętów podwodnych UJ-2102; według części publikacji, wspólnie z niszczycielem "Hermes".

Uwagi

Przypisy

Bibliografia

Greckie okręty podwodne zatopione podczas II wojny światowej
Okręty podwodne typu Protefs
Okręty zbudowane w Ateliers et Chantiers de la Loire
Statki i okręty zatopione na Morzu Egejskim

Triton (1928)


Xenosella coxospinosa là một loài chân đều trong họ Xenosellidae. Loài này được Just miêu tả khoa học năm 2005.

Chú thích

Tham khảo

Xenosella

Xenosella coxospinosa


Marian Weralski (ur. 10 grudnia 1916 w Warszawie, zm. 13 grudnia 1993 tamże) – polski prawnik, profesor nauk prawnych, nauczyciel akademicki Uniwersytetu Warszawskiego, w latach 1972–1975 dziekan Wydziału Prawa i Administracji Uniwersytetu Warszawskiego, specjalista w zakresie prawa finansowego.

Życiorys
W 1938 ukończył studia prawnicze na Uniwersytecie Warszawskim, następnie pracował w spółdzielczości.

W 1949 obronił rozprawę doktorską i podjął pracę na macierzystej uczelni. Habilitował się w 1958, w 1964 został mianowany profesorem nadzwyczajnym, a w 1970 profesorem zwyczajnym nauk prawnych, specjalizował się w zakresie prawa finansowego. W latach 1959–1965 był kierownikiem Katedry Prawa Finansowego i prodziekanem, w latach 1972–1975 dziekanem Wydziału Prawa i Administracji Uniwersytetu Warszawskiego. W latach 1965-1977 członek Senatu Uniwersytetu Warszawskiego. Członek Komitetu Nauk Prawnych PAN. W 1975 był wykładowcą Uniwersytetu w Paryżu.

Pochowany na cmentarzu Bródnowskim w Warszawie (kwatera 45A-1-6).

Upamiętnia go praca zbiorowa: Ius fiscale. Studia z dziedziny prawa finansowego. Księga pamiątkowa dedykowana profesorowi Marianowi Weralskiemu (red. nauk. Hanna Litwińczuk, Warszawa 2012) .

Ordery i odznaczenia
 Krzyż Kawalerski Orderu Odrodzenia Polski (25 listopada 1947)
 Medal 30-lecia Polski Ludowej
 Medal 10-lecia Polski Ludowej (19 stycznia 1955)
 Odznaka tytułu honorowego "Zasłużony Nauczyciel PRL"

Wybrane publikacje
 Finanse publiczne i prawo finansowe (1984)
 Współczesne systemy podatkowe : (zarys porównawczego prawa podatkowego) (1979)
 Finanse i prawo finansowe (1978)
 Polskie prawo finansowe (1964, 1966, 1976, 1978)
 Tendances du développement des systèmes fiscaux dans les pays socialistes (1978)
 Socjalistyczne instytucje finansowe (1973)|
 Polityka budżetowa (1971)
 Finansy Pol'skoj Narodnoj Respubliki (M. Veral'skij ; pod red. A. M. Aleksandrova i K. N. Plotnikova, 1971)
 Prawnofinansowe zagadnienia przedsiębiorstw socjalistycznych (1969)
 Prawo finansowe (współautor: Jerzy Harasimowicz, 1967)
 Socjalistyczne instytucje budżetowe (1966)
 Le budget dl la République Populaire de Pologne : son rôle, sa structure et sa technique (1965)
 Zagadnienia systemu podatkowego w państwach socjalistycznych (1965)
 Le développement du système financier des entreprises d'état en Pologne (1963)
 Rola budżetu w planowaniu gospodarczym (1963)
 Kierunki reformy polskiego systemu podatkowego (1960)
 Finanse i kredyt Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej. Cz. 2 (1957)
 System finansowy spółdzielczości (1957)
 Finanse i kredyt Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej. Cz. 1 (1957)
 Finanse i kredyt Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej. Cz. 1, Wiadomości wstępne i system finansowy przedsiębiorstw socjalistycznych (1955)
 Finanse i kredyt Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej. Cz. 2, System budżetowy (1955)
 Budżet Polskiej Rzeczypospolitej Ludowej : opracowanie popularno-naukowe (1955)
 O gospodarce finansowej przedsiębiorstwa socjalistycznego (1954)
 System finansowy wiejskiej spółdzielczości spożywców w Związku Radzieckim (1950)
 Ustawodawstwo pracy do użytku spółdzielni (1948)
 Czekamy na ciebie (1947)
 Ustawodawstwo pracy do użytku spółdzielni (1947)
 Ustawodawstwo spółdzielcze. Cz. 1, Zasady ogólne (1945)
 Ustawodawstwo spółdzielcze. Cz. 2, Władze spółdzielni (1945)
 Ustawodawstwo spółdzielcze. Cz. 3, Rachunkowość (1945)
 Prawo rzeczowe i hipoteczne (1945)
 Ubezpieczenia prywatne (1945)
 Prawo handlowe i przemysłowe w zastosowaniu do spółdzielni (1945)
 Prawo wekslowe i czekowe (1945)
 Postępowanie sądowe (1945)
 Postępowanie egzekucyjne i zabezpieczające (1945)
 Ustawodawstwo pracy. Cz. 1, Zawarcie i rozwiązanie umowy o pracę (1945)
 Ustawodawstwo pracy. Cz. 2, Uprawnienia i obowiązki pracowników i pracodawców (1945)
 Ustawodawstwo pracy. Cz. 4, Czas pracy (1945)
 Zobowiązania. Cz. 1 (1945)
 Zobowiązania. Cz. 2 (1945)
 System instytucji prawno-finansowych PRL. T. 5, Instytucje systemu pieniężno-kredytowego i ubezpieczeń (red. nauk., 1990)
 System instytucji prawno-finansowych PRL. T. 4, Instytucje socjalistycznych jednostek gospodarczych (red. nauk., 1987)
 System instytucji prawno-finansowych PRL. T. 3, Instytucje budżetowe. Cz. 2, Dochody i wydatki budżetu (red. nauk., 1985)
 System instytucji prawno-finansowych PRL. T. 2, Instytucje budżetowe. Cz. 1 (red. nauk., 1982)
 System instytucji prawno-finansowych PRL. T. 1, Instytucje ogólne (red. nauk., 1982)
 Systemy dochodów budżetowych od państwowych przedsiębiorstw przemysłowych w państwach socjalistycznych Cz. 2 (red. nauk., 1976)
 Finansovoe pravo evropejskih socialističeskih stran (1976)
 Systemy dochodów budżetowych od państwowych przedsiębiorstw przemysłowych w państwach socjalistycznych : [stan prawny obowiązujący w dniu 1 czerwca 1974 r.] : praca zbiorowa (red., 1975)
 Prawo finansowe (współautor: Leon Kurowski, 1968, 1969, 1970, 1973)
 Podstawowe zagadnienia prawa spółdzielczego w Polsce : konferencja naukowa Spółdzielczego Instytutu Badawczego, Warszawa 11 VI 1966 (współredaktorzy naukowi: Kazimierz Pietrzak-Pawłowski, Henryk Skiba, 1966)

Przypisy

Członkowie Komitetu Nauk Prawnych PAN
Ludzie urodzeni w Warszawie (Królestwo Kongresowe)
Odznaczeni Krzyżem Kawalerskim Orderu Odrodzenia Polski (Polska Ludowa)
Odznaczeni Medalem 10-lecia Polski Ludowej
Odznaczeni Medalem 30-lecia Polski Ludowej
Odznaczeni odznaką tytułu honorowego "Zasłużony Nauczyciel PRL"
Pochowani na cmentarzu Bródnowskim w Warszawie
Polscy cywiliści
Polscy specjaliści prawa finansowego
Polscy specjaliści prawa pracy
Urodzeni w 1913
Wykładowcy Wydziału Prawa i Administracji Uniwersytetu Warszawskiego
Zmarli w 1993

Marian Weralski


Andrius Navickas (ur. 9 marca 1972 w Wilnie) – litewski dziennikarz, filozof i polityk, poseł na Sejm Republiki Litewskiej.

Życiorys
Na Uniwersytecie Wileńskim ukończył filozofię (1996) i religioznawstwo (1998), następnie doktoryzował się w zakresie filozofii. Jako nauczyciel akademicki związany z macierzystą uczelnią, a także m.in. z Uniwersytetem Michała Römera. Pracował jako dziennikarz, tłumacz i wydawca, opublikował kilka pozycji książkowych. Był również urzędnikiem w resorcie sprawiedliwości i asystentem polityk Ireny Degutienė. Przez kilkanaście lat pracował w portalu internetowym Bernardinai.lt, pełnił funkcję jego redaktora naczelnego.

W wyborach w 2016 kandydował do Sejmu z ramienia Związku Ojczyzny. Mandat poselski objął w czerwcu 2017 w miejsce zmarłego Rokasa Žilinskasa. W 2020 z powodzeniem ubiegał się o reelekcję.

Przypisy

Absolwenci Uniwersytetu Wileńskiego
Litewscy dziennikarze
Litewscy filozofowie XXI wieku
Politycy Związku Ojczyzny
Posłowie na Sejm Republiki Litewskiej
Ludzie urodzeni w Wilnie
Urodzeni w 1972
Wykładowcy Wyższego Seminarium Duchownego w Wilnie

Andrius Navickas


Świni Groń – polana w Paśmie Lubania w Gorcach. Znajduje się na lewych zboczach doliny jednego z cieków źródłowych Rochowego Potoku. Nie prowadzi przez nią żaden szlak turystyczny, ale nieco poniżej polany, wzdłuż drugiego cieku Rochowego Potoku idzie zielony szlak turystyczny z Ochotnicy Dolnej przez Kudowe na Lubań.

Polana zajmuje strome zbocza potoku na wysokości około 760–830 m n.p.m. Na niewielkim wypłaszczeniu grzbietu znajduje się szałas, drugi w dolnej części polany zbutwiał. Polana w 2017 r. była nadal użytkowana rolniczo.

Polana znajduje się w obrębie osiedla Kudowe należącego do miejscowości Ochotnica Dolna w województwie małopolskim, w powiecie nowotarskim, w gminie Ochotnica Dolna.

Przypisy

Polany gorczańskie
Ochotnica Dolna

Świni Groń (Gorce)


Ang Gora Surkhdzhoy ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Gudarah-ye Surkh Jōy, bukid, Daykundi Province,
 Kōh-e Surkh Jōy, bukid, Wilāyat-e Bāmyān,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Gora Surkhdzhoy


Ang San Geronimo ngalan niining mga mosunod:

Arhentina

 San Gerónimo (lungsod sa Arhentina), Provincia de San Luis,

Tinipong Bansa

 San Geronimo (lungsod sa Tinipong Bansa), California, Marin County,

Honduras

 San Jerónimo (lungsod sa Honduras, Departamento de Comayagua, lat 14,63, long -87,60),

Mehiko

 San Jerónimo (lungsod sa Mehiko, Estado de Chiapas, Motozintla),
 San Gerónimo (suba), Estado de Jalisco,
 San Gerónimo (lungsod sa Mehiko, Estado de Aguascalientes), El Llano,
 San Gerónimo (lungsod sa Mehiko, Estado de Chiapas), Copainalá,

Peru

 San Jerónimo (lungsod sa Peru, Apurimac), Provincia de Andahuaylas,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Arhentina
Pagklaro paghimo ni bot Tinipong Bansa
Pagklaro paghimo ni bot Honduras
Pagklaro paghimo ni bot Mehiko
Pagklaro paghimo ni bot Peru

San Geronimo


Campeonato Argentino de Futebol de 1926 pode referir-se a:

 Campeonato Argentino de Futebol de 1926 (AAF)
 Campeonato Argentino de Futebol de 1926 (AAmF)

Desambiguações de esportes

Campeonato Argentino de Futebol de 1926


Jordan Banjo (31 de dezembro de 1992) é um dançarino de rua britânico, mais conhecido por ser membro do grupo Diversity, que ganhou a terceira temporada de Britain's Got Talent.

Vida pessoal
Jordan nasceu em 1992, filho do nigeriano Funso Banjo, um boxeador profissional, e a inglesa Danielle Banjo, uma ex-dançarina de balé que agora ajuda na gestão do Diversity e também dirige o Danceworks Studios. Jordan cresceu em Wickford, Essex, com seu irmão mais velho, Ashley, e sua irmã Talisa. Jordan estava em um relacionamento com sua amiga de infância e cantora da Little Mix, Jesy Nelson. Ele estudou no SEEVIC College.

Carreira

2007–presente: Diversity

Antes da formação da Diversity em 2007, Jordan era membro da Swift Moves Juniors, juntamente com Sam Craske e Warren Russell. Atualmente ele faz parte do grupo de dança Diversity, vencedora da terceira temporada do Britain's Got Talent em 2009.

Trabalho na televisão e apresentações
Jordan, ao lado de Perri Kiely, também membro da Diversity, assumiu o papel de apresentador dos bastidores da quarta temporada de Got to Dance, na primavera de 2013. No verão de 2013, Jordan e Perri realizaram seu próprio programa de televisão chamado Jordan and Perri's Ultimate Block Party, que transformou clubes (Swim Team, Youth Club etc.) em uma companhia de dança.

Foi anunciado em 17 de fevereiro de 2014 que Jordan e Perri seriam os apresentadores do Nickelodeon Kids' Choice Awards 2014. Ambos foram novamente anunciados como os apresentadores britânicos do Nickelodeon Kids' Choice Awards 2015 e 2016.

Em 10 de novembro de 2016, Banjo foi confirmado para participar do I'm a Celebrity...Get Me Out of Here!. Ele foi a quarta celebridade a sair do programa no dia 29 de novembro de 2016. Desde janeiro de 2018, Banjo é o apresentador digital dos bastidores de Dancing on Ice.

Filmografia

Ligações externas
 do Diversity

Dançarinos do Reino Unido
Apresentadores de televisão do Reino Unido

Jordan Banjo


La chiesa di San Nicola dei Lorenesi è un luogo di culto cattolico di Roma, sito in Largo Febo, vicino a Piazza Navona, nel rione Parione. Dopo l'annessione del Ducato di Lorena alla Francia nel 1766, l'edificio è stato integrato nei Pieux Établissements de la France à Rome et Lorette. È ancora oggi una delle 5 chiese cattoliche francesi di Roma, insieme con San Luigi dei Francesi, Trinità dei Monti, Sant'Ivo dei Bretoni e Santi Claudio e Andrea dei Borgognoni.

Storia
Durante il Rinascimento, i Francesi ed i Lorenesi formarono la Congrégration de Saint-Louis che diede mano alla costruzione della chiesa di San Luigi dei Francesi nel 1588.
Una parte di questa chiesa fu pagata dal duca Carlo III di Lorena per rappresentare lo stato lorenese presso il Vaticano.

Nel 1587, i Lorenesi crearono una nuova confraternita indipendente da quella francese con il nome di Confraternité de Saint-Nicolas et de Sainte-Catherine de la Nation de Lorraine et de Barrois, che fu autorizzata a possedere una cappella all'interno di San Luigi dei Francesi e con l'obiettivo di costruire una chiesa propria a Roma.

Con una bolla, nel 1623, il papa Gregorio XV concesse alla confraternita una chiesa intitolata San Nicola in Agone, presso Piazza Navona. La chiesa, ricostruita dall'architetto lorenese François Desjardins, o Du Jardin (italianizzato in "Francesco Giardini"), fu consacrata nel 1632 con il nome di San Nicola dei Lorenesi permettendo così al Ducato di Lorena di essere rappresentato a Roma da una chiesa propria.

Nei secoli XX e XXI, la parrocchia entrò a far parte dell'apostolato della Comunità di San Giovanni.

Architettura
L'edificio è sobrio, di stile classico a navata singola, con due cappelle laterali; la facciata fu ornata con marmi provenienti dallo stadio di Domiziano.

Interno

Dietro l'altare maggiore un trompe-l'œil simula un'abside circolare ed un altro orna la cupola.

Presenta molti stucchi ed alcune pitture di François Nicolas de Bar (o "Nicolò Lorense") e di altri pittori paesaggisti lorenesi del periodo.

Nel XVIII secolo Corrado Giaquinto ha eseguito alcuni affreschi: San Nicola fa sgorgare l'acqua da una roccia, Le quattro virtù cardinali, La trinità e san Nicola, Le tre virtù teologali e L'angelo che libera un prigioniero.

Per il giubileo del 1750 Giaquinto dipinge anche due quadri d'altare, San Nicola e gli ufficiali di Costantino, e San Nicola che quieta la tempesta.

La chiesa è stata restaurata a spese della Francia e della Regione Lorena.

Sepolture
Qui fu sepolto nel 1649 il pittore lorenese Charles Mellin.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Nicola, Lorenesi
Nicola dei Lorenesi
Roma

Chiesa di San Nicola dei Lorenesi


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Hippacris immaculata. Una ning gihulagway ni Marius Descamps ni adtong 1984. Ang Hippacris immaculata sakop sa kahenera nga Hippacris, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Amazonas

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Amazonas
Hippacris

Hippacris immaculata


Kaliwatan sa isda ang Coelorinchus productus. Una ning gihulagway ni Gilbert ug Hubbs ni adtong 1916. Ang Coelorinchus productus sakop sa kahenera nga Coelorinchus, ug kabanay nga Macrouridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
kasadpang Kadagatang Pasipiko
 East China Sea
amihanang Republika sa Tsina

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Pasipiko
Isdangtunay sa East China Sea
Isdangtunay sa Republika sa Tsina
Coelorinchus

Coelorinchus productus


ATV (Azienda Trasporti Verona) S.r.l. è l'azienda che si occupa del trasporto pubblico nel veronese.

Dopo aver firmato regolare atto notarile il 23 dicembre 2006, dal 1º gennaio 2007 le aziende AMT e APTV hanno ceduto i loro rami d'azienda del trasporto pubblico e noleggio creando l'ATV S.r.l. (Azienda Trasporti Verona) con un capitale sociale di 15.000.000 di euro e con oggetto sociale la gestione dei trasporti pubblici cittadini e provinciali di Verona.

Storia
Nel 1935 la gestione del trasporto pubblico del comune di Verona venne affidato alla società SAER, rapporto che cessò nel 1955 quando la gestione passò all'AMT (Azienda Municipalizzata Trasporti) che assunse i servizi ed entrò in attività l'anno successivo. Il 2 gennaio 1962 nacque invece l'APT (Azienda Provinciale Trasporti) che andò a gestire tutte le linee della provincia di Verona. L'AMT divenne una società per azioni il 1º ottobre 2000 cambiando nome in Azienda Mobilità e Trasporti. Gestì il trasporto urbano del comune di Verona fino al 31 dicembre 2006. L'AMT gestisce tuttora i parcheggi all'interno delle città e il patrimonio immobiliare degli uffici, delle officine e del deposito autobus urbani di Porta Vescovo e conta circa 50 dipendenti, la maggior parte dei quali sono accertatori della sosta che verificano il pagamento della sosta. ATV ha la propria sede legale ed amministrativa a Verona in Lungadige A.Galtarossa 5, presso la sede storica della Autoservizi Valpantena, sede poi passata ad APT. Presso questa sede oltre alla direzione, amministrazione, uffici, si trovano alcune officine per la manutenzione degli autobus aziendali. Questa azienda detiene inoltre tutto il patrimonio immobiliare dei depositi situati nella provincia di Verona, come Domegliara, Badia Calavena, Giazza, San Giovanni Ilarione, San Bonifacio, Legnago, Villafranca, Garda, Caprino Veronese e San Zeno di Montagna. ATV possiede presso la sede AMT il deposito e l'officina degli autobus urbani. Oltre a questo deposito se ne aggiunge uno in via B.Avesani sempre a Verona per il parcheggio ed il rifornimento dei bus urbani a metano. L'APT divenne una società per azioni pochi mesi prima di AMT, il 31 ottobre 2000, quando cambiò nome in APTV (Azienda Provinciale Trasporti Verona) e andò a gestire il trasporto pubblico nella provincia di Verona e nel comune di Legnago fino al 31 dicembre 2006. La gestione di tutte le linee è passata da AMT e da APTV ad ATV (Azienda Trasporti Verona) il 1º gennaio 2007.

Il 4 giugno 2015 la Provincia di Verona mette in liquidazione APTV e la sua quota viene trasferita direttamente in capo alla provincia.

Il 16 gennaio 2017 FNM Autoservizi S.p.A. si aggiudica il 50% delle azioni messe in vendita dalla provincia di Verona a seguito del mancato esercizio di prelazione da parte del Comune di Verona altro azionista dell'azienda.

Servizio

L'ATV gestisce circa venti autolinee urbane feriali nella città di Verona, che coprono una rete di 263 chilometri. Il servizio extraurbano è invece composto di 73 autolinee e si estende fino alle province di Brescia, Trento, Mantova, Rovigo, Padova e Vicenza coprendo una rete di 4.052 chilometri. Le principali linee extraurbane sono quelle che da Verona collegano San Pietro In Cariano, Domegliara, Negrar, Fosse, Grezzana, Erbezzo, Bosco Chiesanuova, Mezzane, Velo, Giazza, Illasi, Badia Calavena, San Bortolo, San Giovanni Ilarione, San Bonifacio, Zevio, Albaredo d'Adige, Bovolone, Cerea, Legnago, Badia Polesine (Ro), Montagnana (Pd), Isola della Scala, Nogara, Castelmassa (Ro), Mantova, Villafranca, Sommacampagna, Valeggio sul Mincio, Bussolengo, Garda, Riva del Garda (Tn), San Zeno di Montagna, Caprino e Ferrara di Monte Baldo.

Nel 2013 sono state create inoltre, delle linee extraurbane "Express", il cui scopo è far giungere l'utenza dalla provincia fino a Verona con un minimo di 15 minuti fino a oltre 30 minuti di anticipo rispetto ai normali autobus di linea.

Viene gestito anche un servizio navetta tra il paese di Spiazzi, frazione di Caprino Veronese ed il Santuario della Madonna della Corona, celebre santuario situato a strapiombo sulla Valle dell'Adige.
Il servizio urbano è usufruito ogni anno da circa 38.500.000 passeggeri mentre quello extraurbano da circa 18.300.000 passeggeri.

L'azienda gestisce in occasione di eventi fieristici alcuni collegamenti tra il polo fieristico ed i principali parcheggi e il centro città.

L'azienda è da molti anni impegnata nei servizi turistici occasionali, di cui dispone una flotta di circa 20 autobus da noleggio di varie lunghezze e capacità, e servizi turistici di linea, come l'autolinea stagionale estiva che collega il Lago di Garda con Venezia e alcuni servizi di trasporto biciclette al seguito, denominati Bus&Bike, che collegano Verona con Bosco Chiesanuova e l'altopiano dei Monti Lessini fino a Malga San Giorgio, e collegamenti con bici al seguito anche dal Lago di Garda e fino a Ferrara di Monte Baldo (Linea 476) e San Zeno di Montagna (Linea 470).

Le linee stagionali invernali erano quelle che da Verona collegavano Bosco Chiesanuova e gli impianti sciistici di San Giorgio, recentemente dismessi e la linea per Folgaria-Passo Coe in Trentino, anch'essa recentemente soppressa.

L'azienda gestisce anche il servizio urbano nel comune di Legnago.

Nell'estate 2021 viene introdotta una nuova linea denominata 482 per collegare l'Aeroporto Catullo di Verona con i paesi del Lago di Garda. (Peschiera-Lazise-Cisano-Bardolino-Garda).

Azionariato
Al 16 gennaio 2017:
50% da AMT S.p.A.
50% da FNM Autoservizi S.p.A.

ATV in cifre
Il parco mezzi aggiornato a Dicembre 2022 comprende un totale di 551 autobus così distribuito :

Per tipologia :

 197 autobus adibiti al trasporto urbano;
31 autobus adibiti al trasporto suburbano;
 303 autobus adibiti al trasporto extraurbano;
 20 autobus adibiti al servizio di noleggio;

Per Classe di Emissione :

0 autobus a classe di emissione Euro 0;
0 autobus a classe di emissione Euro 1;
42 autobus a classe di emissione Euro 2;
205 autobus a classe di emissione Euro 3;
4 autobus a classe di emissione Euro 4;
125 autobus a classe di emissione Euro 5;
175 autobus a classe di emissione Euro 6;

Note

Voci correlate
 Aziende di trasporto pubblico italiane
 Verona
 Rete filoviaria di Verona

Altri progetti

Collegamenti esterni

Aziende della provincia di Verona
ATV (Verona)
Trasporti a Verona

ATV (Verona)


Ang Faasouga Point ngalan niining mga mosunod:

American Samoa

 Faasouga Point (punta sa Western District),
 Faasouga Point (punta sa Manu'a District),
 Faasouga Point (punta sa Eastern District),

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot American Samoa

Faasouga Point


David Fair (born April 27, 1952) is an American activist who has been a leader in the labor, LGBT, AIDS, homeless and child advocacy movements in Philadelphia, PA since the 1970s. He has founded or co-founded several advocacy and service organizations, including the Philadelphia Lesbian and Gay Task Force (1977), the Philadelphia Gay Cultural Festival (1978), Lavender Health (1979) (now Mazzoni Center), the Philadelphia/Delaware Valley Union of the Homeless (1985), Philly Homes 4 Youth (2017), The Coalition for Queer Equity, and the Philadelphia Coalition on Opioids and Children (2018), and led the creation of numerous local government health and human service initiatives, including the AIDS Activities Coordinating Office for the Philadelphia Department of Public Health (1987) and the Division of Community-Based Prevention Services (2001), the Parenting Collaborative (2003), and the Quality Parenting Initiative (2014) for the Philadelphia Department of Human Services.

Fair has received over 50 community service awards from various Philadelphia agencies and organizations, among them the Philadelphia Inquirer's Citizen Award and the City of Philadelphia Human Rights Award. He was also named among the top 101 Connectors in Philadelphia by Leadership Philadelphia, and has served on over 80 local boards and committees since 1977.

Early life
Fair was born in Southwest Philadelphia and attended Catholic grade and high schools. He attended the University of Pennsylvania in 1970, where he was active in the anti-Vietnam War movement as well as the local reform Democratic Party movement and later the LGBT rights movement. At Penn he formed and chaired the Penn Voters Rights Council, and won a successful federal lawsuit (Fair v. Osser, 1971), which won Pennsylvania students the right to register to vote from their campus addresses. Also in 1971, he led an effort to organize Penn students to vote against then-Police Commissioner Frank Rizzo in the Philadelphia mayoral race, which was unsuccessful. He also led Penn People for George McGovern in the 1972 Democratic presidential primary in Pennsylvania.

Fair attended Stockholm University in 1974–75 at its Institute for English-Speaking Students in a Penn junior year abroad program. While there, with the help of his then-wife Sonia, he published a newsletter called Rosten (The Voice) for English-speaking students at the university, advocating for a stronger education program and a student voice in curriculum development in the program.

He graduated from Penn with a degree in political science in 1975.

The Seventies
Fair formally "came out" in 1976 at a meeting of a group of gay and bisexual married men held at the nascent Gay Community Center of Philadelphia. He soon became active in several local gay organizations, including Gays at Penn (GAP). In 1977, GAP led a successful effort to force the university to adopt a sexual orientation nondiscrimination policy. Fair, then an administrator at a local Episcopal Church based on campus, along with others, leveraged that activism to organize a group to form a progressive lesbian and gay rights organization, the Philadelphia Lesbian and Gay Task Force (PLGTF), which became the leading LGBT civil rights organization in the region until its dissolution in the mid-2000s. In 1978, Fair also led the effort to put on the first gay and lesbian cultural festival outside of New York and California, called the Philadelphia Gay Cultural Festival, which held over 20 events in 1978 and 1979 including films, theatrical performances, comedy performances, lectures and social events. In the summer of 1979, Fair helped form an LGBT Health Committee of the PLGTF, later organized as the nonprofit Lavender Health. The organization is now named the Mazzoni Center, in honor of physician Peter Mazzoni.

Labor and AIDS Activism
Along with fellow LGBT Democratic Party activist Scott Wilds and others, Fair formed a 1979 mayoral campaign committee to support pro-LGBT City Councilman Lucien Blackwell, but the campaign was unsuccessful. However, the effort drew the attention of the politically powerful local labor leader Henry Nicholas, president of the local affiliate of 1199: The National Health Care Workers Union, who hired Fair as his executive assistant in 1980. In 1985, Fair was elected the Union's first openly-gay officer, Secretary-Treasurer, and as a Vice President of the Union's national organization. During his tenure at the Union from 1980 to 1988, Fair was the media spokesperson for the union and was involved in numerous strikes and protests, being arrested by Philadelphia police 13 times.

While at 1199C, Fair also became a leading advocate against homelessness in Philadelphia. He was active in the Committee for Dignity and Fairness to the Homeless, Dignity Housing, and other ad hoc groups, and helped to form the Philadelphia/Delaware Valley Union of the Homeless and its chapters in New York and Baltimore. At its height, the National Union of the Homeless had over 15,000 members.

The city's largest social services union at the time, 1199C also became a base for Fair to build bridges between the union's largely black membership and LGBT and AIDS activism. In 1980–82, he and Wilds formed Gay Campaign 80 and the Philadelphia Equal Rights Coalition, successful efforts to elect LGBT people to various neighborhood party posts in the city. The organizing efforts garnered the attention of the Philadelphia Inquirer, which published an article on the growing influence of LGBT political activism in the city featuring Wilds and Fair.

The union hall became a major meeting place for LGBT and progressive organizations, and Fair took advantage of his new connections in the black political networks in which 1199C was prominent to influence black elected officials on LGBT issues. These connections and other organizing efforts by Fair, Wilds, Lisa Bacon, Rita Addessa (head of PLGTF), Doug Bowman and many others were instrumental in the passage of a 1982 amendment to the Philadelphia Fair Practices Act prohibiting discrimination on the basis of sexual orientation. The Union, which itself had a large black LGBT membership, also became the base of Gay and Lesbian Friends of Wilson Goode, chaired by Fair. Goode was elected Philadelphia's first black mayor in 1983

In 1984, Goode appointed Fair to form the city's first Mayor's Commission on Sexual Minorities. Also that year, Fair began years of anti-racist activism within the LGBT community with a speech to the annual dinner of Black and White Men Together Philadelphia, a local multiracial LGBT group which was honoring Fair with a community service award. In that speech, Fair decried the dominance of racist attitudes in the local white gay community, using as a prime example the closing of the only LGBT mental health agency in the city once it began to serve a predominately people of color clientele.

In 1985, as the AIDS epidemic grew in both the LGBT and racial minority communities, Fair encouraged Goode to create the Mayor's Commission on Health Emergencies, the first effort in the city government to create a local response to the AIDS epidemic. That same year, Fair gave the fledgling AIDS prevention organization, Blacks Educating Blacks About Sexual Health Issues (BEBASHI) its first office space.

In 1986, Fair authored AIDS and Minorities in Philadelphia: A Crisis Ignored for BEBASHI and began participating in the organizing of African American and Latino LGBT people to combat the epidemic in their own communities. At the 1986 national convention of the National Association of Black and White Men Together, Fair gave the keynote speech on white gay racism, which was later published in Speaking for Our Lives: Historic Speeches and Rhetoric for Gay and Lesbian Rights 1892-2000. From that point until the mid-1990s, Fair became a leading organizer of anti-racism efforts in the LGBT and HIV/AIDS communities in Philadelphia. These efforts were typified by a speech Fair gave to a town meeting sponsored by the Philadelphia Gay and Lesbian Community Council in 1989 focusing on the need to embrace intersectionality within the community to make progress.

The controversies surrounding the organizing by Fair and other activists, both black and white, among Philadelphia communities of color are detailed in To Make the Wounded Whole: The African American Struggle Against HIV/AIDS a book by Dan Royles at the University of North Carolina.

Fair's efforts resulted in numerous awards, including, in 1989–90, from the AIDS in the Barrio Conference, the Philadelphia Commission on Human Relations, the Philadelphia Fellowship Commission, Unity/Philadelphia, Dignity/Philadelphia, the Philadelphia City Council, and the Mayor's Office. A video produced by Fair, Epidemic: The AIDS Emergency in Philadelphia, won him the Communicator of the Year Award from the Public Relations Society of Southeastern Pennsylvania and the CINE Award for Video Excellence.

In November, 1987, Philadelphia Mayor Goode asked Fair to revitalize the city's lagging HIV/AIDS programs by leading the formation of the AIDS Activities Coordinating Office. Goode provided Fair with a special $6 million ($16.3 million in 2023 dollars) allocation of unrestricted city funds, leading to the creation of a network of HIV-related services including prevention education, HIV testing and linkage to care, case management, housing, pediatric services, home care, behavioral health and other services. Shortly after his appointment, Fair kicked off the new comprehensive response to the epidemic in Philadelphia with a speech to the Neighborhood Summit on AIDS calling for a recognition that defeating AIDS meant organizing neighborhoods to combat HIV infection among all of those affected, including gay people of color, those fighting addiction, women and others who had historically been ignored by AIDS organizations.

Embroiled in controversy because of his advocacy for more resources to combat the HIV epidemic, Fair left the AIDS office in 1990 to lead the city's only advocacy organization composed of people living with HIV, called We The People Living with AIDS/HIV of the Delaware Valley. While at We The People, Fair led efforts to assure equal representation of people living with HIV on HIV/AIDS planning councils and expansion of housing services for homeless people living with HIV/AIDS. He also published a monthly newspaper on HIV/AIDS called Alive & Kicking! along with a weekly update, fastfax.

In 1991, Fair was arrested and injured by Philadelphia police at an ACT-UP demonstration against President George H.W. Bush for his inaction on the AIDS crisis. As a result of a lawsuit filed against the Philadelphia Police Department, Fair received a settlement of $3,000 which he used to purchase the first computer for We The People.

In 1994, he led a 17-day hunger strike with nine others to demand that the state of Pennsylvania maintain funding for the only nursing facility for people with AIDS, Betak, a successful campaign that kept the home open for several more years.

Fair also served as Treasurer of the Philadelphia AIDS Consortium and on the boards of the Chester County AIDS Task Force, Chester County AIDS Support Services, the Montgomery County AIDS Task Force and Philadelphia HIV Mental Health Services during this time. He also helped to form and served on the Board of Directors of The Colours Organization and Unity, Inc., organizations of LGBT people of color, and chaired the AIDS Housing Task Force, co-authoring the 1997 Philadelphia HIV/AIDS Housing Needs Assessment, 1997. Also in 1997, Fair, along with others, published The Time to Act Is Now! Direct HIV Care Services for Philadelphia's African American Community, a comprehensive analysis of the unmet needs of Black Philadelphians for HIV/AIDS services.

Children's Services and Advocacy
Fair left We The People in 1996, stating that he was exhausted after 16 years of working in HIV/AIDS services. He was appointed by Philadelphia Health Commissioner Estelle Richman to a position managing a federal grant for a school-based mental health program in nine South Philadelphia schools, which he eventually expanded to over 100 public schools in the Philadelphia School District. In 2000, newly elected Philadelphia Mayor John F. Street appointed him to a newly created position, Director of Community-Based Prevention Services(CBPS), for the Philadelphia Department of Human Services (DHS), which ran the city's child welfare services.  CBPS became a new division within DHS, eventually growing to 85 employees with a budget of $96 million supporting over 200 community-based programs aimed at preventing child abuse, neglect and delinquency. During his tenure, Fair took a leadership role in efforts to reduce Philadelphia's high school dropout rate, co-founding Project U-Turn; started the Parenting Collaborative, the city's first large-scale effort to provide parent education and support services to high-risk families; expanded truancy and delinquency prevention services; and helped create a number of older youth programs, including the Achieving Independence Center (for aging-out foster youth) and the Achieving Reunification Center (for families seeking reunification with their children in foster care).

In 2003, Fair was approached by several advocates for fathers involved in the child welfare system, with complaints that the system was insufficiently supportive of fathers. In response, Fair created a funding stream specifically dedicated to helping fathers of children in foster care, helping them improve their parenting skills and also connect to job training and other services they needed to provide for their children. Fair remains active in this area of work, helping to create several father advocacy efforts, including in 2023 a special commission of the PA General Assembly on "greater father family involvement." The Commission is charged with developing a series of recommendations to the state legislature on how state agencies can be more supportive of fathers engaged with public systems.

Fair left DHS in 2005 to become Senior Vice President for Community Impact at United Way of Southeastern Pennsylvania], where he revitalized its 85-year-old  funding strategy to emphasize only organizations "achieving measurable results" focused on the Agenda for Community Solutions, a community investment strategy prioritizing a "return on social investment." While at United Way, Fair played a major role in the establishment of Graduate! Philadelphia, an initiative to help people with some college credits return to get their degree.  The Graduate Network has grown to over 30 sites throughout the United States.  Under the leadership of then-UWSEPA president Alba Martinez and Fair the regional United Way increased its annual fundraising from $49 million to $54 million in just three years.

In 2007, Fair began publishing an online weekly newsletter for United Way called "What Matters," which highlighted news and events of interest to the Philadelphia-area nonprofit community. By 2010, the newsletter had over 15,000 subscribers. After mergers resulted in the new United Way of Greater Philadelphia and Southern New Jersey in 2012, the name of the newsletter was changed to Common Good. Fair remains the editor of the now monthly online publication.

In 2013, after a stint managing David Fair Partners, a consulting firm for nonprofits, Fair became Deputy Chief Executive Officer of Turning Points for Children (TPFC), a small nonprofit family service organization with a budget of $5 million. After Turning Points affiliated with Public Health Management Corporation, Fair led an effort to help the organization compete for contracts with DHS for a new program called Improving Outcomes for Children, which privatized child welfare services in the city, and which eventually led to TPFC obtaining contracts to serve over 2500 families in four of ten regions of the city and increasing the annual TPFC budget to over $62 million. Fair also led the process to establish TPFC's own foster care program, which now is among the city's largest serving almost 700 children. Fair remains a leading advocate for children and families in Philadelphia, especially in the areas of foster care and youth homelessness, where he is a founder of Philly Homes 4 Youth, the Quality Parenting Initiative, and the Philadelphia Coalition on Opioids and Children.

In 2023, Fair spoke on his advocacy career on a YouTube video posted by The Law Center, a legal advocacy group led by G. Lawrence DeMarco. The video can be found by searching for "David Fair Activist" on YouTube.

Since 1977, Fair has served on over 80 nonprofit boards and other leadership groups. He currently (2023) chairs three nonprofit boards (a family mental health center, a STEM education group, and a group advocating for homeless youth), and is an officer or board member at six others, including a recovery high school, a tenant rights organization, a senior center, a homeless service agency, an African immigrant service organization, and a small community foundation.

Personal life
Fair lives in the Germantown section of Philadelphia with his partner since 1997, Rudard Robinson. Once LGBT marriage became legal in Pennsylvania, they were officially married on July 17, 2014, by the Rev. Dr. W. Wilson Goode Sr., the former mayor of Philadelphia.

References

External links
 The Guerrilla Bureaucrat, Philadelphia Inquirer
 Six honored for HIV/AIDS work at Red Ribbon Awards, Philadelphia Gay News
 No longer dying for meds, but dying for housing, Philadelphia Tribune
 WHYY LGBT documentary comes at exactly the right time, Daily Local News
 Philadelphia Coalition on Opioids and Children
 Philly Homes 4 Youth
 Project U-Turn

American LGBT rights activists
HIV/AIDS activists
1952 births
Living people
American health activists
Political activists from Pennsylvania
Activists from Philadelphia
LGBT people from Pennsylvania
University of Pennsylvania alumni
21st-century American LGBT people

David Fair


Flora Jane Duffy OBE (født 30. september 1987) er en bermudisk triatlet og olympisk guldmedaljevinder.

Hun vandt en guldmedalje ved sommer-OL 2020 i Tokyo, Bermudas første guldmedalje. Dette er også Bermudas eneste guldmedalje ved sommer-OL 2020. Hun konkurrerede også ved OL i Beijing, London og Rio de Janeiro.

Eksterne henvisninger

Triatleter fra Bermuda
Olympiske mestre fra Bermuda
Deltagere ved sommer-OL 2008
Deltagere ved sommer-OL 2012
Deltagere ved sommer-OL 2016
Deltagere ved sommer-OL 2020
Medaljevindere ved sommer-OL 2020

Flora Duffy


A Argentina participou dos Jogos Olímpicos de Inverno de 2018, realizados na cidade de Pyeongchang, na Coreia do Sul.

Foi a décima nona aparição do país em Olimpíadas de Inverno, sendo que participa regularmente desde os Jogos de 1960, em Squaw Valley. Esteve representado por sete atletas que competiram em quatro esportes.

Desempenho

Feminino

Masculino

Feminino

Masculino

Feminino

Livre

Snowboard cross

Galeria

Argentina
2018
Desporto na Argentina em 2018

Argentina nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2018


Piripiri là một đô thị thuộc bang Piauí, Brasil. Đô thị này có diện tích 1408,928 km², dân số năm 2007 là 60185 người, mật độ 42,72 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Piauí

Piripiri


Svjetski kup u biatlonu 1995/96. je devetnaesto po redu takmičenje biatlonaca za Svjetski kup u biatlonu u organizaciji međunarodne biatlonske sportske organizacije UBI (). Sezona je počela 7. decembra 1995. u Östersundu u Švedskoj, a završena 17. marta 1994. u Hochfilzenu u Austrija. U ovoj sezoni, takmičenja su održavana po četrnaesti put u ženskoj konkurenciji. Takmičenja u muškoj konkurenciji održana su u disciplinama pojedinačno na 20 km, sprint 10 km, štafeta 4 × 7,5 km i tim 20 km, a u ženskoj pojedinačno na 15 km, sprint 7,5 km, tim 15 km i štafeta 4 × 7,5 km. Vrhunac takmičenja bilo je Svjetsko prvenstvo u njemačkom Ruhpoldingu, na kojem su održana takmičenja u ženskoj i muškoj konkurenciji. Ukupni pobjednik Svjetskog kupa u muškoj konkurenciji postao je Rus Vladimir Dračov, dok je u ženskoj konkurenciji pobijedila Francuskinja Emmanuelle Claret.

Kalendar takmičenja

Bodovanje
Od sezone 1984/85., pa sve do sezone Svjetskog kupa 1999/2000. koristi se novi sistem bodovanja u kome pobjednik dobija 30 bodova, drugi 26, treći 24 itd. Ovaj sistem je zamijenio stari sistem od prve sezone 1978. po kojem je pobjednik dobijao 25 bodova, drugi 24, treći 23 i svaki slijedeći plasman bod manje.

Muškarci

Rezultati

Tabele
U prvim godina Svjetskog kupa u biatlonu, takmičenja u pojedinačnim discipinama, nisu pojedinačno vrednovana, tako da su podaci o pobjednicima po disciplinama nezvanični.

Žene
Takmičenja u biatlonu od sezone 1982/83., nazivala su se Evropski kup, mada su u kupu mogle učestvovati takmičarke iz čitavog svijeta.

Rezultati

Pojedinačni rezultati

Tabele

Pobjede u Svjetskom kupu
 Muškarci

 Žene

Napomene

Reference

Vanjski linkovi

 Službeni sajt IBU-a

1996. u biatlonu
1995. u biatlonu
Svjetski kup u biatlonu 1995/1996.

Svjetski kup u biatlonu 1995/1996.


Civilization's Child er en amerikansk stumfilm fra 1916 af Charles Giblyn.

Medvirkende
 William H. Thompson som Jim McManus.
 Anna Lehr som Berna.
 Jack Standing som Nicolay Turgenev.
 Dorothy Dalton som Ellen McManus.
 Clyde Benson som Jacob Weil.

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra USA
Amerikanske film fra 1916
Dramafilm fra USA

Civilization's Child


Luke Davies é um escritor, poeta e roteirista australiano. Graduado em Artes pela Universidade de Sydney, recebeu inúmeros prêmios literários, como The Sydney Morning Herald e Grace Leven Prize. Foi indicado a diversas condecorações cinematográficas também pelo roteiro do filme Lion.

Ligações externas
Luke Davies no The Australian

Escritores da Austrália
Roteiristas da Austrália
Poetas da Austrália
BAFTA de melhor roteiro adaptado

Luke Davies


Kaliwatan sa insekto ang Holothrips tumidus. Una ning gihulagway ni De Santis ni adtong 1963. Ang Holothrips tumidus sakop sa kahenera nga Holothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Argentina

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Argentina
Holothrips

Holothrips tumidus


Commercial Suicide è il primo EP dei Kill for Thrills, uscito nel 1989 per l'etichetta discografica World of Hurt Records.

Tracce

Formazione
Gilby Clarke - voce, chitarra
Jason Nesmith - chitarra
Todd Muscat - basso
Davis Scott - batteria

Commercial Suicide


JOnAS (Java Open Application Server) è un open-source Java EE application server, sviluppato e distribuito dal consorzio ObjectWeb (ObjectWeb è un consorzio europeo non-profit, fondato da INRIA, Groupe Bull, e France Télécom).
JOnAS è distribuito sotto la licenza open-source GNU LGPL.

Collegamenti esterni

Framework per applicazioni web
Architettura del software

JOnAS


Apatura ilia là một loài bướm giáp thuộc chi trong phân họ Apaturinae trong Họ Bướm giáp. Loài này là loài bản địa phần lớn châu Âu và châu Á. Loài này giống với Apatura iris. Sải cánh dài 55–60 mm. Chúng bay từ tháng 6 đến tháng 7 tùy theo địa điểm.

Hình ảnh

Chú thích

Tham khảo

Apartura ilia at Native Butterflies of Europe
Apartura ilia  at ButterflyCorner.net

Apatura
Động vật được mô tả năm 1775

Apatura ilia


Hoy voy a cambiar é uma série de televisão biográfica produzida por Rubén Galindo e Santiago Galindo para a Televisa. Foi exibida por Las Estrellas de 21 de agosto de 2017 e 17 de setembro de 2017, substituindo La piloto e sendo substituída por Caer en tentación. Baseia-se na vida de Lupita D'Alessio

Tem Gabriela Roel, Mariana Torres e Ferdinando Valencia nos papéis principais.

Foi exibida novamente em seu canal original, em seu mesmo horário original, de 25 de maio a 12 de junho de 2020, substituindo a reprise de Silvia, frente a ti, até a estréia da inédita Rubí, devido à pandemia de COVID-19 que impossibilitou a exibição de tramas inéditas.

Sinopse
Como a série se baseia na vida de D'Alessio, muitas outras figuras públicas, programas de televisão e cantores foram retratados na série, como José José nos anos em que se tornou conhecido, Raúl Velasco nos estágios iniciais do programa Siempre en Domingo E Adal Ramones. Outra produção incluída na série é La Oreja, que mostrou a queda entre Ernesto D'Alessio e seu pai José Vargas há mais de dez anos.

Elenco
 Gabriela Roel - Lupita D'Alessio (adulta)
 Mariana Torres - Lupita D'Alessio (jovem)
 Ferdinando Valencia - Jorge Vargas
 Giovana Fuentes - Lupita D'Alessio (adolescente)
 Ari Telch - César Gómez
 Christian Ramos - Héctor Fregoso
 Alejandro Tommasi - Ernesto Alonso
 Issabela Camil - Esther Millán
 Eugenio Montessoro - Ignacio "Nacho" D'Alessio
 Fabián Moura - Cristian Rossen
 Carlos Speitzer - Fernando Valero
 Isadora González - Nuri
 Anna Ciocchetti - Fanny Schatz
 Axel Alcántara - Ernesto D'Alessio
 Joshua Gutiérrez - Jorge D'Alessio
 Paco Luna - César D'Alessio
 Raúl Olivo - Sabú
 Mauricio Castillo - Raúl Velasco
 Victoria Viera - Lupita D'Alessio (menina)
 Alex Trujillo - Julián
 Francisco Pizaña - Entrenador
 Ruth Rosas - Maestra
 Gerardo Santínez - Ludopatía

Produção
 As gravações começaram em 27 de março de 2017.

Prêmios e Indicações

Premios TVyNovelas 2018

Programas de televisão do México que estrearam em 2017
Programas de televisão do México encerrados em 2017

Hoy voy a cambiar


Thạnh Hòa là một xã thuộc huyện Phụng Hiệp, tỉnh Hậu Giang, Việt Nam.

Địa lý
Xã Thạnh Hòa nằm ở phía bắc huyện Phụng Hiệp, có vị trí địa lý:
Phía đông giáp huyện Châu Thành A và xã Long Thạnh
Phía tây giáp xã Bình Thành
Phía nam giáp xã Long Thạnh và xã Hòa Mỹ
Phía bắc giáp huyện Châu Thành A.

Xã Thạnh Hòa có diện tích 33,51 km², dân số năm 2018 là 17.029 người, mật độ dân số đạt 508 người/km².

Hành chính
Xã Thạnh Hòa được chia thành 8 ấp: I, II, III, IV, Phú Khởi, Phú Xuân, Tầm Vu I, Tầm Vu II.

Chú thích

Tham khảo

Thạnh Hòa, Phụng Hiệp


Ansigtsgenkendelse kan referere til:

 Ansigtsdetektion, ofte et trin, der udføres inden ansigtsgenkendelse
 Ansigtsperception, processen, hvorved menneskehjernen forstår og fortolker ansigtet
 Pareidolia, der til dels går ud på at se billeder af ansigter i skyer og andre steder
 Ansigtsgenkendelsessystem, et automatiseret system med evnen til at identificere individer ud fra deres ansigtsegenskaber

Ansigtsgenkendelse


村国神社(むらくにじんじゃ)は、岐阜県各務原市にある神社。式内社である。各務原市各務地区の産土神とされている。各務原市内の金幣社五社のうちの一社である。

延喜式神名帳によると、村国神社は美濃国各務郡(現・各務原市)に二座あるとされている。各務おがせ町3丁目に村国神社は2箇所あり、もう1つの村国神社(3丁目85番地)は直線で約150メートル(参道入り口からなら約50メートル)しか離れていない。85番地の神社は村国男依の墓所があった場所と伝わり、現在では御旅所となっている。拝殿と隣接する境内には重要有形民俗文化財指定の芝居小屋村国座(各務の舞台)がある。

概略
各務原市内金幣五社の一社である。

 飛鳥時代 - 天火明命と御子石凝姥命を祭神として村国氏が創建したと伝えられる。後に村国志我麻呂が村国男依を合祀する。
 900年(承保3年)頃 - 白山権現を合祀する。
 1877年(明治10年) - 村国神社の奉納する芝居(歌舞伎)を行なう場所として、村国座が完成し、1882年(明治15年)に杮おとしが行われる。

祭神
 天火明命
 御子石凝姥命
 白山権現
 村国男依

例祭
毎年10月第2土・日曜日、例祭として村国神社奉納歌舞伎が行なわれている。子供たちが中心とした地歌舞伎である。

文化財
 重要有形民俗文化財(国指定)
 村国座

 各務原市指定天然記念物
 村国神社社叢
 村国神社御旅所ムクノキ

参考画像

所在地
 岐阜県各務原市各務おがせ町3丁目46 - 1

交通機関
 岐阜バス:各務原東部線「おがせ町5丁目」バス停下車、徒歩で約15分。

脚注

関連項目

 手力雄神社 (各務原市)
 加佐美神社
 村国真墨田神社
 御井神社 (各務原市)
 村国座

岐阜県の神社
各務原市の歴史
美濃国の式内社
岐阜県の旧郷社
区市町村指定天然記念物
各務原市の建築物

村国神社


Andrea Mia Ghez (født 16. juni 1965) er en amerikansk astronom og professor ved afdeling for fysik og astronomi, University of California, Los Angeles. I 2020 modtog hun fjerdedelen af Nobelprisen i fysik — Reinhard Genzel og Roger Penrose modtog henholdsvis en fjerdedel og halvdelen af prisen — for deres "opdagelse af en formation af et sort hul er en robust forudsigelse af den generelle relativitetsteori". Hun blev dermed den blot fjerde kvinde, der har modtaget denne pris

Referencer

Eksterne henvisninger

Fysikere fra USA
Astronomer fra USA
Nobelprismodtagere i fysik

Andrea Ghez


Ulianópolis là một đô thị thuộc bang Pará, Brasil. Đô thị này có diện tích 5081,069 km², dân số năm 2007 là 31885 người, mật độ 6,28 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Pará

Ulianópolis


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Parnassiana menalon. Una ning gihulagway ni Willemse, F.M.H. ni adtong 1975. Ang Parnassiana menalon sakop sa kahenera nga Parnassiana, ug kabanay nga Tettigoniidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Gresya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Gresya
Parnassiana

Parnassiana menalon


An Leptura cordis in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Hayashi ngan Jean François Villiers hadton 1985. An Leptura cordis in nahilalakip ha genus nga Leptura, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Bangladesh. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Leptura

Leptura cordis


An Lygrus apicalis in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Olof Immanuel von Fåhraeus hadton 1872. An Lygrus apicalis in nahilalakip ha genus nga Lygrus, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha:
 Angola.
 Zimbabwe.

Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lygrus

Lygrus apicalis


O Partido Zhi Xian ou Zhixiandang da China (中国至宪党), também conhecido como Partido Chinês Constitucionalista, é um novo partido político não-oficial da República Popular da China. Foi fundado em 2013, por pessoas que apoiam o direito do Partido Comunista governar, mas que buscam um retorno ao modelo de China Maoísta ao mesmo tempo em que buscam acabar com o que, na visão deles, são violações da constituição nacional promovidas pelo Partido Comunista. Bo Xilai foi eleito o presidente vitalício do partido, devido a seu apoio para as políticas de Nova Esquerda, e porque o partido considerou injusto o julgamento contra ele. O partido foi banido em dezembro de 2013.

Partidos políticos fundados em 2013

Partido Zhi Xian


Strelac () je naseljeno mjesto u sastavu općine Šmarješke Toplice, regija Jugoistočna Slovenija, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazio se u sastavu stare općine Novo Mesto.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Strelac je imao 43 stanovnika.

Napomena: Povećano za naselje Mladovina koje je ukinuto. U 1985. smanjeno za dio naselja koji je priključen naselju Šmarješke Toplice. U 2002. izvršena je manja razmjena teritorija između naselja Družinska vas i Strelac.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u regiji Jugoistočna Slovenija

Strelac (Šmarješke Toplice)


Kaliwatan sa alibangbang ang Ozadelpha conostegiae. Una ning gihulagway ni Van Nieukerken ug Nishida in van Nieukerken et al. ni adtong 2016. Ang Ozadelpha conostegiae sakop sa kahenera nga Ozadelpha, ug kabanay nga Nepticulidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Habagatang Amerika

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Habagatang Amerika
Ozadelpha

Ozadelpha conostegiae


Neuronski protein 3.1 jest protein koji je kod ljudi kodiran genom NREP. Visoko je eksprimiran u mozgu.

Aminokiselinska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 68 aminokiselina, а molekulska težina  7.909 Da.

Reference

Dopunska literatura

Vanjski linkovi

Geni na hromosomu 5
Ljudski proteini
Proteomika

NREP


Takmičenja u skoku s motkom za muškarce na Svjetskom prvenstvu u atletici 2017. održana su 6. i 8. augusta na Olimpijskom stadionu u Londonu. Takmičenje je bilo podijeljeno u dvije faze: kvalifikacije i finale. Sam Kendricks iz Sjedinjenih Američkih Država osvojio je zlatnu medalju. Piotr Lisek iz Poljske osvojio je srebro, dok je Renaud Lavillenie iz Francuske osvojio bronzanu medalju.

Rekordi

Raspored

Zemlje učesnice
Učestvovalo je 29 takmičara iz 19 država.

Kvalifikacijska norma

Rezultati

Kvalifikacije
Kvalifikacijsko takmičenje održano je 6. augusta 2017. u 10:40 (CET). Kvalifikacijsko takmičenje bilo je podijeljeno u dvije grupe. Kvalifikacijska norma bila je 5,75 m. koju nije ispunio niti jedan takmičar ( Q ), te je ostalih 12 takmičara određeno po postignutim rezultatima ( q ).

Finale
Finalno takmičenje održano je 8. augusta 2017. u 19:42 (CET).

Reference

Vanjski linkovi

2017.

Svjetsko prvenstvo u atletici 2017 – skok s motkom (muškarci)


Tėvynės sargas (Guardian of the Fatherland) was a Lithuanian-language periodical first established in 1896 in Tilsit, East Prussia during the Lithuanian press ban and the Lithuanian National Revival. It was published by the clergy and later by the Christian Democrats, thus it reflected and advocated for Roman Catholic ideals and values. Its motto was "All for Lithuania, Lithuania for Christ" (). With interruptions, it was published until 2000.

First magazine in 1896–1904

Tėvynės sargas was first printed in January 1896 in Tilsit, East Prussia (now Sovetsk, Kaliningrad Oblast). Its staff was based mostly in Mosėdis (where Juozas Tumas-Vaižgantas worked as a vicar) and Kretinga Monastery (where several priests were deported due to anti-Tsarist activities). It competed with and quickly replaced more conservative Žemaičių ir Lietuvos apžvalga. The magazine, 32–60 pages in length, had a circulation of about 2,000 copies and was published monthly. Because Lithuanian-language press in the Latin alphabet was banned in Lithuania (then part of the Russian Empire), the periodical had to be smuggled across the border. Tėvynės sargas was published until May 1904 when the press ban was lifted.

Tėvynės sargas wrote on patriotic topics and defended religious and cultural rights. It advocated against various Russification policies, particularly the Russian government schools, and urged resistance to Polonization and promoted the Lithuanian National Revival. That presented a challenge as Catholicism was long associated with the Polish identity; the clergy needed to become less Polish without becoming less Catholic. The magazine thus criticized Catholic hierarchy, particularly in the Diocese of Vilnius, for supporting various Russification or Polonization policies. The magazine did not encourage political resistance against the Tsarist regime and in general accepted the existing social and political order. It also published more practical advice for farming and financial planning, encouraged commerce and learning a trade. It laid the ideological groundwork for the Lithuanian Christian Democratic Party established in 1904. From 1898, each issue had a supplement of literary fiction, popular science, or practical advice.

Its editors were Felicijonas Lelis (1896), Domininkas Tumėnas (1896–97), Juozas Tumas-Vaižgantas (1897–1902; reassigned to  he was unable to attend day-to-day needs of the magazine), Antanas Milukas (1902–04). Officially, Jurgis Lapinas was listed as the editor as he lived in East Prussia. Its contributors included Jonas Basanavičius, Jurgis Bielinis, Kazimieras Būga, Liudas Gira, Motiejus Gustaitis, Jonas Jablonskis, Maironis, Šatrijos Ragana, Jurgis Smolskis Jurgis Šaulys, Žemaitė.

Revivals

In 1917–1926
The magazine was revived by the Lithuanian Christian Democratic Party in 1917. It was published weekly in Vilnius in 1917–18 and in Kaunas in 1920–26. It had weekly supplement Ūkininkas (Farmer; 1921–22) and monthly supplements Žvaigždutė (Little Star; 1923), Šeimyna (Family; 1923–26), Naujakuris (New Settler; 1925–26), Svirplys (Cricket; 1925–26), Jaunimas (Youth; 1925–26). It was edited and published by Aleksandras Stulginskis (1917–18), Stasys Tijūnaitis (1920–22), Juozas Andziulis (1922–24), Juozas Sakalauskas (1924–25), J. Dagilis (1925–26). Its noted contributors included Kazys Bizauskas, Liudas Gira, Justinas Staugaitis, Antanas Vileišis.

In 1947–2000
The periodical was revived again in 1947 by Lithuanian displaced persons in Reutlingen and Fellbach, Germany. In 1950, the magazine moved to United States where it continued to be published until 1991. It was published in various cities, including Chicago, New York, Hot Springs, Arkansas and Euclid, Ohio. After Lithuania regained independence, it returned to Vilnius, Lithuania, where it was published by the Lithuanian Christian Democratic Party until 2000. It was edited by Domas Jasaitis (1968–75), Petras Maldeikis (1976–83), Algirdas Jonas Kasulaitis (1984–91), Audronė Viktorija Škiudaitė (1993–2000). Its circulation was 10,000 copies in 1992 and 2,000 copies in 1996.

References

External links
 Full-text archives 1896–1904
 Full-text archives 1917–1926
 Full-text archives 1947–1991

Defunct newspapers published in Germany
Lithuanian-language newspapers
Catholic newspapers
Newspapers established in 1896
Publications disestablished in 2000
1896 establishments in Germany
2000 disestablishments in Lithuania
Lithuanian press ban

Tėvynės sargas


La gimnopedia o ginnopedia era una danza processionale greca eseguita nella città di Sparta dagli efebi in apertura dei ludi ginnici. Era una danza sportiva con caratteri lirici. I danzatori mimavano i gesti della lotta e del pugilato.

Fu introdotta verso il VII secolo a.C.

Si inquadrava nel gusto dell'estetica spartana di mettere in mostra la bellezza virile dando spettacolo delle capacità guerriere dei giovani, che danzavano nudi. .

Voci correlate
 Pederastia spartana

Danza dell'antica Grecia

Gimnopedia


Captain Robert Reuben Runchey (1759 – bur. 17 July 1819) was a  Canadian tavern owner who served as the first commander of Captain Runchey's Company of Coloured Men in Upper Canada (now Ontario) during the War of 1812. Runchey was an officer in the 1st Lincoln Militia when Major-General Sir Isaac Brock appointed him commander of the all-black Company. He served from the summer of 1812 when the Company was created until the fall of that same year.

Early life
Runchey was born in 1759 in Ireland and joined the British Army's 5th Regiment of Foot while it was stationed there. In 1774, around the outbreak of the American Revolution, the Regiment was sent to the American colonies where Runchey fought in battles such as Bunker Hill, Long Island, and Brandywine. His unit was then sent to Saint Lucia in 1778 and eventually traveled back to Ireland in 1780, where it remained until the end of the American Revolution in 1783.

The Regiment was dispatched to Canada from 1787 to 1797 where Runchey and his wife, Eleanor/Eléonarde (née Bonnat), settled. Their son, Robert Reuben, Jr., is listed as being born on the "Atlantic" on 22 December 1787, and was christened in the parish of Saint-Charles-sur-Richelieu, Province of Quebec (later known as Lower Canada after 1791, now Québec) the next day. Runchey and Eleanor had another son, George, in the Province of Quebec (to become known as Upper Canada after 1791) in 1789, and Runchey was discharged from the Regiment in 1797.

The government of Upper Canada granted Runchey land in Louth Township, Lincoln County, Upper Canada, just over 1.5 kilometres east of Jordan in 1791. There, Runchey opened and operated an inn and tavern that became a local landmark, serving as a coach stop since at least 1798. He and Eleanor had their youngest son, Thomas, in Upper Canada around this time.

War of 1812

At the beginning of the War of 1812, Runchey was serving as a Lieutenant in the 2nd Flank Company of the 1st Regiment of the Lincoln Militia. George was a sergeant in the same unit and Robert, Jr. acted as a private in the Niagara Light Dragoons. Runchey was not looked upon favourably by his fellow officers; on 8 June 1811, Colonel Ralfe Clench of the 1st Lincoln Militia described Runchey asa worthless, troublesome Malcontent, it is rumord that he intents Personally to wait on his Excellency the Lieutenant Governor, and to request his acceptance of his resignation. This I sincerely hope he may do, and that his Excellency may be pleased to accept of the same, as he is almost the only one I can term a Black Sheep in our Regiment, and with whom the Officers I believe would gladly part.
Runchey did not resign from the Lincoln Militia, however, and in August 1812 Major-General Sir Isaac Brock chose him to lead Captain Runchey's Company of Coloured Men.

Captain Runchey's Company of Coloured Men

Richard Pierpoint was a former slave who had fought for the British during the American Revolution as part of the Butler's Rangers. At the outbreak of the War of 1812, he petitioned Major-General Sir Isaac Brock's administration to form an all-black military unit on the Niagara Frontier. His proposal was initially rejected by the colonial government, seeing it as unneeded, but later agreed after 12 July 1812, when American Brigadier-General William Hull attempted to invade Canada across the Detroit River.

Runchey was chosen to take command of the unit by the colonial government. The Company was formed within the Lincoln Militia, and Runchey's son, George, also detached from the 2nd Flank Company to serve as a lieutenant. The number of those in Runchey's Company varies by source and ranges from 27 to 50; men who wanted to join the Company met at Runchey's tavern.

Runchey separated the black soldiers under his command from white militiamen, once court-martialling "a white soldier for fraternising with "his nigros [sic]"" on 15 September 1812. There are also cases of Runchey hiring out his men as servants for other officers. On one occasion, Runchey did not carry out his promise to give a militia surgeon a "black man" as a servant and received a formal complaint.

Captain Runchey's Company of Coloured Men fought at Queenston Heights on 13 October 1812, though Runchey did not participate and Lieutenant James Cooper of the 2nd Lincoln Militia took command instead. There are no surviving records that show Runchey ever commanded his Company on the battlefield. Runchey resigned by 24 October 1812, though his son, George, remained with the unit. The Company went on to participate in battles such as Fort George and the Siege of Fort Erie and, after the war ended, disbanded on 24 March 1815.

Later life

Runchey went back to running his tavern after his resignation from the Company. He died sometime before 17 July 1819, when he was buried in St. Andrew's Anglican Churchyard in Grimsby, Upper Canada; the exact date of his death is unknown.

See also
Canadian units of the War of 1812

References

Canadian people of the War of 1812
British Army personnel of the War of 1812
British Army personnel of the American Revolutionary War
Royal Northumberland Fusiliers soldiers
1759 births
1819 deaths
Canadian people of Irish descent
Irish officers in the British Army
Burials in Ontario
Place of birth missing

Robert Runchey


María José Ferrada Lefenda (Temuco, 1977) é jornalista e escritora chilena, mestrado em Estudos da Ásia e Pacífico pela Universidade de Barcelona. Seus livros infantis têm sido publicados no Chile, Espanha, Argentina, Colômbia, Brasil, México e Itália. Tem sido galardoada com numerosos prémios literários de diferentes países.

Obras

Literatura infantil e juvenil
 Mundo raro (Kalandraka, Espanha, 2010)
 El lenguaje de las cosas (El Jinete Azul, Espanha, 2011/Santillana, Chile, 2016)
 El baile diminuto (DasKapita, Chile, 2011/Kalandraka, Espanha, 2012)
 Animalario (Oxford University Press, Espanha, 2012)
 Geografía de Máquinas (Pehuén, Chile, 2012/Ojoreja, Argentina, 2013)
 El idioma secreto (Faktoría K, Espanha, 2013)
 Niños (Grafito Ediciones, Chile, 2013)
 Las memorias de Hugo, el Chancho de Tierra (Editorial Patagonia, Chile, 2013)
 Notas al Margen (Alfaguara, Chile, 2013)
 Escondido (Ocholibros, Chile, 2014/Ozé, Brasil, 2016)
 El día de Manuel (Santillana, Chile, 2014/Lo que leo, Argentina, 2016/Kaisei-sha, Japão, 2017)
 Animalarte (Colección de arte para niños) (Ekaré Sur, Chile, 2015)
 Tienes un vestido blanco (A buen paso, Espanha, 2015)
 El árbol de las cosas (A buen paso, Espanha, 2015)
 ¿Quién es Juan? (Planeta, Chile, 2015/ Planeta, Colômbia, 2016)
 Pájaros (Pequeño Editor, Argentina, 2015/Amanuta, Chile, 2016)
 Frutarte (Colección de arte para niños) (Ekaré Sur, Chile 2016)
 Transportarte (Colección de arte para niños) (Ekaré Sur, Chile 2016)
 Un jardín (A buen paso, Espanha, 2016)
 Bajo el cerezo en flor (SM, Chile, 2016)
 Otro país (Planeta, Chile, 2016)
 El interior de los colores (Planeta, Chile, 2016/Planeta, México, 2017)
 La infancia de Max Bill (Santillana, Chile, 2016)
 Il secreto delle cose (Topipittori, Itália, 2017)
 Las visiones fantásticas (Tragaluz, Colômbia, 2017)
 La tristeza de las cosas (Amanuta, Chile, 2017)
 Mexique, el nombre del barco (Libros del Zorro Rojo, Espanha, 2017/Pallas, Brasil, 2017)
 Agua (Ediciones Castillo, México, 2017)

Novelas
 Kramp (Emecé, Chile, 2017)

Nascidos em 1977

María José Ferrada


Lancusi è la maggiore frazione del comune di Fisciano, popolata più del capoluogo comunale, in provincia di Salerno.

Geografia fisica

Territorio
Il paese sorge nella Valle dell'Irno lungo la SS 88, contiguo al comune di Baronissi. Da Fisciano dista circa 2 km, 4 da Mercato San Severino e 13 da Salerno. Lancusi è territorialmente contigua ad un'altra frazione fiscianese, Bolano, e molto vicina a Penta; nonché contigua alle frazioni Sava ed Orignano di Baronissi.

Geografia antropica
Lancusi sviluppa il suo centro urbano su due strade principali parallele (via Tenente Nastri e via del Centenario), che sboccano sulla SS 88 e sono interconnesse tramite alcune strade minori. Via Tenente Nastri è considerata come il centro vero e proprio del paese, mentre la parallela via del Centenario va rapidamente sviluppandosi urbanisticamente. A nord di quest'ultima si trova la località Macchione.

Storia
Anticamente chiamato Lanciusi, il nome potrebbe derivare dalle attività che svolgevano gli abitanti del luogo, cioè quelle di costruttori di lance, di armi bianche prima e poi da fuoco. Non si hanno notizie certe prima del 1309, anno in cui l'abate di Satignano è nominato rettore della chiesa di San Martino de Lanciusi. Nel 1367 compare per la prima volta il nome di "Casale di Lanciusi".

La Baronia
Lancusi fu una baronia separata dal Principato dei Sanseverino, un casale molto importante, ma quando, per le note vicende del 1553, la famiglia Sanseverino perde il potere e vengono meno la gloria ed i fasti del passato, anche i feudi, allora, ne restano influenzati. Non fa eccezione nella valle la Baronìa di Lancusi, sorta intorno alla Confraternita per superare agglomerati di corti e casali sparsi, priva però di un vero castello o di una rocca. Battaglie, lotte, alleanze, soprusi, ladrocini, vendette non furono sconosciute, anche se c'è da aggiungere che il successivo periodo aragonese, malgrado le guerre di successione e della congiura baronale, vivrà una maggiore pace interna che si rifletterà anche nella Baronìa di Lancusi.

La baronia sorge attorno alla confraternita, cioè la chiesa di San Giovanni Battista, che è stata la prima chiesa del paese (ove oggi è ubicato l'oratorio parrocchiale); attorno ad essa sorge un nucleo urbano che inizia ad assumere la caratteristica di paese differenziandosi dalla campagna caratterizzata da casali sparsi; la baronia di Lancusi è però priva di un castello e di una rocca che ne assicuri la difesa. Per tutto il Cinquecento, mentre i possedimenti dei Sanseverino passavano un periodo burrascoso ed erano costantemente contesi dal Gonzaga, dai Carafa e dai Caracciolo, il borgo di Lancusi viveva un periodo tranquillo sotto i De Ruggiero. Il feudo dei De Ruggiero nell'aprile del 1515 era passato a Felice, poi a Giovanni ed infine a Geronimo De Ruggiero che si adoperò per la costruzione della nuova chiesa (quella attualmente aperta al culto) dedicata a San Martino di Tours, adiacente a quella di San Giovanni che era e resterà della confraternita.

Camillo Caracciolo, feudatario del luogo dal 1596, il 7 marzo del 1608, acquistò per 11.000 ducati, dal Consigliere Scipione De Curte, il Casale di Lancusi con il palazzo fortificato. Francesco Antonio Clara, per conto degli abitanti di Lancusi, gelosi delle personali prerogative e appassionati sostenitori dei loro interessi, aveva citato il principe Caracciolo e ne aveva chiesto la restituzione delle terre; questi, però, nel 1609, furono costretti a riscattarle, pagando tutto il prezzo richiesto dal principe. Nel XVI secolo iniziò la costruzione del Palazzo Barra o Barbuti o Carpentieri (come dimostra la sua architettura); il palazzo già esisteva nel 1608 quando il principe Camillo Caracciolo acquistò il feudo di Lancusi con il palazzo fortificato che è senz'altro il palazzo Barra. Questo edificio gentilizio sotto i Caracciolo conoscerà un periodo di fasti e di ricchezza, e il 14 settembre del 1741 vi nascerà Giovanni Caracciolo, il papà del principe Caracciolo di Avellino, feudatario anche di Lancusi. Nel Palazzo Barra vi dimoreranno, secondo fonti certe, Francesco Marino II Caracciolo (il nonno di Giovanni) e successivamente Diana Caracciolo di Avellino. Il Palazzo Siniscalchi è stato costruito alla fine del Settecento, sulla direttrice provinciale che dall'epitaffio di Bivio Penta porta a Penta, laddove, nello stesso periodo, sorsero mirabili costruzioni gentilizie.

La Reale Manifattura dei Piastrinari

Nel 1763 nel Palazzo Barra venne installata la Reale Manifattura dei Piastrinari. Lancusi diventò un importante centro per la produzione delle armi e vi furono grandi maestri artigiani che raggiunsero una tecnica invidiabile in questo settore. La Reale Manifattura dei Piastrinari, retta da un amministratore militare del reparto dell'artiglieria (in seguito alla nascita della Fabbrica della Torre dell'Annunziata), fabbricava il famoso acciarino "alla michelatta", un particolare meccanismo a molla che accendeva la carica di lancio.

Nel 1816 Lancusi fabbricava cento acciarini finiti ogni settimana e la fabbrica era presidiata da un distaccamento militare giorno e notte. Nel 1840 la fabbrica cessa di produrre armi e il palazzo Barra nel 1853 venne ridimensionato: infatti ne fu abbattuta un'ala (se ne vedono ancora oggi i ruderi) e, successivamente, con il frazionamento della proprietà il palazzo, sorto come dimora gentilizia, fu fittato alla gente del posto; l'incuria dei proprietari e degli inquilini portò ad una radicale trasformazione del palazzo con il suo declino.

La Società Agricola Operaia
La società fu riconosciuta come personalità giuridica dal tribunale di Salerno nel 1887 e il suo statuto fu redatto dal magistrato Michele Pennasilico. Raccolse centinaia di iscritti, sia lavoratori delle botteghe artigiane, sia del mondo agricolo.

Furono istituite anche scuole serali per il miglioramento della vita della classe operaia. Assicurava ai soci in caso di malattia assistenza medica, un sussidio, medicine e un lavoro in caso di disoccupazione. Nel 1925, con l'avvento del fascismo, la società finisce la sua attività.

Il terremoto del 1980
Il tragico terremoto del 1980 colpì profondamente Lancusi con 16 morti e con gravi danni agli edifici, compreso il palazzo Barra e la chiesa di San Martino.

Le maggiori calamità rintracciabili nella storia di Lancusi
1456 - 5 dicembre, un fortissimo terremoto;
1556 - la peste che ha mietuto tantissime vittime (la fame ebbe il suo enorme peso);
1685 e 1687 - terremoti;
1688 - terremoto con epicentro in Benevento;
1694 - terremoto con effetti gravissimi a Lancusi;
1764 - "anno della penuria, colmo di miserie ed afflizioni". Fu anno di fame e carestia. I morti non si contarono;
1773 - l'11 novembre, alluvione;
1779 - una grave siccità;
1781 - nevicate e freddo intensissimi; "gelò l'acqua nelle stanze";
1806 - terremoto;
1857 - terremoto con epicentro nella Val d'Agri e nel Vallo di Diano;
1884 - l'anno del colera;
1919 - la febbre spagnola;
1930 - terremoto;
1968 - alluvione;
1980 - 23 novembre: terremoto con epicentro l'Alta Irpinia, 6° scala Richter, 12 morti e centinaia di senzatetto.

La festa di San Giovanni Battista
Per sapere le informazioni sulla festa del Battista a Lancusi, consultare la voce:Giovanni Battista.

Monumenti e luoghi d'interesse

Architetture religiose

Chiesa di San Martino de Tours

La Chiesa di San Martino de Tours, di cui si hanno le prime notizie nel 1309, dedicata al culto di San Giovanni Battista, è situata in Piazza Regina Margherita a Lancusi.

Architetture civili

Palazzo Barra
Situato in piazza Regina Margherita a Lancusi, fu la sede della prima pistola automatica brevettata da Venditti nel 1800.

Società

Evoluzione demografica
Lancusi ha fatto registrare, nell'ultimo decennio, un cospicuo incremento demografico. Ciò lo si deve principalmente per via della vicinanza con l'Università a Fisciano, nonché con i collegamenti con la SS 88 ed il raccordo autostradale RA02 Salerno-Avellino.

Tale incremento ha portato Lancusi a divenire, dopo San Pietro (Scafati) e Capaccio Scalo (Capaccio), la terza frazione comunale più popolosa della provincia di Salerno.

Religione
La maggioranza della popolazione è di religione cristiana di rito cattolico; la frazione appartiene all'Arcidiocesi di Salerno-Campagna-Acerno.

L'unica parrocchia a Lancusi è:
 San Martino e Quirico, piazza Regina Margherita

Feste religiose
 Festa di san Giovanni Battista (ultima domenica di giugno)

Tradizione

Eventi culturali
 Festa della Musica
 Lancusi e i Caracciolo

Cultura

Istruzione

Scuole
A Lancusi si trova l'istituto comprensivo "Alfonso De Caro".

Economia
Lancusi è sede del credito cooperativo di Fisciano.

Infrastrutture e trasporti
Il paese conta uno svincolo autostradale sull'Autostrada A2 del Mediterraneo ed ospita la stazione ferroviaria di Fisciano, sulla linea Salerno–Mercato San Severino.

Il paese è servito da numerose corse di autobus, anche per via della vicinanza con il plesso universitario.

Ferrovie
La stazione di Fisciano, è situata nella frazione Lancusi. Raggiungibile con mezzi pubblici (autobus), è dislocata a ridosso della strada statale 88 dei Due Principati. Fa parte della linea ferroviaria Salerno-Mercato San Severino.

Sport
La squadra di calcio rappresentativa del paese è la Polisportiva Roalpe Sport, fondata nel 2016.

Note

Voci correlate
Fisciano
Penta
Pizzolano
Bolano
Università degli studi di Salerno
Comunità Montana Zona Irno

Altri progetti

Collegamenti esterni

Frazioni di Fisciano

Lancusi


Jesper Kiel (født 10. januar 1966 i Valby) er et dansk byrådsmedlem og tidligere stedfortræder i Folketinget for Enhedslisten, nu bosiddende i Svendborg Kommune.

Baggrund
Kiel blev politisk aktiv hos Venstresocialistisk Ungdom (VSU) i 1985 og Venstresocialisterne (VS) i 1986. På denne bagrund var han med til at stifte Enhedslisten i 1989.

Politisk karriere
Siden 1994 har Kiel været opstillet til Folketinget på Fyn uden at være blevet valgt. Men han har i forskellige perioder siddet som midlertidig stedfortræder i Folketinget for fire medlemmer af Enhedslisten: Søren Kolstrup, Pernille Rosenkrantz-Theil, Pernille Skipper og Rune Lund. Kiel kan ikke stille op igen til næste folketingsvalg på grund af Enhedslisten såkaldte rotationsprincip, da han var været ansat i partiet i otte år.

I 2006 blev han kommunalpolitiker for Enhedslisten Svendborg. Først som medlem af Sammenlægningsudvalget og siden 2007 som medlem af byrådet i Svendborg Kommune.

Kiel har siddet i Landsledelsen og hovedbestyrelser hos både VSU, VS og Enhedslisten.
Han har derudover siddet som den første repræsentant for Enhedslisten i KL's bestyrelse i valgperioden 2014-2018 .

Kommunale udvalgsposter
 Økonomiudvalget
 Teknik- og Erhvervsudvalget
 GO2Green
 Svendborg Vejbelysning
 Vand og Affald
 Valgbestyrelsen

Ansættelser
Jesper Kiel er uddannet som både maskinarbejder og visualizer (multimediedesigner).
 1990-1997: ansat hos Svendborg Værft, Stålassistancen, Kellogg's og BNM-Stenstrup
 2000-2003: ansat som internetudvikler hos Naturgas Fyn
 2004-2012: ansat som koordinator hos PROSA
 2012-nu: ansat som kommunal koordinator hos Enhedslisten

Personligt
Af Kiels andre politiske mærkesager er antiracisme, international solidaritet, Folkebevægelsen mod EU, fredsarbejde, fagligt arbejde og Giftfri Have

Jesper Kiel er gift og har to børn.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Jesper Kiel  på Svendborg Kommunes hjemmeside
 Jesper Kiel på TV 2/Fyns hjemmeside

Medlemmer af Svendborg Byråd
Tidligere folketingsmedlemmer fra Enhedslisten
Kommunalbestyrelsesmedlemmer fra Enhedslisten
Personer fra Valby

Jesper Kiel


Fortaleza je glavni i najveći grad brazilske savezne države Ceará. Nalazi se u sjeveroistočnom dijelu Brazila, unutar sjeveroistočne geografske regije i oko 2285 km od Brazilije.

Grad se prostire na obali Atlantskog okeana, duž 34 km plaže, na prosječnoj nadmorskoj visini od 16 metara. Na površini od 314,930 km2, prema procjeni iz 2016. godine, živjelo je 2.609.716 stanovnika. Sa gustoćom stanovništva od 8.286,6 stanovnika/km2, Fortaleza predstavlja najgušće naseljeni glavni grad neke od saveznih brazilskih država.

Peti je najmnogoljudniji grad Brazila. Metropolitansko područje Fortaleze je šesto najmnogoljudnije metropolitansko područje Brazila i najveće u sjevernoj i sjeveroistočnoj regiji, sa 4.019.213 stanovnika (2016).

Historija
Historija Fortaleze seže do 2. februara 1500. godine, kada je španac Vicente Pinzón pristao u uvalu Mucuripe i područje nazvao Santa Maria de la Consolación. Zbog Ugovora iz Tordesillasa, otkriće nikada nije službeno zabilježeno. Kolonizacija ovog dijela Brazila je započela 1603. godine kada je portugalac Pero Coelho de Souza izgradio tvrđavu São Tiago i osnovao Nova Lisboa (Novi Lisabon).

Grad Fortaleza je službeno, kao selo, osnovana 1726. godine a glavnim gradom savezne države Ceará postaje 1799.

Vanjski linkovi
 Službena stranica grada

Reference

Ceará
Fortaleza

Fortaleza


Svjetski kup u skijaškim skokovima 2014/2015. bio je 36. sezona ovog takmičenja za muškarce, a 4. za žene. Počeo je 22. novembra 2014. u Klingenthalu (Njemačka), a završen je, po tradiciji, u Planici (Slovenija) 22. marta 2015. Tokom sezone napravljena je pauza zbog Svjetskog prvenstva 2015. u Falunu.

Titule iz prošle sezone branili su Poljak Kamil Stoch (pojedinačno), Slovenac Peter Prevc (letovi) i Japanka Sara Takanashi (žene pojedinačno).

Zajednička pobjeda Ammanna i Kasaija u Kuusamu bila je 10. dvostruka pobjeda u historiji Svjetskog kupa.

63. novogodišnja turneja ponudila je dodatnu zaradu. Ukupni pobjednik zaradio je 20.000 CHF, a pobjednici kvalifikacija po 2.400 CHF. Ovi iznosi uračunati su u tabelu zarada ispod.

14. februara 2015. Prevc je postavio novi svjetski rekord doletjevši na 250 m u Vikersundu, čime je postao prvi čovjek koji je prešao tu granicu. Međutim, već narednog dana Anders Fannemel popravio je taj rekord za još 1,5 m. Ranije istog dana u probnoj seriji Rus Dmitrij Vasiljev doletio je na 254 m, ali je pri doskoku pao, pa je njegov rekord nevažeći.

U ženskoj konkurenciji veliki "Kristalni globus", prvi u karijeri, osvojila je Austrijanka Daniela Iraschko-Stolz, a Austrija je pobjednik i u Kupu nacija.

20. marta 2015. sudije su Prevcu dodijelile ocjene 5 x 20 za njegov let od 233 m u 2. seriji prvog takmičenja u Planici. Tako je Prevc postao tek šesti skakač u historiji sa savršenim ocjenama, drugi u historiji na nekom takmičenju u ski-letovima i prvi u takmičenju u letovima u sklopu Svjetskog kupa. Dva dana kasnije ista stvar pošla je za rukom njegovom zemljaku Juriju Tepešu, koji je dobio 5 x 20 za pobjednički let od 244 m u 2. seriji drugog takmičenja u Planici.

Veliki "Kristalni globus" na kraju je osvojio Severin Freund. Iako je i Prevc imao identičan broj bodova (1729), Freund je imao više pobjeda u sezoni. Prevc je ipak uspio odbraniti titulu u poretku letova. U Kupu nacija pobijedila je Njemačka.

Kalendar

Muškarci

 – održana samo 1 serija zbog jakog vjetra.

Ekipno (muškarci)

 – održana samo 1 serija zbog jakog vjetra.

Skakaonice

Žene

 – održana samo 1 serija zbog jakog vjetra

Ukupni poredak

Muškarci

Pojedinačno

Nakon 31 takmičenja

Kup nacija

Nakon 36 takmičenja

Letovi

Nakon 5 takmičenja

Žene

Pojedinačno

Nakon 13 od 13 takmičenja

Kup nacija

Nakon 13 od 13 takmičenja

Zarada

Muškarci

Nakon 36 takmičenja

Žene

Nakon 13 takmičenja

Pojedinačna postignuća

Prva pobjeda u karijeri
  Roman Koudelka (25 godina), u svojoj 9. sezoni – 1. takmičenje sezone (Klingenthal); prvo postolje: Harrachov (SK 13 2010/11)
  Špela Rogelj (20 godina), u svojoj 4. sezoni – 1. takmičenje sezone (Lillehammer); ujedno i njeno prvo postolje
  Anders Fannemel (23 godine), u svojoj 6. sezoni – 6. takmičenje sezone (Njižni Tagil); prvo postolje: Lillehammer (SK 2 2012/13)
  Stefan Kraft (21 godina), u svojoj 4. sezoni – 10. takmičenje sezone (Oberstdorf); prvo postolje: Bischofshofen (SK 11 2012/13)
  Michael Hayböck (23 godine), u svojoj 6. sezoni – 13. takmičenje sezone (Bischofshofen); prvo postolje: Wisła (SK 15 2013/14)
  Carina Vogt (22 godine), u svojoj 4. sezoni – 4. takmičenje sezone (Zaō); prvo postolje: Zaō (SK 12 2012/13)

Prvo postolje
  Špela Rogelj (20 godina), u svojoj 4. sezoni
  Chiara Hölzl (18 godina), u svojoj 3. sezoni – 3. mjesto, 3. takmičenje sezone (Sapporo)
  Taylor Henrich (19 godina), u svojoj 4. sezoni – 3. mjesto, 6. takmičenje sezone (Oberstdorf)
  Johann André Forfang (19 godina), u svojoj 1. sezoni – 3. mjesto, 24. takmičenje sezone (Vikersund)

Pobjede u sezoni

  Severin Freund: 9
  Sara Takanashi: 6
  Daniela Iraschko-Stolz: 5
  Roman Koudelka: 4
  Stefan Kraft: 3
  Peter Prevc: 3
  Simon Ammann: 2
  Richard Freitag: 2
  Kamil Stoch: 2

  Carina Vogt: 2
  Anders Fannemel: 2
  Gregor Schlierenzauer: 1
  Noriaki Kasai: 1
  Špela Rogelj: 1
  Anders Jacobsen: 1
  Michael Hayböck: 1
  Jurij Tepeš: 1

Povlačenja
Muškarci
  Anders Bardal
  Anders Jacobsen

Žene
  Anette Sagen

Reference

Svjetski kup u skijaškim skokovima
2014. u skijaškim skokovima
2015. u skijaškim skokovima
Svjetski kupovi u zimskim sportovima 2014/2015.


Biografia
Originario di una famiglia dalla quale nacquero diverse figure legate alle Guerre di indipendenza italiane, Emilio Dandolo fu uno dei protagonisti delle cinque giornate di Milano (1848) assieme al fratello Enrico, oltre agli amici Luciano Manara ed Emilio Morosini.

Combatté poi, con i Corpi Volontari Lombardi della Legione Manara, nella campagna del Bresciano e del Trentino, esperienza che poi raccontò nello scritto, "I volontari e i Bersaglieri Lombardi". L'anno successivo, sempre con il fratello Enrico, partecipò alla costituzione della Repubblica Romana (1849) e, con il Battaglione Bersaglieri Lombardi al comando di Luciano Manara, alla sua difesa dai francesi. Fu ferito nella battaglia di Villa Corsini, nella quale morì il fratello Enrico. Sopravvissuto alle vicende successive alla caduta della Repubblica Romana, fuggì in esilio prima a Marsiglia e poi a Lugano. Emilio in questo periodo scrisse alcune opere tra cui "Viaggio in Egitto, nel Sudan, in Siria ed in Palestina" e "I volontari e i bersaglieri lombardi".

Tornato in Italia si adoperò senza sosta per preparare la ripresa delle ostilità contro l'Austria. Partecipò alla guerra di Crimea, ma poiché era cittadino austriaco, fu rimandato a Milano dove fu sottoposto a stretto controllo da parte della polizia.

Malato gravemente di tisi, morì nel 1859 poco prima che la Lombardia venisse liberata. I suoi funerali, a Milano, assunsero spiccate connotazioni antiaustriache. Fu tumulato, su disposizione delle autorità austriache nel tentativo di evitare disordini, nel camposanto di Adro.

Opere
 I volontari ed i bersaglieri lombardi, Torino, 1849
 Viaggio in Egitto, nel Sudan, Siria e in Palestina, Milano 1854

Note

Bibliografia
 Michele Napoleone Allemandi,  I volontari in Lombardia e nel Tirolo nell'aprile del 1848, 1849.
 Federico Odorici, Storie bresciane, vol XI, Brescia 1856.
 Emilio Dandolo, I volontari e i Bersaglieri Lombardi, 1860.
 Carlo Moos, Intorno ai volontari lombardi del 1848, in Il Risorgimento, Milano 1984.
 Agostino Perini, Statistica del Trentino, vol.1, 1852.
 Carlo e Paolo Cis, 1848. I Corpi franchi in Val di Ledro, 2010.
 Agostino Perini, Statistica del Trentino, vol. 1, 1852.
 Giuseppe Pompeo Leonardi, Diario. I Corpi Franchi in Val di Ledro, 1848.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Dandolo, Emilio

Emilio Dandolo


Eolo-Kometa Cycling Team er cykelhold fra Italien, med hovedsæde i Spanien. Det blev etableret i 2018 af de tidligere professionelle cykelryttere Alberto Contador og Ivan Basso. De første tre år kørte holdet på kontinentalniveau, men rykkede fra starten af 2021 op som ProTeam.

Holdet

2023

Sejre

2022

Sejre

2021

Sejre

Referencer

Eksterne henvisninger

Cykelhold fra Italien
Etableret i 2018

Eolo-Kometa Cycling Team


Piranguçu là một đô thị thuộc bang Minas Gerais, Brasil. Đô thị này có diện tích 206,417 km², dân số năm 2007 là 5125 người, mật độ 25,8 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Minas Gerais

Piranguçu


The following clubs have played in the Canadian Soccer League since its formation in 1998 to the current season. CSL teams playing in the 2017 season are indicated in bold, while founding members of the Canadian Soccer League are shown in italics. As of the 2017 season a total of 37 teams have played in the Canadian Soccer League with seven teams (Hamilton Croatia, London City SC, North York Astros, Toronto Supra, Serbian White Eagles, St. Catharines Wolves, and Toronto Croatia) having played in the predecessor league the Canadian National Soccer League. Two of the eight founder members of the Canadian Soccer League are competing in the 2017 season.

Table

Map

References

Lists of association football clubs

List of Canadian Soccer League clubs


For All The Right Reasons er det andet album fra danske Hush. Albummet udkom den 19. februar 2007.

Albummet modtog tre ud af seks stjerner i musikmagasinet GAFFA.

Spor
 "For All The Right Reasons"
 "Shake Your Head"
 "Everybody's Talking"
 "The Custodian"
 "Miles Away"
 "Stuck"
 "Can't Shake The Doubt"
 "Ease The Pain"
 "No Deliverance"
 "Summer's Day"
 "Wishes"

Referencer

Eksterne henvisninger
 For All the Right Reasions på Discogs

Album fra 2007
Album fra Danmark
Hush

For All the Right Reasons


Sơn Đông là một xã thuộc thị xã Sơn Tây, thành phố Hà Nội, Việt Nam.

Xã Sơn Đông có diện tích 20,3 km², dân số năm 1999 là 10.601 người, mật độ dân số đạt 522 người/km².

Xã Sơn Đông nằm tiếp giáp với Cổ Đông và Phường Trung Sơn Trầm

Chú thích

Tham khảo

Sơn Đông, thị xã Sơn Tây


A competição da maratona masculina no Campeonato Mundial de Atletismo de 2017 foi realizada nas ruas de Londres no dia 6 de agosto. O vencedor foi o queniano Geoffrey Kirui.

Recordes
Antes da competição, os recordes eram os seguintes:

Medalhistas

Tempo de qualificação

Calendário

Resultados

Final

Ligações externas

Site da Associação Internacional de Federações de Atletismo

Campeonato Mundial de Atletismo de 2017

Campeonato Mundial de Atletismo de 2017 - Maratona masculina


An Simpsonichthys inaequipinnatus in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Costa ngan Brasil hadton 2008. An Simpsonichthys inaequipinnatus in nahilalakip ha genus nga Simpsonichthys, ngan familia nga Rivulidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Simpsonichthys

Simpsonichthys inaequipinnatus


Vij () er en spillefilm i fantasy-genren fra 2014 instrueret af Oleg Steptjenko. Filmen blev distribueret internationalt under navnet Forbidden Empire og i Storbritannien som Forbidden Kingdom.

Filmen er en fantasyfilm produceret af Russian and Ukraine Film Group og tjekkiske Marins Group Entertainment og er løst baseret på Nikolaj Gogols historie af samme navn.

Filmen blev en stor kommerciel succes i Rusland, hvor den satte rekord i billetsalg ved premieren, men modtog blandede anmeldelser.

Medvirkende
 Jason Flemyng som Jonathan Green
 Aleksej Tjadov som Petrus
 Anna Tjurina som Miss Dudley
 Charles Dance som Lord Dudley
 Agnia Ditkovskite som Nastusja

Referencer

Eksterne henvisninger

Russiske film fra 2014
Gyserfilm
Film baseret på bøger
Nikolaj Gogol

Vij (film fra 2014)


Kaliwatan sa kasili ang Kaupichthys nuchalis. Una ning gihulagway ni Böhlke ni adtong 1967. Ang Kaupichthys nuchalis sakop sa kahenera nga Kaupichthys, ug kabanay nga Chlopsidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Texas
Isdangtunay sa Tinípong Bángsà
Kaupichthys

Kaupichthys nuchalis