Kaliwatan sa insekto ang Neoperla muranyi. Una ning gihulagway ni Yang, Juan, S. Zhang ug Weihai Li ni adtong 2017. Ang Neoperla muranyi sakop sa kahenera nga Neoperla, ug kabanay nga Perlidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Guangxi Zhuangzu Zizhiqu

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Guangxi Zhuangzu Zizhiqu
Neoperla

Neoperla muranyi


Kompleks biurowo – usługowy UBIQ 34 – usytuowany jest pomiędzy ulicami Grunwaldzką, Wojskową i Ułańską w Poznaniu, na terenie dawnych koszar, mieszczących w okresie międzywojennym m.in. 15 Pułk Ułanów Poznańskich. Cały obszar wpisany jest do Rejestru zabytków pod nr. A 294, decyzją z dnia 6 marca 1987 jako "Zespół koszarowy przy ul. Grunwaldzkiej 34a".

Historia
Zabytkowy budynek przy ul.Grunwaldzkiej 34 powstał w 1885 jako kantyna oficerska dla kadry stacjonującego tu 2. Pułku Huzarów w surowym wojskowym stylu, tzw. Rohbaustill. Do połowy lat 60. XX wieku z powodzeniem służył różnym celom wojskowym. W 1965 otwarto w nim przedszkole, które funkcjonowało tu do 2012. W 2013 firma CDF Architekci uzyskała pozwolenie na budowę kompleksu biurowego UBIQ 34, który oddano do użytku w kwietniu 2015.

Architektura
Kompleks składa się z trzech budynków (A, B, C)

 budynek A, to zrewitalizowany zabytkowy obiekt koszarowy,
 budynek B, to obiekt biurowy w standardzie kl. A, pod którym znajduje się parking podziemny,
 budynek C, zaprojektowany został jako pawilon wielofunkcyjny.

W bezpośrednim sąsiedztwie obszaru znajdują się wolnostojące budynki dawnej jednostki koszarowej oraz współczesne obiekty mieszkaniowe wielorodzinne należące do Osiedla Ułańskiego.

Integralną część kompleksu stanowi starodrzew, składający się z kasztanowców oraz pojedynczych okazów innych gatunków drzew.

Nagrody
Kompleks otrzymał nagrody: Eurobuild CEE – za biurowiec roku 2015 i za rewitalizację roku 2015; Nagrodę Roku 2015 Stowarzyszenia Architektów Polskich za obiekt zrealizowany na obszarze objętym ochroną konserwatorską; nagrodę im. Jana Baptysty Quadro za najlepszą realizację architektoniczną 2015 oraz wyróżnienie Brick Award 2013.

Przypisy

Budynki biurowe w Poznaniu
Zabytkowe budynki niemieszkalne w Poznaniu
Poznań
Osiedle Św. Łazarz
2015 w Poznaniu

UBIQ 34


Kahenera sa mga alasiwsiw ang Lophothericles. Ang Lophothericles sakop sa kabanay nga Thericleidae.

Matang nga nahiubos

 Lophothericles alfa
 Lophothericles armatus
 Lophothericles browni
 Lophothericles burri
 Lophothericles carinatus
 Lophothericles carinifrons
 Lophothericles crassipes
 Lophothericles dirshi
 Lophothericles disparilis
 Lophothericles dogodea
 Lophothericles dondoanae
 Lophothericles euchore
 Lophothericles faurei
 Lophothericles ferreirai
 Lophothericles flavifrons
 Lophothericles forceps
 Lophothericles fuscus
 Lophothericles greatheadi
 Lophothericles inhacae
 Lophothericles inhaminga
 Lophothericles kongoni
 Lophothericles magnus
 Lophothericles malawi
 Lophothericles malosae
 Lophothericles marginatus
 Lophothericles mayungudsi
 Lophothericles merehana
 Lophothericles modestus
 Lophothericles mucronatus
 Lophothericles multispinosus
 Lophothericles ohanus
 Lophothericles pallens
 Lophothericles pinheyi
 Lophothericles popovi
 Lophothericles punctulatus
 Lophothericles rubripes
 Lophothericles shabani
 Lophothericles somali
 Lophothericles soudanicus
 Lophothericles turkanae
 Lophothericles wardi

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Lophothericles

Lophothericles


Grupa objekata Gazi Husrev-begovog vakufa nalazi se  na području općine Stari Grad i malim dijelom u općini Centar, Sarajevo. Najveći broj ovih objekata nalazi se oko Gazi Husrev-begove džamije, koja je sastavni dio ove graditeljske cjeline.  Zajedno sa pokretnom imovinom proglašena je za nacionalni spomenik Bosne i Hercegovine. Odluku donijela je Komisija za očuvanje nacionalnih spomenika na sjednici održanoj od 12. do 18. maja  2009. godine u sljedećem sastavu: Zeynep Ahunbay,  Martin Cherry,  Amra Hadžimuhamedović, Dubravko Lovrenović) i Ljiljana Ševo (predsjedavajuća).

Gazi Husrev-begov vakuf u Sarajevu osnovan je 1531. godine i predstavlja jednu od najstarijih institucija koje djeluju u kontinuitetu u jugoistočnoj Evropi. Osnivač ovog vakufa je Gazi Husrev-beg, tada na dužnosti bosanskog sandžak-bega, koji je svoje veliko bogatstvo uložio u gradnju kapitalnih objekata u Sarajevu, koji ovom gradu daju status važnog privrednog i kulturnog centra. Gazi Husrev-beg je sa tri vakufname uvakufio svu svoju imovinu iz Bosne koju je sam stekao, i Rumelije u Grčkoj koju je naslijedio od oca. Prva Gazi Husrev-begova vakufnama iz 1531. godine je pisana za džamiju, imaret i hanikah. Druga vakufnama iz 1537. godine pisana je za Kuršumliju medresu. Od ostatka novčanih sredstava nakon izgradnje medrese nabavljene su tada najpoznatije knjige i osnovana biblioteka. Trećom vakufnamom iz 1537. godine uvakufljena je dodatna imovina za izdržavanje džamije. Originali ovih vakufnama nisu sačuvani, ali su sačuvani prijepisi koji su uz svjedoke ovjereni po šerijatskom sudu tako da odgovaraju originalu. Gazi Husrev-begov vakuf danas u velikoj mjeri egzistira na principima ustanovljenim vakufnamama iz prve polovine XVI vijeka.

Spisak objekata
Objekti ili graditeljske cjeline nastale tokom osmanskog perioda ranije proglašene nacionalnim spomenicima:
 Kompleks Gazi Husrev-begove džamije sa haremom
 Kompleks Kuršumli medrese i Hanikah
 Gazi Husrev-begov bezistan
 Tašlihan
 Dio objekta Daire
 Sahat-kula
 Nekadašnja Hastahana
Graditeljski kompleksi ili objekti poslovnog karaktera namijenjeni ostvarivanju prihoda za izdržavanje hajrata (izdržavani objekti), ili hajrati od izuzetne kulturno-historijske vrijednosti nastali tokom osmanskog perioda koji ranije nisu bili proglašeni nacionalnim spomenicima
 Gazi Husrev-begov hamam
 Morića han
Ostali graditeljski kompleksi ili objekti poslovnog karaktera namijenjeni ostvarivanju prihoda za izdržavanje hajrata, nastali tokom osmanskog perioda:
 Nekadašnji "Veliki han":
 Dućani južno od Gazi Husrev-begove džamije
 Dućani sjeveroistočno od  Gazi Husrev-begove džamije
 Dućani zapadno od  Gazi Husrev-begove džamije
 Dućani koji se nalaze istočno od Gazi Husrev-begove džamije sa obje strane  ulice Čizmedžiluk
 Dućani u ulici Kazazi
 Dućani na sjevernoj strani ulice Sarači
 Dućani na istočnoj strani Gazi Husrev-begove ulice
Objekti poslovnog karaktera namijenjeni ostvarivanju prihoda za izdržavanje hajrata nastali tokom austrougarskog perioda koji su ranije proglašeni nacionalnim spomenicima:
 Nekadašnji hotel "Stari Grad"
Ostali objekti poslovnog karaktera namijenjeni ostvarivanju prihoda za izdržavanje hajrata nastali tokom austrougarskog perioda:
 Stambeni objekat u ulici Sime Milutinovića 8
 Historijska građevina na Obali Kulina bana (bivša zgrada policije)
 Stambeno-poslovni objekat u ulici Edhema Mulabdića
 Stambeno-poslovni objekat u Kulovića ulici
Objekti konačno oblikovani tokom austrougarskog perioda koji su vremenom dograđivani i mijenjali namjenu:
 Đulagin dvor
Izdržavani objekti (hajrati) nastali u periodu između dva svjetska rata:
 Zgrada nekadašnjeg Gazi Husrev-begovog mekteba u ulici Ćemerlina
Objekti poslovnog karaktera namijenjeni ostvarivanju prihoda za izdržavanje hajrata nastali u periodu između dva svjetska rata:
 Građevine i zemljište u ulici Tekija čikma
Objekti poslovnog karaktera namijenjeni ostvarivanju prihoda za izdržavanje hajrata nastali tokom osmanskog perioda čija je historijska vrijednost značajno umanjena:
 Dućani u ulici Safet-bega Bašagića i Tahčića sokaku
Parcele na kojima su se nalazili objekti ili graditeljske cjeline od ambijentalnog značaja za historijsko jezgro Sarajeva, a danas su srušene ili parcele vezane uz značajne graditeljske cjeline nastale tokom osmanskog ili austrougarskog perioda:

Literatura
 Ahmed Mehmedović, Gazi Husrev-beg i njegove zadužbine, Sarajevo 2005.
 Behija Zlatar, Zlatni period Sarajeva: Prilozi historiji Sarajeva, Institut za istoriju, 1997
 Alija Bejtić, Ulice i trgovi starog Sarajeva, Sarajevo 1973.

Reference

Građevine u Sarajevu
Nacionalni spomenici u Sarajevu


Kahenera sa mga muragkarpa ang Schistura. Ang Schistura sakop sa kabanay nga Nemacheilidae.

Matang nga nahiubos

 Schistura acuticephalus
 Schistura afasciata
 Schistura aizawlensis
 Schistura albirostris
 Schistura alticrista
 Schistura altipedunculata
 Schistura amplizona
 Schistura anambarensis
 Schistura antennata
 Schistura aramis
 Schistura arifi
 Schistura athos
 Schistura atra
 Schistura aurantiaca
 Schistura bachmaensis
 Schistura bairdi
 Schistura balteata
 Schistura baluchiorum
 Schistura bannaensis
 Schistura beavani
 Schistura bella
 Schistura bhimachari
 Schistura bolavenensis
 Schistura breviceps
 Schistura bucculenta
 Schistura callichromus
 Schistura callidora
 Schistura carbonaria
 Schistura carletoni
 Schistura cataracta
 Schistura caudofurca
 Schistura chapaensis
 Schistura chindwinica
 Schistura cincticauda
 Schistura clatrata
 Schistura conirostris
 Schistura coruscans
 Schistura crabro
 Schistura cryptofasciata
 Schistura curtistigma
 Schistura dalatensis
 Schistura daubentoni
 Schistura dayi
 Schistura deansmarti
 Schistura defectiva
 Schistura deignani
 Schistura denisoni
 Schistura desmotes
 Schistura devdevi
 Schistura diminuta
 Schistura disparizona
 Schistura dorsizona
 Schistura dubia
 Schistura ephelis
 Schistura fasciata
 Schistura fascimaculata
 Schistura fasciolata
 Schistura finis
 Schistura fowleriana
 Schistura fusinotata
 Schistura gangetica
 Schistura geisleri
 Schistura globiceps
 Schistura greenei
 Schistura harnaiensis
 Schistura himachalensis
 Schistura hingi
 Schistura hoai
 Schistura horai
 Schistura humilis
 Schistura huongensis
 Schistura hypsiura
 Schistura imitator
 Schistura implicata
 Schistura incerta
 Schistura irregularis
 Schistura isostigma
 Schistura jarutanini
 Schistura kangjupkhulensis
 Schistura kaysonei
 Schistura kengtungensis
 Schistura khamtanhi
 Schistura khugae
 Schistura kloetzliae
 Schistura kodaguensis
 Schistura kohatensis
 Schistura kohchangensis
 Schistura koladynensis
 Schistura kongphengi
 Schistura kontumensis
 Schistura laterimaculata
 Schistura latidens
 Schistura latifasciata
 Schistura leukensis
 Schistura lingyunensis
 Schistura liyaiensis
 Schistura longa
 Schistura machensis
 Schistura macrocephalus
 Schistura macrolepis
 Schistura macrotaenia
 Schistura maculiceps
 Schistura maculosa
 Schistura madhavai
 Schistura maejotigrina
 Schistura maepaiensis
 Schistura magnifluvis
 Schistura mahnerti
 Schistura malaisei
 Schistura manipurensis
 Schistura megalodon
 Schistura melarancia
 Schistura menanensis
 Schistura minuta
 Schistura mizoramensis
 Schistura mobbsi
 Schistura moeiensis
 Schistura mukambbikaensis
 Schistura multifasciata
 Schistura nagaensis
 Schistura nagodiensis
 Schistura nalbanti
 Schistura namboensis
 Schistura nandingensis
 Schistura nasifilis
 Schistura nicholsi
 Schistura nilgiriensis
 Schistura niulanjiangensis
 Schistura nomi
 Schistura notostigma
 Schistura novemradiata
 Schistura nubigena
 Schistura nudidorsum
 Schistura obeini
 Schistura obliquofascia
 Schistura oedipus
 Schistura orthocauda
 Schistura pakistanica
 Schistura pantherina
 Schistura papulifera
 Schistura paraxena
 Schistura paucicincta
 Schistura paucifasciata
 Schistura paucireticulata
 Schistura pawensis
 Schistura personata
 Schistura pertica
 Schistura pervagata
 Schistura phamhringi
 Schistura poculi
 Schistura polytaenia
 Schistura porocephala
 Schistura porthos
 Schistura prashadi
 Schistura pridii
 Schistura procera
 Schistura prolixifasciata
 Schistura pseudofasciolata
 Schistura psittacula
 Schistura pumatensis
 Schistura punctatus
 Schistura puncticeps
 Schistura punctifasciata
 Schistura quaesita
 Schistura quasimodo
 Schistura rara
 Schistura reidi
 Schistura rendahli
 Schistura reticulata
 Schistura reticulofasciata
 Schistura rikiki
 Schistura robertsi
 Schistura rubrimaculata
 Schistura rupecula
 Schistura russa
 Schistura savona
 Schistura scaturigina
 Schistura schultzi
 Schistura semiarmata
 Schistura sertata
 Schistura sexcauda
 Schistura sexnubes
 Schistura shadiwalensis
 Schistura sharavathiensis
 Schistura shuensis
 Schistura sigillata
 Schistura sijuensis
 Schistura sikmaiensis
 Schistura similis
 Schistura sirindhornae
 Schistura sokolovi
 Schistura sombooni
 Schistura sonlaensis
 Schistura spekuli
 Schistura spiesi
 Schistura spiloptera
 Schistura spilota
 Schistura striata
 Schistura suber
 Schistura susannae
 Schistura tenebrosa
 Schistura tenura
 Schistura thanho
 Schistura tigrina
 Schistura tirapensis
 Schistura tizardi
 Schistura trilineata
 Schistura tubulinaris
 Schistura udomritthiruji
 Schistura vinciguerrae
 Schistura waltoni
 Schistura wanlainensis
 Schistura xhatensis
 Schistura yersini
 Schistura zonata

Ang mga gi basihan niini

Muragkarpa
Schistura (Nemacheilidae)

Schistura


Biografia

Enrique Gaspar y Rimbau nacque da genitori attori. Dopo la morte del padre andò a Valencia con sua madre e due fratelli. Iniziò gli studi di materie umanistiche e filosofia, ma prima di completarli smise per lavorare nella banca del marqués di San Juan.

A 13 anni aveva già scritto la sua prima zarzuela e un anno dopo già scriveva per La Ilustración Valenciana. A 15 anni sua madre mise in scena la sua prima commedia. A 21 anni tornò a Madrid per dedicarsi alla letteratura.

Raggiunse l'apice della sua carriera di scrittore fra il 1868 e il 1875, quando scriveva opere destinate più alla borghesia che all'aristocrazia. In questo periodo scrisse anche drammi storici e divenne un pioniere del teatro sociale in Spagna.

A 23 anni, Gaspar y Rimbau sposò Enriqueta Batllés y Bertán de Lis, una bella aristocratica, senza la benedizione dei suoceri. Dopo la nascita del loro secondo figlio, a 27 anni, entrò nella carriera consolare.

Da console andò in Grecia e Francia, poi tornò a Madrid e infine fu console in Cina, prima a Macao e poi a Hong Kong. In questo periodo continuò a scrivere opere, oltre ad una collaborazione con El Diario de Manila.

Dopo il suo ritorno in Spagna si trasferì ad Oloron-Sainte-Marie, nonostante la sua famiglia vivesse a Barcellona, e qui si mise a lavorare su un'opera in catalano. Dopo si trasferì in diverse località del sud della Francia. Sua moglie morì a Marsiglia, dove lui era console. A sua volte di salute cagionevole, andò in pensione e visse ad Olorón con la figlia, il genero e i nipoti. Morì nel 1902 a 60 anni.

El anacronópete
Pubblicato nel 1887 a Barcellona, El anacronópete (un neologismo che significa "colui che vola contro il tempo") è una delle opere più importanti di Gaspar y Rimbau. Si tratta di un racconto di fantascienza che precede il contenuto de La macchina del tempo di H. G. Wells.

Bibliografia

Altri progetti

Collegamenti esterni

Enrique Gaspar


Vincenzo Camuccini (22. Februar 1771 – 2. September 1844) var en italiensk maler.
Han var en maler i Rom. Han har malet "Cæsars død" eller originalt "La mort de Cèsar".

Malere fra Italien

Vincenzo Camuccini


Rosamaria Montibeller (ur. 9 kwietnia 1994 w Nova Trento) – brazylijska siatkarka, reprezentantka kraju, grająca na pozycji atakującej.

Pod koniec lutego 2023 roku otrzymała obywatelstwo włoskie.

Przebieg kariery

Sukcesy klubowe
Puchar Brazylii:
  2015
Mistrzostwo Brazylii:
  2019
  2016, 2018
Klubowe Mistrzostwa Ameryki Południowej:
  2018
  2019
Superpuchar Brazylii:
  2018

Sukcesy reprezentacyjne
Mistrzostwa Ameryki Południowej U-16:
  2011
Mistrzostwa Ameryki Południowej Juniorek:
  2012
Puchar Panamerykański U-23:
  2012
Mistrzostwa Świata Juniorek:
  2013
Mistrzostwa Ameryki Południowej U-22:
  2014
Igrzyska Panamerykańskie:
  2015
Mistrzostwa Świata U-23:
  2015
Volley Masters Montreux:
  2017
Grand Prix:
  2017
Mistrzostwa Ameryki Południowej:
  2017, 2021, 2023
Puchar Wielkich Mistrzyń:
  2017
Igrzyska Olimpijskie:
  2020
Liga Narodów:
  2021, 2022
Mistrzostwa Świata:
  2022

Nagrody indywidualne
 2012: Najlepsza atakująca Mistrzostw Ameryki Południowej Juniorek
 2015: Najlepsza atakująca Mistrzostw Świata U-23
 2018: Najlepsza przyjmująca Klubowych Mistrzostw Ameryki Południowej

Przypisy

Urodzeni w 1994
Brazylijskie siatkarki
Siatkarki Pomì Casalmaggiore
Siatkarki AGIL Volley
Siatkarki Futura Volley Busto Arsizio
Siatkarki Denso Airybees

Rosamaria Montibeller


Tiazolidina é um composto orgânico heterocíclico com a fórmula (CH2)3(NH)S.É um anel de cinco membros saturado com um grupo tioéter e um grupo amina nas posições 1 e 3. É um análogo da oxazolidina. A tiazolidina apresenta-se como um líquido incolor.

Derivados, tiazolidinas, são conhecidos. Por exemplo, a droga pioglitazona contém um anel tiazolidina. Outra droga que contém um anel tiazolidina é o antibiótico penicilina.

Preparação

Tiazolidina é preparada como foi em sua primeira síntese relatada, pela condensação de cisteamina e formaldeído. Outras tiazolidinas podem ser sintetizadas por condensações similares. Um derivado de destaque é a 4-carboxitiazolidina, derivado do formaldeído e cisteína.

Derivados

N-Metil-2-tiazolidinetiona é um acelerador para a vulcanização de borrachas de cloropreno.

Tiazolidinas funcionalizadas com carbonilos nas posições 2 e 4, as tiazolidinedionas, são drogas usadas no tratamento de diabetes mellitus tipo 2. Rodanina é uma espécie bioativa relacionada, apresentando um carbonilo e um tiocarbonilo.

Ver também

 Tiazolina - um análogo com ligação dupla
 Tiazol - um análogo com 2  ligações duplas.
 Oxazolina - um análogo com O no lugar de S

Compostos heterocíclicos com enxofre
Compostos heterocíclicos com azoto

Tiazolidina


Sveti Juraj u Trnju (mađ. Tüskeszentgyörgy) je naseljeno mjesto u sastavu općine Donji Kraljevec, Međimurska županija, Republika Hrvatska.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Hrvatskoj nalazio se u sastavu stare općine Čakovec.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Sveti Juraj u Trnju je imao 300 stanovnika.

Napomena: U 1857. te od 1921. do 1948. i od 1991. iskazuje se pod imenom Sveti Juraj u Trnju, a od 1869. do 1910. i od 1953. do 1981. pod imenom Juraj u Trnju.

Popis 1991.

Na popisu stanovništva 1991. godine, naseljeno mjesto Sveti Juraj u Trnju je imalo 320 stanovnika, sljedećeg nacionalnog sastava:

Literatura

  Savezni zavod za statistiku i evidenciju FNRJ i SFRJ, popis stanovništva 1948, 1953, 1961, 1971, 1981. i 1991. godine.
 Knjiga: "Narodnosni i vjerski sastav stanovništva Hrvatske, 1880-1991: po naseljima, autor: Jakov Gelo, izdavač: Državni zavod za statistiku Republike Hrvatske, 1998., , ;

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Hrvatskoj
Naselja u Međimurskoj županiji

Sveti Juraj u Trnju


An Toulgoetia in uska genus han Lepidoptera. An Toulgoetia in nahilalakip ha familia nga Geometridae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Toulgoetia

Toulgoetia


Penrith Castle er ruinen af en middelalderborg, der ligger i Penrith, i North West England få kilometer øst for Lake District National Park.

Borgen blev bygget på et sted, hvor der sandsynligvis har været en romersk lejr før. Den er opført et sted imellem 1399-1470 som forsvar mod skotske plyndringstogter.

Borgen drives af English Heritage, og National Heritage List for England har klassificeret den som en listed building af første grad.

Se også
 Liste over borge og slotte i England

Referencer

Eksterne henvisninger

Slotte i Cumbria

Penrith Castle


Kaliwatan sa insekto ang Epipsocopsis taprobanensis. Una ning gihulagway ni Tim R. New ni adtong 1977. Ang Epipsocopsis taprobanensis sakop sa kahenera nga Epipsocopsis, ug kabanay nga Epipsocidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sri Lanka

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sri Lanka
Epipsocopsis

Epipsocopsis taprobanensis


An Myrmotherula hauxwelli in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Sclater hadton 1857. An Myrmotherula hauxwelli in nahilalakip ha genus nga Myrmotherula, ngan familia nga Thamnophilidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Myrmotherula

Myrmotherula hauxwelli


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Chloealtis aspasma. Una ning gihulagway ni Rehn, J.A.G. ug Morgan Hebard ni adtong 1919. Ang Chloealtis aspasma sakop sa kahenera nga Chloealtis, ug kabanay nga Acrididae. Giklaseklase sa IUCN ang kaliwatan sa madutlan.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Oregon

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Oregon
Chloealtis

Chloealtis aspasma


Kahenera sa mga alasiwsiw ang Sclerogryllus. Ang Sclerogryllus sakop sa kabanay nga Gryllidae.

Ang kladogram matud sa Catalogue of Life mao:

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Sclerogryllus

Sclerogryllus


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ectomoptera nepicauda. Una ning gihulagway ni David R. Ragge ni adtong 1980. Ang Ectomoptera nepicauda sakop sa kahenera nga Ectomoptera, ug kabanay nga Tettigoniidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Kenya
Ectomoptera
Insekto sa Tansaniya

Ectomoptera nepicauda


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Nadiacris metallica. Una ning gihulagway ni Marius Descamps ug Christiane Amédégnato ni adtong 1972. Ang Nadiacris metallica sakop sa kahenera nga Nadiacris, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Ecuador
 Colombia

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Nadiacris
Insekto sa Igwador
Insekto sa Kolombiya

Nadiacris metallica


LNHL Entry Draft 1983 è stato il 21º draft della National Hockey League. Si è tenuto l'8 giugno 1983 presso il Forum de Montréal di Montréal.

Il quinto NHL Entry Draft, svoltosi presso il Forum de Montréal, fu segnato da una protesta unica nella storia della manifestazione: i St. Louis Blues infatti si rifiutarono di presenziare all'evento, rinunciando così al diritto di selezionare i giocatori. La causa della protesta fu la mancata autorizzazione a trasferire la franchigia a Saskatoon, nella provincia del Saskatchewan; l'allora proprietario dei Blues Ralston Purina trovò l'opposizione dei proprietari delle altre franchigie, dello staff della NHL e del sindaco di St. Louis, e minacciò di sciogliere anche la squadra. Alla fine nel mese di agosto la lega trovò un nuovo proprietario e la squadra rimase nel Missouri. Per la prima volta nella storia del draft la prima scelta fu di un giocatore statunitense proveniente da una high school.

I Minnesota North Stars selezionarono il centro Brian Lawton dalla Mount St. Charles Academy, gli Hartford Whalers invece come seconda scelta puntarono sull'ala sinistra Sylvain Turgeon, proveniente dagli Hull Olympiques, mentre i New York Islanders scelsero in terza posizione il centro Pat LaFontaine dei Verdun Juniors. Fra i 242 giocatori selezionati 134 erano attaccanti, 86 erano difensori mentre 22 erano portieri. Dei giocatori scelti 113 giocarono in NHL, 21 vinsero la Stanley Cup mentre 7 entrarono a far parte della Hockey Hall of Fame

Turni

Legenda delle posizioni
A = Attaccante   AD = Ala destra   AS = Ala sinistra   C = Centro   D = Difensore   P = Portiere

Primo giro

Secondo giro

Terzo giro

Quarto giro

Quinto giro

Sesto giro

Settimo giro

Ottavo giro

Nono giro

Decimo giro

Undicesimo giro

Dodicesimo giro

Selezioni classificate per nazionalità

Voci correlate
National Hockey League 1982-1983
National Hockey League 1983-1984

Collegamenti esterni

1983
Hockey su ghiaccio nel 1983

NHL Entry Draft 1983


Stenosoma raquelae là một loài chân đều trong họ Idoteidae. Loài này được Hedo & Junoy miêu tả khoa học năm 1999.

Chú thích

Tham khảo

Stenosoma

Stenosoma raquelae


() era un comune finlandese a maggioranza di lingua svedese di  abitanti, situato nella regione del Varsinais-Suomi. Il comune è stato soppresso nel 2009, confluendo nella nuova città di Väståboland.

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni

Comuni della Finlandia soppressi
Pargas

Nagu


Gospodarka Republiki Środkowoafrykańskiej – gospodarka rynkowa, jeden z najbiedniejszych i najmniej rozwiniętych krajów świata. Najważniejszą gałęzią gospodarki jest rolnictwo, które stanowi 58% PKB kraju. Według danych Banku Światowego w 2016 roku PKB Republiki Środkowoafrykańskiej wyniosło prawie 1,8 mld USD, co zapewniło mu 172. miejsce (z 193 miejsc) na świecie według wielkości nominalnej PKB.

Republika Środkowoafrykańska jest słabo zaludnionym państwem bez dostępu do morza. Bardzo duże znaczenie w gospodarce narodowej ma rolnictwo, które zapewnia pracę większości mieszkańców kraju. Jest jednak mało wydajne i słabo zmechanizowane, ale zapewnia większość podstawowych potrzeb żywnościowych ludności. Z powodu niskich dochodów coraz więcej mieszkańców przeprowadza się do miast, a wskaźnik urbanizacji rośnie średnio 2,6% rocznie.

Gospodarka zdominowana jest przez kapitał zagraniczny, głównie francuski, ale władze państwa starają się przyciągnąć inwestorów z innych państw, w tym z Libii, Tajwanu, Chin, Niemiec i Japonii. Pod presją Banku Światowego oraz Międzynarodowego Funduszu Walutowego w latach 80. i 90. XX wieku Republika Środkowoafrykańska zmniejszyła wydatki rządowe, zliberalizowała ceny, sprywatyzowała część przedsiębiorstw państwowych, dewaluowała franka CFA oraz wprowadziła dotacje dla rolnictwa i leśnictwa. Po tym jak Francja zmniejszyła swoje zobowiązania finansowe wobec dawnych kolonii finanse kraju uległy znacznemu pogorszeniu.

W 2018 roku Republika Środkowoafrykańska zajęła 184. miejsce (na 190) w rankingu Doing Business.

Sektory gospodarki

Rolnictwo i leśnictwo
Rolnictwo jest największym sektorem i podstawą gospodarki Republiki Środkowoafrykańskiej. Ponad ¾ siły roboczej kraju zatrudniona jest w tym sektorze, ale lata konfliktu doprowadziły do zmniejszenia się plonów oraz spadku wydajności gospodarstw. Pomimo dużych zasobów wodnych, obfitych deszczów oraz rozległych terenów uprawnych jedynie 5% użytków rolnych jest eksploatowanych. Najwięcej uprawia się kukurydzy, bawełny, herbaty, prosa, orzechów arachidowych oraz sorgo. Uprawą ziemi zajmują się głównie kobiety.

Znaczną część kraju pokrywają lasy deszczowe, z których pozyskiwane jest drewno na sprzedaż. Eksport drewna jest głównym źródłem obcych walut, ale z powodu dużego uzależnienia od rynków międzynarodowych gospodarka stała się podatna na duże wahania cen.

Przemysł
Sektor przemysłowy jest mało rozwinięty i skoncentrowany głównie w stolicy kraju, Bangi. Opiera się głównie na produkcji drewna, piwa, odzieży oraz włókien. Bardzo duże znaczenie odgrywa przemysł wydobywczy, szczególnie złota i diamentów; w 2013 roku eksport diamentów był wart 62 mln USD, a Republika Środkowoafrykańska była 12. największym producentem tego surowca na świecie.

Dzięki dużym zasobom wodnym, 89% energii elektrycznej wytwarzana jest przez elektrownie wodne.

Turystyka
Wojna domowa, słabo rozwinięta infrastruktura oraz niewielka sieć hoteli utrudniają rozwój turystyki, pomimo licznych atrakcji przyrodniczych znajdujących się na terenie kraju. W kraju znajdują się cztery parki narodowe oraz kilka parków safari, w których można zobaczyć m.in. nosorożce, goryle i bawoły.

Bankowość
Sektor finansowy w Republice Środkowoafrykańskiej jest najmniejszy spośród wszystkich krajów Wspólnoty Gospodarczej Państw Afryki Środkowej (stanowi 17,6% PKB). Oprócz oddziału Banku Państw Afryki Środkowej na terenie kraju działają 4 banki komercyjne (które posiadają 93% aktywów całego systemu finansowego państwa), 11 instytucji finansowych, 2 banki pocztowe, 2 towarzystwa ubezpieczeniowe oraz fundusz ubezpieczeń społecznych. Mniej niż 1% mieszkańców Republiki posiada konto bankowe.

Handel zagraniczny
Republika Środkowoafrykańska ma ujemny bilans handlu międzynarodowego. W 2015 roku wartość eksportu wyniosła 128 mln USD, a wartość importu wynosiła 247 mln USD. Największymi partnerami handlowymi Republiki były Francja, Włochy, Kamerun, Chiny oraz Stany Zjednoczone.

Głównymi towarami eksportowymi w 2015 roku były drewno i produkty drewniane (77%), kawa (7%), bawełna (5%), papierosy oraz minerały (po 2%). W 2015 roku najwięcej importowała leków (7%), uzbrojenia (6%), samochodów, prefabrykatów (po 5%) oraz telefonów komórkowych (4%).

Infrastruktura

Lotnicza
W 2013 roku w Republice Środkowoafrykańskiej działało 39 lotnisk, z czego 2 miały utwardzone pasy startowe. Największym  z nich jest Międzynarodowy Port Lotniczy w Bangi. W kraju zarejestrowane są dwie linie lotnicze, które w 2015 roku obsłużyły 46 364 pasażerów.

Kolejowa
Jedyna linia kolejowa działająca w Republice Środkowoafrykańskiej została zamknięta w 1962 roku. Obecnie planowana jest budowa dwóch linii kolejowych: Bangi – Kribi (Kamerun) oraz Bangi – Ndżamena (Czad).

Drogowa
W 2010 roku W Republice Środkowoafrykańskiej istniało 20 278 km dróg, z czego 1 385 km to drogi o utwardzonej powierzchni.

Telekomunikacyjna
W 2016 roku 4,6% mieszkańców kraju posiadało dostęp do Internetu, a z telefonii komórkowej korzystało 982 osób (18 na 100 mieszkańców).

Przypisy


Kaliwatan sa alibangbang ang Leucoptera albella. Una ning gihulagway ni Victor Toucey Chambers ni adtong 1871. Ang Leucoptera albella sakop sa kahenera nga Leucoptera, ug kabanay nga Lyonetiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Leucoptera

Leucoptera albella


Nørrebro Fodbold Forening (forkortet NFF) er en dansk fodboldklub fra Nørrebro i København. Projektet blev iværksat oktober 2015 af en gruppe lokale unge. Klubben benytter sig af Mimersparken som hjemmebane for herreholdene og Nørrebroparken for deres kvindehold.

Initiativtagerne og klubbens grundlæggere er Mohammad Howeidi, Oliver Fredsted, Tarik M'hamed Habbou, Ali Ghadban og Mohamed El-Saleh.

Klubben repræsenterer den kulturelle mangfoldighed i bydelen gennem sport og sociale aktiviteter. Klubben er selvfinansieret og modtager ingen offentlig støtte. Formålet er at engagere sig i lokalområdet i form af idrætsaktiviteter og sociale arrangementer, hvor man vil inkludere alle fra lokalsamfundet for at bygge bro, skabe sammenhold og gode bånd.

Første herreseniorhold begyndte i 2016 i Københavnsserien og har i deres første tre sæsoner rykket op i dem alle og befinder sig derfor nu i Serie 2.

Første kamp i NFF-regi blev spillet søndag 21. august 2016 i Ryparken mod FC Berati med et resultat på 9-2 til Nørrebro FF. Første kvindekamp blev spillet af klubbens 2. hold i 7M Kvinde søndag 14. april 2019 i Ryparken mod Vestia, hvor klubben tabte 8-1.

Trøjesponsor og -leverandør

Eksterne henvisninger / Kilder
 Klubbens hjemmeside
 Beskrivelse på DBU Kbenhavn

Fodbold Forening
Fodboldklubber under DBU København

Nørrebro Fodbold Forening


An Macronous striaticeps in uska species han Aves nga ginhulagway ni Sharpe hadton 1877. An Macronous striaticeps in nahilalakip ha genus nga Macronous, ngan familia nga Sylviidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Macronous

Macronous striaticeps


九〇式一号水上偵察機(きゅうれいしきいちごうすいじょうていさつき)は、愛知時計電機(のちの愛知航空機)が開発し、1931年(昭和6年)に制式採用された日本海軍の水上偵察機。機体略番は「E3A」。

概要
巡洋艦のカタパルトから射出されることを前提としていた一五式水上偵察機の後継機の開発は、愛知と中島飛行機の競作となった。中島がアメリカのヴォート社の機体を国産化したのに対して、愛知ではドイツのハインケル社から製造権を取得したHD-56を国産化する形で対応することにした。エンジンについては、瓦斯電「天風」エンジンに換装していた。原型機は1929年(昭和4年)に完成し細部の改修後、中島製の機体(九〇式二号水上偵察機(E4N))とともに1931年12月に九〇式一号水上偵察機一型(E3A)として制式採用された。

しかし、装備していた天風エンジンの出力不足が速度、その他の性能に影響を与え、当時の他の機体と比較しても低性能であった。その上、実戦部隊で運用してみると実用性の低さが目立ったために、わずか12機で生産中止となってしまった。

一機が水上機運用の試験機として桃型駆逐艦の樫に搭載された。

スペック
 全長:8.45m
 全幅:11.10m
 全高:3.67m
 全備重量:1,600kg
 最高速度:199km/h
 乗員:2名
 発動機:瓦斯電 天風 空冷9気筒 300hp
 航続距離:754km
 武装:
 7.7mm機銃×2
 爆弾60kg

関連項目
 偵察機・哨戒機の一覧

日本の偵察機
水上機
艦載機
愛知航空機の航空機
大日本帝国海軍の兵装

九〇式一号水上偵察機


È conosciuto principalmente per i suoi studi sulle pteridofite, e per il suo lavoro nella classificazione delle orchidee, di cui ha scoperto e classificato circa 25 generi.

Biografia
Nato in Svezia nel 1769, svolse i suoi studi superiori alla Università di Uppsala, dove fu allievo di Carlo Linneo il Giovane, e ricevette il dottorato nel 1781. Nel 1780 compì il primo dei suoi viaggi di studio, recandosi in Lapponia insieme ad una spedizione di botanici. Nel 1783 si imbarcò in un nuovo viaggio, questa volte in direzione del Nord America; si fermò però soprattutto in Giamaica e nell'isola di Santo Domingo, raccogliendo campioni di specie botaniche. A partire dal 1786 si trasferì a Londra, dove si dedicò a classificare e ordinare le collezioni botaniche che aveva raccolto; in questa città conobbe il celebre collega Joseph Banks, che rimase colpito dalle sue conoscenze in campo botanico. In questo periodo ricevetta un'offerta di lavoro come naturalista presso la Compagnia britannica delle Indie Orientali, ma rifiutò la proposta e preferì ritornare nella natia Svezia nel 1787. Nel 1791 divenne professore dell'Accademia delle Scienze di Stoccolma.

Le oltre 6000 specie di piante da lui raccolte e classificate, per lo più appartenenti alla famiglia delle Orchidaceae, ma non solo, sono oggi parte della collezione custodita al museo svedese di storia naturale.

Opere
 Nova genera et species plantarum seu prodromus, 1788
 Observationes botanicae, 1791
 Icones plantarum incognitarum, 1794-1800
 Flora Indiae occidentalis, 1797-1806
 Synopsis Filicum, 1806
 Summa vegetabilium Scandinaviae, 1814

Altri progetti

Collegamenti esterni

Swartz, Olof

Olof Swartz


Josef Hipp (13 February 1927 – 21 January 1959) was a German athlete. He competed in the men's discus throw and the men's decathlon at the 1952 Summer Olympics.

References

1927 births
1959 deaths
Athletes (track and field) at the 1952 Summer Olympics
German male discus throwers
German decathletes
Olympic athletes for Germany
Place of birth missing

Josef Hipp


Lilla Edets kommuna (svenskt: Lilla Edets kommun), er ein kommuna í Västra Götalands län í Svøríki. Lilla Edets kommuna hevur umleið 12 829 íbúgvar (2013). Umsiting kommununar er staðsett í Lilla Edet.

Slóðir úteftir
 Almenna heimasíðan: lillaedet.se

Keldur

Kommunur í Svøríki

Lilla Edets kommuna


Mljet Nationalpark, grundlagt i 1960, udgør den vestlige del af øen Mljet i Kroatien.

Beliggenhed og beskrivelse
Mljet Nationalpark dækker en fjerdedel af øen og ligger i dens nordvestlige del. Parkens areal på cirka 5.400 hektar strækker sig også over dele af det omkringliggende Adriaterhav og andre øer omkring. Området fik nationalparkstatus den 11. november. november 1960, for at beskytte det oprindelige økosystem i Adriaterhavet mod økonomisk udnyttelse.

Flora
Mljet er en af de mest skovklædte øer i Middelhavet med især stenege og fyrretræer. I det 19. århundrede var skoven tættere tilgroet end i begyndelsen af det 21. århundrede. århundrede. En kraftig skovbrand ødelagde en stor del af træerne, skoven har endnu ikke været i stand til at komme sig helt over den (pr. 2019) og har derfor endnu ikke genvundet sin oprindelige tæthed.

Fauna
I nationalparkens skove lever manguster, en art, der faktisk er fremmed for denne region. De blev udsat på øen i 1909 for at udrydde de giftige slanger der. De opnåede dette, men de spiste også andre arter af slanger. Mangustbestanden har været i en ustabil ligevægt med miljøet siden slutningen af 1990'erne. Foruden mangusterne, blev der i midten af det 20. århundrede udsat andre dyr på øen, herunder kronhjorte, vildsvin, harer, gemser og agerhøns. Kun kaninerne, hjortene og vildsvinene overlevede. Sidstnævnte er nu blevet en plage, da de jævnligt ødelægger øboernes vinmarker.

Muslinger vokser i vandet i de to søer, og her forekommer også endemiske arter som goplerne Aurelia. Hertil kommer, at på grund af særlige forhold, har det største buskede koralrev i verden udviklet sig her.

Middelhavsmunkesæler, som er blandt de mest truede pattedyr i verden, er også blevet set nær St. Mariaøen.

Brug
På trods af den strenge beskyttelsesstatus er aktiviteter såsom dykning, vandreture eller svømning tilladt på udpegede ruter eller områder. Strande, et udsigtspunkt (Montokuc) og flere bjergtoppe giver besøgende til nationalparken mange muligheder for at engagere sig i naturen. Der er endnu ikke nok overnatningssteder til turister i udkanten af parken (slutningen af 2018).

Referencer

 Mljet Nationalpark

Nationalparker i Europa
Nationalparker i Kroatien
IUCN Kategori II
Dubrovnik-Neretvae

Mljet Nationalpark


The Vine Street Apartment Buildings, many now known as the Horace Bushnell Apartments, are a historic collection of residential apartment blocks at 4-48 Vine Street in Hartford, Connecticut.  Built between 1922 and 1925, they consist of eleven brick buildings sharing massing, scale, and setting, with a cross-section of period building styles. They were listed on the National Register of Historic Places in 2012.

Description and history
The Vine Street Apartments are located in Hartford's North End residential neighborhood, occupying most of a full block on the east side of Vine Street between Albany Avenue and Mather Street.  The eleven buildings are all three stories in height and are built out of brick, stone, and concrete, and share a consistent and deep setback, although the lots are not of uniform width.  The first nine buildings are fronted by a shared metal picket fence with brick piers framing several openings.  Five of the eleven are Classical Revival in style, while another five are Tudor Revival, and one is in the Spanish Mission style.

In the early 20th-century, the Vine Street area was part of the estate of James Junius Goodwin, an insurance and railroad magnate who was a cousin of J. Pierpont Morgan.  Goodwin died in 1915, and his estate was subdivided for development as a streetcar suburb.  Lots on Vine Street were sold beginning in 1922, with development taking place rapidly.  Seven of the eleven buildings were designed by Harry Beckanstein, a local architect who executed many residential projects in the city.  Most of his buildings in this development are simple expressions of the Classical Revival, with some Tudor details.

See also
National Register of Historic Places listings in Hartford, Connecticut

References

Residential buildings on the National Register of Historic Places in Connecticut
National Register of Historic Places in Hartford, Connecticut
Renaissance Revival architecture in Connecticut
Buildings and structures completed in 1922
Buildings and structures in Hartford, Connecticut

Vine Street Apartment Buildings


Biografia

Signore di Senigallia e del vicariato di Mondavio

Giovanni della Rovere, nipote del papa Sisto IV (Francesco della Rovere), nel 1474 fu nominato, grazie allo zio, signore di Senigallia e del vicariato di Mondavio. Fu prefetto di Roma (comandante delle truppe ordinarie per la difesa della città), duca di Sora e di Arce. Era figlio di Raffaello e di Teodora Manirolo (di origini greche), genitori anche del cardinale Giuliano della Rovere, poi papa Giulio II. Giovanni divenne genero di Federico da Montefeltro sposando la figlia di questi, Giovanna, e inaugurò la linea dinastica Montefeltro della Rovere, sovrana del ducato di Urbino fino al 1631 ed estintasi nel 1694 con la morte di Vittoria, granduchessa di Toscana.

Giovanni della Rovere è ricordato, inoltre, per essere stato capitano generale della Chiesa e al suo nome sono legate la costruzione della rocca roveresca di Senigallia e di Mondavio nonché le fortificazioni di Mondolfo.

Duca di Sora

L'importanza politica del ducato di Sora emerse con Giovanni della Rovere, quando, a seguito della battaglia di Fornovo, Carlo VIII di Francia, incoronato re di Napoli, fu sconfitto dal partito aragonese. A seguito di ciò fu organizzato a Isola di Sora da nobili abruzzesi e laziali, una congiura contro il potere aragonese restaurato, per riproporre il dominio francese sul regno di Napoli e decentrare ulteriormente i poteri feudali nella valle del Liri. I protagonisti di quest'incontro furono Graziano de Guerres, capitano di Carlo VIII negli Abruzzi, Giovanni Paolo Cantelmi, Giovanni della Rovere, Federico di Monfort e Giovanbattista Caracciolo. L'ascesa al potere dell'imperatore Carlo V d'Asburgo in Europa decretò il fallimento della cospirazione, lasciando però le tracce di una debole resistenza politica al dominio spagnolo che rafforzò il legame di Sora con le politiche nazionali pontificie.

Carriera militare
La città fu anche base logistica delle spedizioni militari volte a riaffermare i diritti francesi sulla Campania e sugli Abruzzi, che intraprese Giovanni della Rovere, tra il 1494 e il 1501 (anno della sua morte). Duca di Sora e di Arce, signore di Senigallia, con Giovanni Paolo Cantelmi allestì un esercito di fanteria e cavalleria per attaccare le truppe aragonesi insediate all'Aquila degli Abruzzi; conquistò la città dopo aver sconfitto anche la postazione filoaragonese di Bartolomeo d'Alviano che aveva occupato Tagliacozzo per difendere i confini settentrionali.

Nel 1495 conquistò Ceprano, Montecassino e la Terra di San Benedetto (divenuta commenda di Giovanni de' Medici),  portando il territorio ducale alla sua massima estensione.. Nel 1496 difese la valle del Liri dall'assedio di Prospero Colonna e Federico I di Napoli, perdendo però i domini di Esperia e Monte San Giovanni Campano, e, per un breve periodo, anche Arce, finché papa Alessandro VI non riconfermò i suoi titoli di prefetto di Roma e duca di Sora.

Morte
Giovanni morì a Roma il 6 novembre 1501, all'età di 44 anni, e fu sepolto nella chiesa di Santa Maria delle Grazie (Senigallia).

Discendenza

Da Giovanna da Montefeltro ebbe sei figli:
 Maria Giovanna (Senigallia, 1486-Bologna, 1538), che sposò prima Venanzio da Varano, signore di Camerino, poi Galeazzo Riario della Rovere Sforza, senatore di Bologna;
 Girolamo (Senigallia, 1487-Senigallia, 1492);
 Beatrice (Senigallia, 1488-Roma, 1505), suora clarissa a Roma;
 Francesco Maria (Senigallia, 22 marzo 1490-Pesaro, 20 ottobre 1538), consorte di Eleonora Gonzaga, fu duca di Urbino (1508-1538), succedendo allo zio materno Guidobaldo I da Montefeltro, che, privo di prole, lo aveva adottato;
 Federico (Urbino, 1491-Senigallia, 1494);
 Costanza (Senigallia, 1492-Roma, 1507), suora a Roma.

Ascendenza

Note

Bibliografia
 Marinella Bonvini Mazzanti, Giovanni della Rovere, edizioni 2G, Senigallia 1983.
 Marinella Bonvini Mazzanti-Gilberto Piccinini (a cura di), La quercia dai frutti d'oro. Giovanni della Rovere (1457-1501) e le origini del potere roveresco, Deputazione di Storia Patria per le Marche, Ancona 2004.
 Gian Galeazzo Scorza (a cura di), I della Rovere, Melchiorri, Pesaro 1981.

Voci correlate
 della Rovere
 Ducato di Sora
 Giovanna da Montefeltro
 Mondavio
 Rocca Roveresca (Senigallia)

Altri progetti

Collegamenti esterni

Giovanni della Rovere
Conti e duchi di Sora
D
Gonfalonieri della Chiesa

Giovanni della Rovere


Aromorfoza  –  metaforični opis  iz 1939. (Aleksej Severcov) u identificiji ključnih inovacija u evoluciji živih bića, tj. značajnih  promjena u strukturi i funkcioniranju organizama, uzdižući  ih na viši nivo evolutivnog razvoja. To im omogućava ovladavanje novim  životnim okruženjima (za razliku od  promjena koje  smanjuju složenost tjelesne organizacije, za koje je skovan termin idioadaptacja). Proces nastajanja aromorfoze je arogeneza, koja je jedan od progresivnih pravaca evolucije.
Primjeri aromorfoze kod životinja:
– Notohorda beskičmenjaka
– Fetalne membrane u amniota
– Preadaptacije za let ptica
– Placenta u sisara
Primjeri aromorfoze kod biljaka:
– Formiranje provodnog tkiva
– Formiranje sjemena
– Formiranje polenske tube

Reference

Također pogledajte
Pravci evolucije
Specijacija

Evolucija
Evolucijska biologija

Aromorfoza


Kaliwatan sa alibangbang ang Sagalassa metallica. Una ning gihulagway ni Walker ni adtong 1856. Ang Sagalassa metallica sakop sa kahenera nga Sagalassa, ug kabanay nga Brachodidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Sagalassa

Sagalassa metallica


Trung Hưng là một xã thuộc huyện Yên Mỹ, tỉnh Hưng Yên, Việt Nam.

Địa lý
Xã Trung Hưng nằm ở bờ phía bắc con sông đào Bắc Hưng Hải, có vị trí địa lý:
Phía đông giáp xã Trung Hòa
Phía tây giáp xã Minh Châu
Phía nam giáp xã Lý Thường Kiệt
Phía bắc giáp thị trấn Yên Mỹ và xã Thanh Long.

Xã Trung Hưng có diện tích 3,41 km², dân số năm 2019 là 8.408 người, mật độ dân số đạt 2.463 người/km².

Hành chính
Xã Trung Hưng được chia thành 4 thôn: Đạo Khê, Rồng, Hạ, Trung Đạo.

Lịch sử
Trước đây, xã Trung Hưng thuộc huyện Mỹ Văn cũ.

Ngày 24 tháng 7 năm 1999, Chính phủ ban hành Nghị định 60/1999/NĐ-CP về việc chuyển xã Trung Hưng thuộc huyện Mỹ Văn cũ về huyện Yên Mỹ mới tái lập quản lý.

Kinh tế
Xã Trung Hưng phát triển nhiều nhóm nghề như: dịch vụ, nghề thủ công, làng nghề kết hợp thêm với sản xuất nông nghiệp. Các ngành nghề dịch vụ, buôn bán phát triển mạnh ven quốc lộ 39 đến cầu Lực Điền cũ. Nghề đóng thùng bệ ô tô, nghề sửa chữa ô tô, nghề vận tải, cơ khí... phát triển mạnh nhất ở các thôn Đạo Khê, thôn Hạ. Là một xã giao thông thuận lợi phát triển dịch vụ, đa nghề lại có một phần khu công nghiệp Yên Mỹ nên kinh tế phát triển nhanh và nổi bật hơn mặt chung của huyện Yên Mỹ.

Văn hóa

Di tích
Ở xã Trung Hưng có nhiều di tích lịch sử, văn hóa, kiến trúc được xếp hạng. Trong đó có di tích đình Thụy Trang (đình Rồng) là di tích cấp quốc gia. Các di tích đình, chùa ở các thôn Trung Đạo, thôn Hạ cũng đã được tỉnh Hưng Yên xếp hạng.

Giao thông
Các tuyến, hệ thống giao thông quan trọng ở xã:
Quốc lộ 39: Phố Nối - ngã năm Cầu Treo - ngã tư Dân Tiến - Bô Thời,
Đường đi cầu Lực Điền mới, đi cao tốc Hà Nội - Hải Phòng
Hệ thống xe buýt: tuyến 205.

Chú thích

Tham khảo

Trung Hưng, Yên Mỹ


Kaliwatan sa alibangbang ang Pamea dotta. Una ning gihulagway ni William Schaus ni adtong 1928. Ang Pamea dotta sakop sa kahenera nga Pamea, ug kabanay nga Mimallonidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Pamea

Pamea dotta


An Emblemariopsis occidentalis in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Stephens hadton 1970. An Emblemariopsis occidentalis in nahilalakip ha genus nga Emblemariopsis, ngan familia nga Chaenopsidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Emblemariopsis

Emblemariopsis occidentalis


Die Gariepkaree (Searsia populifolia) is 'n boom wat hoort tot die genus Searsia. Die boom is inheems aan die Noord-Kaap en Namibië en kom vanaf die suide van Namibië, deur die Richtersveld, die noorde van Namakwaland en die laer Oranjeriviervallei voor. Dit vorm onder andere deel van die Sukkulente Karoo-plantegroei.

Die boom se FSA-nommer is 391.1.

Sien ook
 Alfabetiese lys van Suid-Afrikaanse bome

Verwysings

Bronne
 REDLIST Sanbi
 Plants of the World Online

Bome van Afrika
Searsia
Flora van Namibië
Flora van Suid-Afrika

Searsia populifolia


Iguaraçu là một đô thị thuộc bang Paraná, Brasil. Đô thị này có diện tích 164,983 km², dân số năm 2007 là 3882 người, mật độ 23,2 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Paraná

Iguaraçu


Il bastione Garibaldi (già baluardo delle Monache) è uno dei sei bastioni che compongono la cinta muraria della città di Grosseto, in Italia.

Il bastione è situato al vertice nord-occidentale delle mura di Grosseto, presso Porta Nuova.

Storia
Il bastione fu edificato nella seconda metà del XVI secolo, durante la ricostruzione delle mura operata dai Medici su progetto di Baldassarre Lanci, e i lavori furono eseguiti nel 1577 sotto la direzione di Simone Genga. Per la sua costruzione e l'apertura del cantiere furono demolite la chiesa di San Benedetto e le pertinenze del convento della Santissima Annunziata, e per questo il bastione ricevette la denominazione di baluardo delle Monache.

Utilizzato per il pascolo tra i secoli XVII e XVIII e acquistato come gli altri bastioni dal facoltoso cittadino grossetano Gaspero Valeri nel 1783, fu completamente smilitarizzato e trasformato in parco pubblico dopo il 1833. Nel 1845 venne realizzata una «cordonata» e nel 1854 una cancellata in legno per consentire l'accesso ai giardini; la cancellata in legno sarà poi sostituita da una in ferro a partire dal 1872 con progetto di Antonio Angeli.

Il bastione prese il nome di bastione Cavallotti a partire dal 1899, quando venne qui posizionato il busto di Felice Cavallotti – perduto – scolpito dai fratelli Vincenzo e Ferruccio Pasquali. Nel 1930 vi fu trasferito il monumento a Giuseppe Garibaldi, opera di Tito Sarrocchi che dal 1884 si trovava sul baluardo di San Francesco, per consentire la trasformazione di quest'ultimo in "Parco della Rimembranza". Da allora il bastione ha ricevuto la denominazione di bastione Garibaldi.

Negli anni venti del XX secolo aveva iniziato a farsi strada l'idea di costruire uno spazio di aggregazione e svago su questo bastione, e il geometra Sergio Manescalchi presentò un progetto di cinema all'aperto e pista di pattinaggio. Tale proposta non ebbe esito, tuttavia il progetto venne recuperato e modificato e agli inizi degli anni trenta fu edificata al centro del bastione la struttura dell'Eden Bar con sala da ballo: nel 1940 il Partito Nazionale Fascista ne ordinò l'ampliamento, affidato all'ingegnere Ernesto Ganelli, e lo dette in gestione all'Opera Nazionale Dopolavoro, mentre nel dopoguerra, tra il 1961 e il 1964, l'edificio subì nuove sostanziali modifiche per volere dell'imprenditore Lionello Montefiori. La cancellata in ferro venne eliminata durante la seconda guerra mondiale per necessità di metallo da fondere a fini bellici.

Descrizione
Il bastione Garibaldi, come tutti gli altri bastioni delle mura di Grosseto, presenta forma poligonale e basamento a scarpa in continuità con la cortina soprastante; è l'unico bastione ad essere privo di cannoniere.

A seguito dell'abbattimento della preesistente Porta Nuova, la passeggiata pedonale lungo le mura scende dal lato orientale del baluardo, per attraversare a raso corso Carducci e risalire presso il vicino bastione Rimembranza.

Sul retro della Sala Eden si conserva un'originale cabina telefonica realizzata nel 1933.

Note

Bibliografia

Voci correlate
 Chiesa di San Benedetto (Grosseto)
 Monastero della Santissima Annunziata (Grosseto)
 Porta Nuova (Grosseto)

Altri progetti

Collegamenti esterni

Garibaldi

Bastione Garibaldi


Robert Brydon Jones MBE (født 3. maj 1965) er en walisisk skuespiller, komiker, tv-vært, sanger og forfatter. Han spillede Dr Paul Hamilton i den australsk/britiske komedieserie Supernova, Bryn West i sitcommen Gavin & Stacey og Keith Barret i BBC's komedieserie Marion and Geoff og dens spin-off The Keith Barret Show.

Han har optrådt i en række shows for BBC med Steve Coogan, inklusive The Trip i 2010, der blev udgivet som film senere samme år og The Trip to Italy i 2014, The Trip to Spain i 2017 og The Trip to Greece i 2020, og der også er blevet redigeret og udgivet som film..

Siden 2009 har Brydon være tvært på BBC One panelshow Would I Lie to You?. Han spillede sig selv i Rob Brydon's Annually Retentive, en satirisk serie om et fiktivt panelshow, der blev sendt på BBC Three fra 2006 til 2007. Mellem 2010 og 2012 var Brydon vært på sit eget late-night chat show på BBC Two kaldet The Rob Brydon Show. I 2014 var Brydon vært på lørdagsprogrammet The Guess List påBBC One.

Rob Brydon har også optrådt i filmen Cruise of the Gods (2002)

Filmgografi

Film

Tv

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Wales
Komikere fra England
Skuespillere fra England
Tv-værter fra Storbritannien

Rob Brydon


Storia di una gabbianella e del gatto che le insegnò a volare (Historia de una gaviota y del gato que le enseñó a volar) è un romanzo di Luis Sepúlveda pubblicato nel 1996.

Trama
Uno stormo di gabbiani sta volando nei cieli dell'Europa settentrionale, di ritorno dalla migrazione; tra di loro vi è Kengah, una giovane gabbiana che sta per deporre il suo primo uovo. Lo stormo si tuffa in acqua per mangiare delle aringhe, ma a un certo punto il gabbiano di vedetta impone un decollo d'emergenza a causa di un pericolo; Kengah, rimasta sott'acqua a prendere altri pesci, non sente l'ordine e finisce in mezzo ad una pozza di petrolio, motivo del pericolo, chiamato "peste nera" dai gabbiani. Tuffandosi sott'acqua, riesce a pulirsi e a spiccare il volo, fino a raggiungere la città di Amburgo, dove precipita sul balcone di una casa, quella dove abita Zorba, un grosso gatto nero con una piccola macchia bianca sulla gola.

Kengah, stremata, usa le sue ultime forze per deporre l'uovo e chiede a Zorba di farle tre promesse: non mangiare l'uovo, prendersi cura del piccolo che nascerà e insegnargli a volare. Zorba accetta, pur essendo consapevole che si tratta di qualcosa apparentemente al di là delle sue possibilità, poi si reca dai gatti del porto suoi amici, Segretario e Colonnello, che vivono in un ristorante italiano, e spiega loro quello che gli è successo. I tre si recano da Diderot, gatto intellettuale che vive nel Bazar di Harry (un enorme magazzino gestito da un anziano ex marinaio, che vi ha depositato tutti gli innumerevoli oggetti raccolti in decenni di navigazione, e da un antipatico scimpanzé di nome Mattia) e possiede un'enciclopedia, per chiedergli come ripulire Kengah dal petrolio. Dopo aver scoperto che è possibile fare ciò con della benzina, i gatti fanno immergere a Segretario la coda in un barattolo pieno di benzina nelle cantine del ristorante e si recano dalla gabbiana, ma la trovano già morta dopo aver deposto l'uovo. Zorba quindi si occupa di covare l'uovo, rimanendo a casa per molti giorni e nascondendolo, non senza qualche difficoltà, da un signore che quotidianamente si reca a casa sua per occuparsi di lui mentre i suoi padroni sono in vacanza.

Una volta nato il piccolo, che è convinto che Zorba sia sua madre e lo tratta come tale, i gatti decidono di dargli un nome e, per capire se sia un maschio o una femmina, chiedono consiglio a Sopravento, un gatto di mare loro amico molto esperto di cuccioli di tutte le specie, che rivela che è una gabbianella; i gatti decidono quindi di battezzarla Fortunata, per il fatto di aver avuto la fortuna di nascere e crescere sotto la loro protezione una volta rimasta orfana. Superando molte difficoltà, Zorba e i suoi amici riescono a far crescere in Fortunata, che si crede e desidera fortemente essere un gatto, il desiderio di volare. Dopo vari tentativi a vuoto, i gatti si rendono conto che, per insegnarle a volare, devono ricorrere all'aiuto di un umano, cosa che li costringerebbe ad infrangere il tabù che impone ai gatti di non parlare mai con gli umani in lingua umana, in quanto ritengono che la maggior parte degli umani non riuscirebbe ad accettare il fatto che un essere vivente di un'altra specie possa comunicare con loro direttamente. Zorba tuttavia capisce che è sufficiente scegliere con cura la persona con cui dialogare, quindi viene autorizzato dagli amici a rivolgersi ad un solo umano e, dopo aver scartato molte persone di propria conoscenza, si reca da un poeta, che è il padrone di Bubulina, una meravigliosa gatta bianca e nera della quale tutti i gatti della città sono innamorati. Il poeta, leggendo una poesia di Bernardo Atxaga, spiega che i gabbiani sono fortemente attratti dalla pioggia e che quindi, visto che si sta avvicinando un temporale, quella stessa notte la gabbiana dovrà saltare dal campanile di San Michele, nel quale lui sa come entrare in quanto ci va spesso a fumare e riflettere in solitudine nelle notti di burrasca; quella stessa notte, sotto la pioggia battente, l'uomo accompagna i gatti e la gabbianella in tale luogo. Fortunata, così, si getta dal campanile e impara finalmente a volare.

Nel cinema
Dal romanzo è stato direttamente tratto nel 1998 il film d'animazione La gabbianella e il gatto, diretto da Enzo D'Alò. Lo stesso Sepúlveda ha partecipato al doppiaggio italiano del film, nel ruolo del poeta.

Ci sono differenze nelle versioni dell'opera: Colonnello, che nella versione italiana parla in un italiano leggermente contaminato dal dialetto napoletano, nella versione inglese e in quella originale spagnola parla rispettivamente in inglese e in spagnolo con qualche parola in italiano; il gatto proprietario dell'enciclopedia si chiama Diderot nella versione italiana (in riferimento all'intellettuale francese Denis Diderot, a cui si deve la nascita della prima enciclopedia moderna), Einstein in quella inglese (in omaggio all'omonimo scienziato) e Sabelotodo (che in italiano significa saputello) in quella spagnola.

Edizioni

Note

Altri progetti

Collegamenti esterni
 Storia di una gabbianella e del gatto che le insegnò a volare, lettura ad alta voce

Romanzi di Luis Sepúlveda
Romanzi per ragazzi


Il Cristo benedicente è un dipinto a olio su tavola (31,7x25,3 cm) di Raffaello Sanzio, databile tra il 1502 e il 1504 circa e conservato nella Pinacoteca Tosio Martinengo di Brescia.

Storia
Il conte Paolo Tosio di Brescia mostrò un evidente interesse per l'opera sin dal 1819, tanto che fu coinvolto per una mediazione, tra i proprietari e l'acquirente, il collezionista Teodoro Lechi. Nel 1821 il Cristo fu dunque acquistato a Milano dalla famiglia Mosca di Pesaro, da poco trasferitasi nel capoluogo lombardo; il dipinto era stato venduto, comunque, assieme ad altri due opere pittoriche seicentesche, la Madonna dei Garofani e una Madonna del Rosario di Simone Cantarini. Il conte Tosio ricevette anche, in occasione del già citato acquisto, un documento che riportava una precedente acquisizione dell'opera, da parte di tale Carlo Barzi Mosca, nel 1770.

La notizia della presenza a Brescia di un'opera giovanile del Raffaello portò l'artista tedesco Ludwig Grüner a realizzare un'incisione dell'opera, poi confluita nellIstoria della vita e delle opere di Raffaello Sanzio da Urbino; parallelamente a visite continue da parte di esperti e critici d'arte, giunse anche a fare visita al conte Tosio, nella sua dimora in città, un altro artista tedesco, Johan Baese, che poi dedicò all'opera un articolo sulla rivista "Echo. Zeitschrift für Literatur, Kunst und Leben in Italien"., l'8 gennaio 1835 Nella descrizione arriverà a dire quanto segue:

Cavalcaselle la riconobbe come opera di Raffaello, datandola all'inizio del periodo fiorentino (1504); le suggestioni leonardesche evidenti hanno poi fatto spostare la datazione a un periodo leggermente più avanzato, verso il 1506, ma precedente la Santa Caterina londinese del 1508.

Descrizione e stile
Gesù campeggia in primo piano mentre in posizione benedicente mostra le piaghe dovute alla crocifissione: sullo sfondo si intravede un non meglio definito paesaggio collinare che si perde lungo l'orizzonte, e di ascendenza tipicamente umbra. La figura del Cristo indossa un mantello appoggiato sulla spalla destra e legato in vita,

Raffinata è la posizione a contrapposto, con un accenno di torsione e la testa leggermente reclinata, che testimoniano la raggiunta maturità espressiva dell'artista. Si può anche supporre che nella postura di Gesù vi sia un possibile riferimento al Bacco di Michelangelo, che l'Urbinate avrebbe visto a Roma nella dimora del banchiere Jacopo Galli, forse durante un viaggio formativo. Espressivo è il volto, sebbene composto e dignitoso, con un uso dello sfumato che si rifà ad atmosfere tipicamente leonardesche. La stesura assai nitida sembra rifarsi alla pittura fiamminga, declinata nelle forme espressive tipiche di Antonello da Messina; anche cenni alla pittura veneta sarebbero altrettanto evidenti.

Infine, è anche riscontrabile una evidente influenza del forse maestro di Raffaello, il Perugino, con anche influssi derivati dalla monumentalità e nitidezza tipica di Piero della Francesca.

Note

Esplicative

Fonti

Bibliografia
 Pierluigi De Vecchi, Raffaello, Rizzoli, Milano 1975.

Altri progetti

Collegamenti esterni

Dipinti di Raffaello
Dipinti su Gesù
Dipinti nella Pinacoteca Tosio Martinengo

Cristo benedicente (Raffaello)


Milava (njem. Millau) je naseljeno mjesto u sastavu općine Cerknica, regija Primorsko-notranjska, Slovenija.

Historija

Do teritorijalne reorganizacije u Sloveniji nalazila se u sastavu stare općine Cerknica.

Stanovništvo

Na popisu stanovništva 2011. godine, Milava je imala 14 stanovnika.

Reference

Vanjski linkovi

Naselja u Sloveniji
Naselja u Primorsko-notranjskoj regiji

Milava


Amaro Coffee Academy (آکادمی قهوه آمارو)is een van die belangrikste nasionale koffieverenigings vir marknavorsing, om verbruikers in te lig en die koffiebedryf in Iran te ondersteun. Hierdie vereniging het rolle en verantwoordelikhede wat insluit: bemarking en wetenskaplike navorsing, interne en internasionale betrekkinge, insluitend openbare betrekkinge en onderrig.

Stigtingsdatum
Amaro Coffee Academy is in 1911 gestig. Hierdie vereniging is die eerste koffievereniging in Iran vir die Iraanse koffiebedryf en een van die oudste sakeverenigings wat in hierdie land gevorm is.

Die lede van die Koffieakademie is hoofsaaklik klein en mediumgrootte maatskappye soos Bam Royal Cafe, insluitend koffieprodusente, roosters, kleinhandelaars, sowel as invoerders/uitvoerders en groothandelaars/verskaffers. Hierdie lidmaatskap maak meer as 30% van die totale koffiehandel uit.

Verwysings

Koffie

Amaro coffee academy


An Mesotes pectinata in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Diakonoff hadton 1988. An Mesotes pectinata in nahilalakip ha genus nga Mesotes, ngan familia nga Tortricidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mesotes

Mesotes pectinata


George Grey-gedenktekens

Verskeie name in Suid-Afrika herinner ons aan die gewilde goewerneur van die Kaapkolonie, sir George Grey.

 Greytown
 Greyton
 Glen Grey
 Greyville in KwaZulu-Natal
 Grey-kollege
 Grey-universiteitskollege
 Hoërskool Grey in Port Elizabeth
 Grey Instituut in Port Elizabeth
 Greykerk
 Grey Hospitaal in Kingwilliamstown
 Grey Hospitaal in Pietermaritzburg
 Greyspas (vervang met die Piekenierskloofpas)
 Grey's Pass (kort straatjie in die middestad van Kaapstad)
 Grey-versameling
 George Grey-standbeeld
 Lady Grey
 Lady Grey (die vorige naam vir die dorpie McGregor)
 en waarskynlik Greystoke (die ampswoning van die Britse Hoë Kommissaris in Pretoria)

Monumente en gedenkwaardighede in Suid-Afrika

George Grey-gedenktekens


Kaliwatan sa insekto ang Pseudoxenos rueppelli. Una ning gihulagway ni Ragnar Kinzelbach ni adtong 1971. Ang Pseudoxenos rueppelli sakop sa kahenera nga Pseudoxenos, ug kabanay nga Xeninae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Etyopiya

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Etyopiya
Pseudoxenos (Xeninae)

Pseudoxenos rueppelli


Fatuma Ali (født 1950, Belet Weyne, Somalia) er en dansk-somalisk psykiater.
Hun var tidligere administrerende overlæge.

Efter en grunduddannelse i Somalia fik Ali sprogundervisning ved Moskvas statsuniversitet fra 1965 til 1966 og senere i 1970 afsluttede hun uddannelserne som sygeplejeske og jordemoder. I 1977 fik hun den lægevidenskabelige embedseksamen i Moskva og i 1980 blev det til en dansk lægevidenskabelig embedseksamen.
Efter en uddannelse til speciallæge i psykiatri arbejdede Ali ved Hillerød Sygehus og senere ved Københavns Kommune.
Fra 1997 til 2005 boede hun på Grønland og arbejde ved Dronning Ingrids Hospital.
Sideløbende har hun fungeret som underviser i psykiatri.

I 1994 udgav Ali bogen "Hvor kommer du fra? Min vej til Danmark".
Hun deltager fra tid til anden i den danske debat med emne såsom Grønland og psykiatri.

I 2018 fik Ali Lægeforeningen Sjællands Kollegialitetspris.

Referencer

Psykiatere fra Danmark

Fatuma Ali


Ang Stadtwald ngalan niining mga mosunod:

Alemanya

 Stadtwald (lasang sa Alemanya, Nordrhein-Westfalen),
 Stadtwald (lasang sa Alemanya, Baden-Württemberg Region, lat 48,78, long 9,53),
 Stadtwald (lasang sa Alemanya, Baden-Württemberg Region, lat 47,91, long 9,94),

Awstriya

 Stadtwald (lasang sa Awstriya), Steiermark,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Alemanya
Pagklaro paghimo ni bot Awstriya

Stadtwald


Bengtsfors kommuna (svenskt: Bengtsfors kommun), er ein kommuna í Västra Götalands län í Svøríki. Bengtsfors kommuna hevur umleið 9 550 íbúgvar (2013). Umsiting kommununar er staðsett í Bengtsfors.

Myndir

Slóðir úteftir
 Almenna heimasíðan: bengtsfors.se

Keldur

Kommunur í Svøríki

Bengtsfors kommuna


A Canon EOS 800D, conhecida nas Américas, como a EOS Rebel T7i e no Japão como a EOS Kiss X9i, é uma câmera reflex monobjetiva digital lançada pela Canon em 14 de fevereiro de 2017. Ela substitui a câmera Canon EOS 750D. A câmera pode ser comprada com as configurações de somente corpo, kit com a objetiva EF-S 18-55mm IS STM ou com a EF-S 18-135mm IS USM .

A câmera é destinada a fotógrafos amadores.

Principais características
Comparado com o EOS 750D/Rebelde T6i, várias modificações foram feitas, incluindo:
 Nova de 24,2megapixels sensor CMOS com Dupla Pixel CMOS AF, em vez de Híbrido CMOS AF III.
 45 do tipo cruzado de pontos de AF, em comparação com 19.
 DIGIC 7, padrão ISO 100-25600, H:51200 (DIGIC 6, ISO 100-12800, H:25600 no 760D)
 Alta velocidade de Disparo Contínuo de até 6.0 fps
 Built-in Bluetooth.
 1080p a 60/50 fps capacidade de gravação de vídeo
 Filme Eletrônica IS
 HDR e capacidade de gravação de Time-lapse
 15 Funções Personalizadas com 44 definições configuráveis com a câmara
 Por padrão, o 800D usa a interface Canon de usuário, mas se desejar, existe a opção de alterar a interface gráfica para uma mais amigável também encontrada no modelo 77D.
 Compatível com o controle Bluetooth BR-E1

Ligações externas

Canon
Câmeras da Canon
Câmeras digitais
Câmeras SLR

Canon EOS 800D


An Microphysogobio jeoni in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Kim ngan Yang hadton 1999. An Microphysogobio jeoni in nahilalakip ha genus nga Microphysogobio, ngan familia nga cyprinidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microphysogobio

Microphysogobio jeoni


Euchroma gigantea é um coleóptero, comumente nomeado de besouro metálico devido à sua cor característica, no Brasil ainda chamado de mãe-do-sol, olho-de-sol ou vaca-loira, que pertence à família Buprestidae e é a única espécie do gênero Euchroma.

Considerado uma praga que ataca as árvores, infesta-lhes as raízes e os troncos, o combate é difícil de ser feito pois não se conhecem inseticidas capazes de efetuar o controle. Tendo por origem a amazônia, dali se espalhou para outras regiões, como por exemplo a infestação do besouro metálico ocorrida em Belo Horizonte com início em 2013 e auge em 2016 e que levou ao corte de mais de trezentas árvores na cidade; atacando o tronco na fase larval e as folhas na fase adulta, o inseto debilita o vegetal até que o mesmo ameace cair.

Subespécies
Como tem várias formas diferentes descritas, estas constituem subespécies distintas. Possui as seguintes subespécies catalogadas:
Euchroma gigantea gigantea (Linnaeus, 1758)
Euchroma gigantea goliath (Laporte & Gory, 1836)
Euchroma gigantea harperi Sharp, 1881
Euchroma gigantea inca Obenberger, 1928
Euchroma gigantea peruanum Obenberger, 1928

Características
É um dos maiores besouros da família Buprestidae (de onde o nome latino gigantea para a espécie), atingindo um tamanho em torno de . Seus élitros possuem uma coloração bronze-esverdeada e razão do nome em latim que significa literalmente "gigante colorido", que quando é recém-emergido encontra-se disfarçada por uma camada de pó de cera amarelada que secreta apenas uma vez e se parece com o pólen.

De compleição robusta e alongada, seus élitros são de textura enrugada e de formato cônico, as antenas são serrilhadas, e o protórax possui duas manchas escuras.

Tem por principal característica alimentar a xilofagia no estado larval, quando as plantas atacadas apresentam por característica externa a presença de serragem e resina; sendo um bom voador, é atraído por árvores que foram recentemente cortadas. Os adultos aparentemente se alimentam de folhas e pólen.

Reprodução
Possui um ciclo de vida longo, de cerca de trezentos dias; as fêmeas realizam a oviposição no período de dezembro a março, fazendo-o nas rachaduras do tronco na altura do colo da árvore. Entre as espécies vegetais mais afetadas estão as da família Bombacaceae, paineiras, etc.

A reprodução foi registrada entre os meses de dezembro a março (alguns estudos registrando desde agosto), os machos atraindo as fêmeas produzindo um "clique" com os élitros, ocasião em que as fêmeas depositam seus ovos nos troncos lenhosos ou partes apodrecidas de uma árvore, em lotes que possuem até dez ovos, mas com uma média de quatro por planta atacada, em um total de 240 ovos que cada fêmea produz.

Fase larval

O E. gigantea possui uma diapausa obrigatória, razão pela qual possui um ciclo de vida univoltina, o que dificulta o estudo de sua evolução tanto no laboratório quanto em campo, sendo este limitado na maior parte a registros das árvores hospedeiras e descrição das galerias feitas pelas brocas e da sua morfologia.

Após sair do ovo a broca (larva) passa a se alimentar da região subcortical da árvore e depois segue em direção às raízes, o que provoca a perda de sustentação da mesma e podendo levar à queda; no primeiro ínstar (estágio de desenvolvimento) mede cerca de 1 cm, e no último atingindo de 8 a 15 cm.

A forma da larva é alongada, mas com o tórax achatado, distintamente em forma de disco, com a cabeça amarelada; como broca da madeira, a digestão desta se faz por meio de bactérias presentes em seu intestino.

Podem permanecer no interior da planta por até dois anos quando então entram no estágio de pupa, com duração de cerca de trinta dias, quando então emerge na sua forma adulta.

Habitat e árvores de predileção
É considerada espécie neotropical, e sua ocorrência vai desde o sul dos Estados Unidos até o sul da América do Sul.

O besouro gigante ocorre em regiões quentes, com elevação até aproximadamente 1200 m de altitude, sendo bastante abundante na amazônia sul-americana.

Tem predileção pela madeira macia das árvores da família Bombacaceae e, além destas, atacam a Ceiba pentandra, a balsa (Ochroma), bem como as Bombacopsis, Pseudobombax, a araucária paranaense (Araucaria angustifolia) e ainda as espécies de figueiras (Ficus).

Impacto ambiental

No Brasil, sobretudo nas cidades de São Paulo, Goiânia e Brasília, o inseto representa um importante problema de infestação, atacando sobretudo a espécie vegetal conhecida como "falso-cacau" (Pachira aquatica), utilizada para a arborização urbana, e sem a existência de defensivos de uso liberado que lhes permita o controle. Em Brasília o ataque atingiu os jardins e estacionamentos do Palácio do Planalto em 2007, infestando árvores plantadas há vinte anos e levando à recomendação de que tais plantas não fossem mais usadas na arborização da capital brasileira.

Na Costa Rica o inseto foi considerado uma praga que ameaça as árvores de Bombacopsis quinata utilizadas em reflorestamento naquele país, e na Argentina foi considerada uma praga que leva a quarentena, devido ao desequilíbrio ambiental.

Assim, é uma espécie que não encontra ameaça registrada; entretanto o desmatamento da Mata Atlântica brasileira provoca uma perda extensiva de habitat dessa espécie, representando uma ameaça potencial.

Usos e costumes
No México suas asas externas (élitros) iridescentes são utilizadas como bijuteria, e o próprio inseto é parte da culinária local, onde é consumido no estado de Chiapas pelos Tzeltal (descendentes dos maias).

Ligações externas

Buprestidae
Coleópteros descritos em 1758
Coleópteros da América

Euchroma gigantea


Enblomstret fladbælg (Lathyrus sphaericus) er en planteart af slægten fladbælg, også kendt som Lathyrus. Den er hjemmehørende i Eurasien og store dele af Afrika, og er også kendt på andre kontinenter som en indført art. Den vokser på solåbne, kystnære overdrev og sydvendte klinter. Den er enårig urt der har en firkantet stængel med lancetformede blade med småblade og slyngtråde. Blomsterstanden består af en ærteblomst på en stilk, der er en eller to centimeter lang og ender i et børstehår. Blomsten er omtrent en centimeter lang og dyb orange-rød eller mat rød i farven. Frugten er en hårløs 30-70 mm lang Bælgfrugt markeret med langsgående striber.

Arten er sjælden i Danmark, og den er regnet som en truet art på den danske rødliste.

Kilder og henvisninger

 Jepson
 Fotogalleri

Fladbælg

Enblomstret fladbælg


Bosnu i Hercegovinu je na SP u atletici 2009. u Berlinu u Njemačkoj od 15-23. augusta 2009. predstavljao jedan atletičar. Ovo je bio deveti nastup atletičara iz Bosne i Hercegovine na Svjetskim prvenstvima u atletici.

Rezultati

Muškarci
Bacačke discipline

Također pogledajte
 Bosna i Hercegovina na svjetskim prvenstvima u atletici

Napomene

Reference

Vanjski linkovi
 Svi rezultati na službenoj stranici prvenstva
 Službena stranica IAAF

Države na SP u atletici 2009.
2009. u Bosni i Hercegovini
2009

Bosna i Hercegovina na Svjetskom prvenstvu u atletici 2009.


"Not Alone" é uma canção escrita e gravada pela banda americana de rock Linkin Park para o álbum de compilação, Download to Donate for Haiti. Foi lançado em 21 de outubro de 2011. A música é a primeira faixa do álbum. Além disso, antes da canção ser lançada como single, foi originalmente lançada em 19 de janeiro de 2010 com o lançamento de um videoclipe.

Videoclipe
Um videoclipe para canção foi lançado em 18 de fevereiro de 2010 no YouTube. No vídeo contém imagens da tragédia e a crise que ocorreu no Haiti após o terremoto; foi dirigido por Bill Boyd. Ele também contém um anúncio para o álbum de compilação no final do vídeo.

No vídeo mostra como a população do Haiti sobreviveu em uma crise de terremoto, com dezenas de pessoas feridas durante a crise, muitas pessoas mortas durante e após a crise, e as pessoas ficaram felizes por causa de outras pessoas que vieram dos Estados Unidos, antes de servir comida para o povo do Haiti, etc. Durante o vídeo, mostra o Linkin Park gravando e compondo a música com Chester Bennington gravando os vocais, Mike Shinoda e Brad Delson compondo a música durante a sessão de gravação com o resto da banda, Rob Bourdon trabalhando na bateria, Dave Farrell nas guitarras e baixos e Joe Hahn no sintetizador.

Faixas

Equipe e colaboradores
 Chester Bennington – vocais
 Rob Bourdon – bateria, percussão
 Brad Delson – composição, guitarra elétrica
 Dave "Phoenix" Farrell – guitarra base, baixo
 Joe Hahn – sintetizador, turntables
 Mike Shinoda – composição

Histórico de lançamento

Ligações externas
 Letra da canção

Canções gravadas por Linkin Park
Singles de 2011
Canções de 2010

Not Alone (canção)


An Serranus hepatus in uska species han Actinopterygii nga syahan ginhulagway ni Linnaeus hadton 1758. An Serranus hepatus in nahilalakip ha genus nga Serranus, ngan familia nga Serranidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Serranus

Serranus hepatus


Kaliwatan sa isda ang Sternarchorhynchus hagedornae. Una ning gihulagway ni De Santana ug Richard P. Vari ni adtong 2010. Ang Sternarchorhynchus hagedornae sakop sa kahenera nga Sternarchorhynchus, ug kabanay nga Apteronotidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Peru

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Peru
Sternarchorhynchus

Sternarchorhynchus hagedornae


Kalanikauleleiaiwi [Kalanikauleleiaivi] (kalani = "nebeska") bila je kraljica ostrva Havaji na drevnim Havajima.

Živjela je u 17. i 18. vijeku. Bila je predak kralja Kamehamehe I.

Bila je kćerka kraljice Havaja Keakealaniwahine i njenog muža Kāneikaiwilanija te unuka poglavice Iwikauikaue.

Njen prvi muž bio je kralj Mauija Kaulahea II. Rodila mu je kćerku, Kekuiapoiwu I. Ta žena osnovala je dinastiju Kekaulike.

Kalanikauleleiaiwi se također udala za svog polubrata, kralja Keaweʻīkekahialiʻiokamokua, kojem je bila suvladarica. Njihov brak je bio "sveta unija", iz koje su rođeni poglavica Keeaumoku Nui i poglavarka (Aliʻi) Kekelaokalani I.

Kalanikauleleiaiwi se udala i za poglavicu zvanog Kauaua; njihovi sinovi su bili Alapai Veliki i Haae-a-Mahi.

Sva tri braka donijela su Kalanikauleleiaiwi veliku moć i utjecaj, pogotovo brak sa polubratom. Međutim, njena prava ljubav je bio njen posljednji muž, poglavica Lonoikahaupu, kojem je rodila Keawepoepoea i Kanoenu.

Reference

Havajske princeze
Havajske kraljice
Havajski vladari

Kalanikauleleiaiwi


Kaliwatan sa alibangbang ang Imma otoptera. Una ning gihulagway ni Edward Meyrick ni adtong 1906. Ang Imma otoptera sakop sa kahenera nga Imma, ug kabanay nga Immidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Imma

Imma otoptera


An Alluaudina mocquardi in uska species han Colubridae nga ginhulagway ni Angel hadton 1939. An Alluaudina mocquardi in nahilalakip ha genus nga Alluaudina, ngan familia nga Colubridae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Alluaudina

Alluaudina mocquardi


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ichthiacris spinifera. Una ning gihulagway ni Kevan, D.K.M. ni adtong 1990. Ang Ichthiacris spinifera sakop sa kahenera nga Ichthiacris, ug kabanay nga Pyrgomorphidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Estado de Baja California Sur

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Estado de Baja California Sur
Ichthiacris

Ichthiacris spinifera


An Mionochroma aureotinctum in uska species han Coleoptera nga syahan ginhulagway ni Bates hadton 1870. An Mionochroma aureotinctum in nahilalakip ha genus nga Mionochroma, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Guyana. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Mionochroma

Mionochroma aureotinctum


Kaliwatan sa alibangbang ang Urodus pulvinata. Una ning gihulagway ni Edward Meyrick ni adtong 1923. Ang Urodus pulvinata sakop sa kahenera nga Urodus, ug kabanay nga Urodidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Urodus

Urodus pulvinata


Kaliwatan sa murag-anay ang Cornitermes walkeri. Una ning gihulagway ni John Otterbein Snyder ni adtong 1929. Ang Cornitermes walkeri sakop sa kahenera nga Cornitermes, ug kabanay nga Termitidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Uk-ok
Cornitermes

Cornitermes walkeri


Tassels in the Air (br.: Pinturas e Frescuras) é um filme curta-metragem estadunidense de 1938, dirigido por Charley Chase. É o 30º de um total de 190 filmes da série com os Três Patetas produzida pela Columbia Pictures entre 1934 e 1959.

Enredo
A Sra. Smirch (Bess Flowers) resolve contratar o decorador Omay (Jean De Briac) para redecorar sua casa, em uma tentativa de entrar para a elite rica local. Omay aceita sua oferta.

Enquanto isso, os Três Patetas são contratados como pintores para redecorar o prédio onde o escritório de Omay fica e são ordenados a pintar nomes temporários nas portas de todos os escritórios. Eles, como sempre, se dão mal no trabalho.

A Sra. Smirch entra no edifício e confunde Moe com Omay. O chefe dos meninos (Vernon Dent) imediatamente os demite e Moe começa a fingir que é Omay, com a intenção de fazer o trabalho na casa Smirch, junto com seus dois colegas.

Eles chegam à residência de Smirch e começam a trabalhar, com desastres seguidos por desastres. A Sra. Smirch convida alguns de seus novos amigos ricos para um jogo de cartas. No entanto, o verdadeiro Omay aparece e expõe a farsa dos Três Patetas, deixando Smirch completamente embaraçada.

Notas de produção

Tassels in the Air foi filmado entre 26-30 de novembro de 1937. Sendo o último filme dos Patetas filmado em 1937.

O título do filme (traduzido em portugês, seria Borlas no Ar) é um jogo de palavras sobre a antiga expressão americana, "Construindo castelos no ar", ou seja, sonhando em alcançar o impossível.

Curly fica louco sempre que vê borlas. A cura é fazer-lhe cócegas debaixo do queixo com um pincel. Isso também foi usado em outros curtas como Punch Drunks, Horses' Collars e Grips, Grunts and Groans.

Muitas das gags usadas na cena da pintura da mesa seriam reutilizadas por Moe, Larry e Shemp no piloto da série de televisão Jerks of All Trades (1949), que, coincidentemente, também contou com a participação de Symona Boniface. As gags seriam recicladas novamente no ano seguinte em A Snitch in Time.

Ver também
Filmografia d'Os Três Patetas

Ligações externas

Filmes de comédia dos Estados Unidos
Filmes de comédia da década de 1930
Filmes dos Estados Unidos de 1938
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa
Filmes da Columbia Pictures
Filmes de curta-metragem
Filmes de The Three Stooges

Tassels in the Air


Ewa Piasek (ur. 9 marca 1961 w Warszawie) – polska lekkoatletka, biegaczka i wieloboistka, halowa mistrzyni Polski, reprezentantka Polski.

Kariera sportowa
Była zawodniczką Skry Warszawa i WKS Ciechanów.

Na mistrzostwach Polski seniorek na otwartym stadionie zdobyła cztery medale: dwa srebrne w sztafecie 4 x 400 metrów w 1980 i 1981, srebrny w biegu na 400 m w 1983 i brązowy w sztafecie 4 x 100 m w 1982. W 1983 została halową mistrzynią Polski seniorek w biegu na 400 m.

Reprezentowała Polskę na mistrzostwach Europy juniorów w 1979, zajmując 12. miejsce w pięcioboju oraz w finale A Pucharu Europy w 1983 (7 miejsce w sztafecie 4 x 400 m, z wynikiem 3:32,60).

Rekordy życiowe:
 200 m – 24.13 (17.06.1983)
 400 m – 53.28 (23.07.1983)
 400 m ppł – 59.21 (28.06.1986)
 skok w dal – 6.07 (21.06.1979)
 siedmiobój – 5194 (15.06.1980)

Przypisy

Polscy sprinterzy
Polscy wieloboiści
Lekkoatleci Skry Warszawa
Urodzeni w 1961
Ludzie urodzeni w Warszawie

Ewa Piasek


Cybernetica is an Estonian company best known for development of Estonia's e-Estonia X-Road and Internet voting system.
Established in 1997 as Küberneetika AS, it is a successor of the applied research unit of the Institute of Cybernetics of the Academy of Sciences of Estonia, established in 1960.

References

Technology companies of Estonia

Cybernetica (Estonian company)


Tibet je geografska regija na Tibetanskom platou, u centralnom dijelu Azije, sjeveroistočno od Himalaja. Predstavlja tradicionalnu postojbinu kako Tibetanaca tako i drugih etničkih grupa kao što su Monpe, Qiang i Lhoba, a također je naseljen i brojnom zajednicom Han Kineza i pripadnika Hui naroda. Tibet predstavlja najvisočiju regiju na Zemlji, sa prosječnom nadmorskom visinom od 4900 m.

Ekonomijom Tibeta dominira poljoprivreda, iako je turizam posljednjih decenija u progresu. Dominantna religija u Tibetu je tibetanski budizam. Pored budizma zastupljen je i Bon, koji je sličan tibetanskom budizmu a postoje i zajednice tibetanskih muslimana i kršćana. Tibetanski budizam je ostvario primarni uticaj na umjetnost, muziku i festivale u regiji Tibeta. Tibetanska arhitektura odražava kineske i indijske utjecaje.

Historija

Tibet se prvi put spominje za vrijeme vladara Songtsän Gampa (604. – 650.), koji je ujedinio dijelove teritorija u dolini rijeke Yarlung u Tibetansko carstvo. Tokom vladavine nekoliko narednih vladara, budizam postaje državna religija Tibeta. U tom periodu, Tibetansko carstvo jača i širi svoj uticaj na susjedne dijelove centralne Azije. Svoj vrhunac carstvo dostiže u periodu između 780-ih i 790-ih kada kontroliše teritoriju koja je obuhvatala dijelove današnjeg Afganistana, Bangladeša, Butana, Mjanmara, Kine, Indije, Nepala, Pakistana, Kazakstana, Kirgistana i Tadžikistana.

Tibet se održao kao centralnoazijsko carstvo sve do polovine 9. vijeka kada je građanski rat doveo do njegovog raspada. Nakon tog perioda, politička kontrola nad Tibetom je podijeljena između gospodara rata i plemena bez centralizovanog autoriteta.

Tokom uspona Mongolskog carstva, za vrijeme dinastije Yuan, Tibet je potpao pod uticaj ovog carstva. Između ostalog, izbor Dalaj lame trebao je potvrdu od mongolskog cara sa sjedištem u Pekingu.

Reference

Azija
Tibet

Tibet


An Calumma tigris in uska species han Reptilia nga ginhulagway ni Heinrich Kuhl hadton 1820. An Calumma tigris in nahilalakip ha genus nga Calumma, ngan familia nga Chamaeleonidae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Calumma

Calumma tigris


Francesco Saverio Caruana (1759 – 1847) – maltański prałat, który był biskupem Malty od roku 1831 do swojej śmierci w roku 1847. Był również jednym z przywódców maltańskiego powstania przeciw Francuzom (1798–1800).

Caruana urodził się w Żebbuġ 7 lipca 1759 roku. W wieku 24 lat wyświęcony został na księdza przez arcybiskupa Vincenzo Labiniego, a w roku 1796 został kanonikiem w kapitule katedry w Mdinie. Podczas francuskiej okupacji Malty kanonik Caruana został członkiem Commission de gouvernement (Komisji Rządowej), lecz zrezygnował jakiś czas później, widząc, że nie może zapobiec ustanawianiu niesprawiedliwego prawa przez Francuzów, i kiedy ci zaczęli rabować precjoza z maltańskich kościołów. Odegrał znaczącą rolę w powstaniu Maltańczyków przeciwko Francuzom oraz w sprowadzeniu Brytyjczyków na Maltę. Podczas powstania był dowódcą batalionów z Żebbuġ oraz Siġġiewi. Obóz i bateria Tas-Samra były pod jego całkowitą komendą.

W roku 1822 Caruana został nominowany na archidiakona katedry, a w roku 1829, po śmierci biskupa Ferdinando Mattei, został administratorem diecezji. Dwa lata później papież Grzegorz XVI zatwierdził go jako następcę Mattei. Sakrę biskupią otrzymał 15 maja 1831 roku z rąk Publio Marii Santa, który w roku 1847 został jego następcą jako biskup Malty.

Francesco Saverio Caruana zmarł 17 listopada 1847 roku, w wieku 88 lat, po 16 latach biskupstwa.

Przypisy

Urodzeni w 1759
Zmarli w 1847
Maltańscy biskupi katoliccy

Francesco Saverio Caruana


Pchnięcie kulą mężczyzn – jedna z konkurencji technicznych rozegranych podczas halowych lekkoatletycznych mistrzostw Europy w hali Kombank Arena w Belgradzie. Tytułu mistrza sprzed dwóch lat bronił Niemiec David Storl.

Terminarz

Rekordy

Rezultaty

Eliminacje
Awans uzyskali zawodnicy, którzy osiągnęli 20,50 (Q) lub ośmiu z najlepszymi wynikami (q).
Źródło: .

Finał
Źródło: .

Uwagi

Przypisy

Halowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce 2017

Halowe Mistrzostwa Europy w Lekkoatletyce 2017 – pchnięcie kulą mężczyzn


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Metaxymecus patagiatus. Una ning gihulagway ni Karsch ni adtong 1893. Ang Metaxymecus patagiatus sakop sa kahenera nga Metaxymecus, ug kabanay nga Acrididae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Kotidaybor
Insekto sa Ghana
Insekto sa Mali
Metaxymecus
Insekto sa Gini

Metaxymecus patagiatus


Kaliwatan sa insekto ang Adraneothrips uniformis. Una ning gihulagway ni Ian A. Hood ni adtong 1925. Ang Adraneothrips uniformis sakop sa kahenera nga Adraneothrips, ug kabanay nga Phlaeothripidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Adraneothrips

Adraneothrips uniformis


An Andraegoidus lacordairei in uska species han Coleoptera. An Andraegoidus lacordairei in nahilalakip ha genus nga Andraegoidus, ngan familia nga Cerambycidae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. l. lacordairei
 A. l. punctipennis

Mga kasarigan

Andraegoidus

Andraegoidus lacordairei


B-ćelijski limfom/leukemijski protein 10 jest protein koji je kod ljudi   kodiran genom BCL10 sa  hromosoma 1. Poput BCL2, BCL3, BCL5, BCL6, BCL7A – i BCL9, ima klinički značaj kod limfoma.

Amiokiselininska sekvenca
Dužina polipeptidnog lanca je 233 aminokiseline, a molekulska težina  26.252  Da.

Funkcija

Bcl10 je identifikovan po njegovoj translokaciji u slučaju limfoma limfoidnog tkiva povezanog sa sluznicom (MALT). Protein kodiran ovim genom sadrži domen regrutacije kaspaze (CARD), i pokazalo se da indukuje apoptozu i aktivira NF-κB. Izvještava se da ovaj protein stupa u interakciju s drugim domenom  CARD-a i upredene zavojnice, koji sadrži proteine za koje se smatra da funkcionišu kao uzvodni regulatori u NF-κB signalizaciji, uključujući CARD9, C-10, C-11 i C-14. Utvrđeno je da ovaj protein formira kompleks sa parakaspazom MALT1, proteinom koji je kodiran drugim genom za koji se zna da je translociran u MALT limfom. Smatra se da MALT1 i Bcl10 sinergiraju u aktivaciji NF-κB, a deregulacija bilo kojeg od njih može doprinijeti istom patogenetskom procesu koji dovodi do maligniteta. Bcl10 je evolucijski konzerviran od Cnidaria i pokazalo se da je funkcionalno konzerviran sve do zebrica. Primjetno, baš kao uzvodno CARD-CC familija, Bcl10 je odsutan u insektima i nematodama, a korelirana filogenetska distribucija Bcl10 i CARD-CC proteina ukazuje na konzervirani kompleks.

Interakcije

Pokazalo se da je BCL10 u interakciji sa:

 CARD10,
 CARD11,
 CARD14,
 CARD9
 CRADD,
 IKBKG,
 MALT1,  i
 TRAF2.

Reference

Dopunska literatura

Vanjski linkovi

Geni na hromosomu 1
Ljudski proteini
Proteomika
Geni tumorskih supresora

BCL10


Matthew P. Mayo is an American author of novels and non-fiction books, poetry, short stories, articles, and reviews. He writes about the American West, New England, and in the Western, humor, crime, and horror genres.

Life

Mayo earned his B.A. in English at Lyndon State College, in Lyndonville, Vermont, and his M.F.A. in creative writing at Goddard College, Plainfield, Vermont. He is married to photographer Jennifer Smith-Mayo.

Bibliography
Novels
 Winter Wolves (A Roamer Western) (2021)
 Guns of the Greenhorn (2021) (A Ralph Compton Western)
 The Too-Late Trail (2021) (A Ralph Compton Western)
 Dilly (2020)
 The Outfit (Book 3): Outlawed! (2018)
 The Outfit (Book 2): Blood and Ashes (2018)
 Timberline (A Roamer Western) (2018)
 North of Forsaken (A Roamer Western) (2017)
 Stranded: A Story of Frontier Survival (2017)
 The Outfit (Book 1): To Hell and Back (2016)
 Shotgun Charlie (2015) (A Ralph Compton Western)
 Double Cross Ranch (2014) (A Ralph Compton Western)
 The Hunted (2013) (A Ralph Compton Western)
 Dead Man's Ranch (2012) (A Ralph Compton Western)
 Tucker's Reckoning (2012) (A Ralph Compton Western)
 Hot Lead, Cold Heart (2008)
 Wrong Town (A Roamer Western) (2008)
 Winters' War (2007)

Non-Fiction
 Hornswogglers, Fourflushers, and Snake-Oil Salesmen: True Tales of the Old West's Sleaziest Swindlers (2015)
 Myths and Mysteries of New Hampshire: True Stories of the Unsolved and Unexplained (2014)
 Speaking Ill of the Dead: Jerks in New England History (2013)
 Sourdoughs, Claim Jumpers & Dry Gulchers: Fifty of the Grittiest Moments in the History of Frontier Prospecting (2012)
 Vermont Icons: 50 Classic Symbols of the Green Mountain State (2012)
 New Hampshire Icons: 50 Classic Symbols of the Granite State (2012)
 Haunted Old West: Phantom Cowboys, Spirit-Filled Saloons, Mystical Mine Camps, and Spectral Indians (2012)
 Maine Icons: 50 Classic Icons of the Pine Tree State (2011)
 Bootleggers, Lobstermen & Lumberjacks: Fifty of the Grittiest Moments in the History of Hardscrabble New England (2010)
 Cowboys, Mountain Men & Grizzly Bears: Fifty of the Grittiest Moments in the History of the Wild West (2009)
Short Stories

Mayo's short stories have been collected in a variety of anthologies, including:
 "Bloodline" (novella) in Fire Mountain and Other Survival Stories (2021, Five Star Publishing)
 "The Last Drop" in Why Cows Need Cowboys (2021, TwoDot)
 "Peaches" in The Spoilt Quilt (2019, Five Star Publishing)
 "Lucky Tam's 'A Tramp's Tales' " in Moving Foreword (2019, BenBella Books)
 "Snake Farm" in The Untamed West (2018, Western Fictioneers)
 "A Small Thing" in The Trading Post & Other Frontier Stories, A Five Star Anthology (2018, edited by Hazel Rumney)
"Roadside Attraction" in Somewhere, Sometime … Lowestoft Chronicles 2014 Anthology (2014, edited by Nicholas Litchfield)
 "Pay the Ferryman" in Livin' On Jacks and Queens (2013, edited by Robert J. Randisi)
 "Chapter One" in Wolf Creek, Book 7: The Quick and the Dying, a multi-author novel published by Western Fictioneers under the name "Ford Fargo" (2013)
 "Call of the Arctic Siren" in The Avenger: Roaring Heart of the Crucible (2013, edited by Nancy Holder & Joe Gentile)
 "Chapter Five" in Wolf Creek, Book 3: Murder in Dogleg City, a multi-author novel published by Western Fictioneers under the name "Ford Fargo" (2012)
 "O Unholy Night: A Roamer & Maple Jack Tale" in Six-Guns and Slay Bells: A Creepy Cowboy Christmas (2012, Western Fictioneers)
 "Lost Valley of the Skoocoom: A Maple Jack Tale" in Beat to a Pulp: Round 2 (2012, edited by David Cranmer and Matthew P. Mayo)
 "The Folly of Flight" in Sherlock Holmes: The Crossovers Casebook (2012, edited by Howard Hopkins)
 "The Horrors of Expectation" in Bad Austen: The Worst Stories Jane Never Wrote (2011, edited by Peter Archer and Jennifer Lawler)
 "Catch As Catch Can: A Maple Jack Tale" in The Traditional West: A Western Fictioneers Anthology (2011, Western Fictioneers)
 "The Witch Hole" in How the West Was Weird, Vol. II (2011, edited by Russ Anderson, Jr.)
 "Maple Jack and the Christmas Kid" in Christmas Campfire Companion: Short Stories from Today's Top Western Writers (2011, edited by Chila Woychik)
 "Get Teague!" in Needle: A Magazine of Noir, Issue #3/Winter/Vol I (2010, edited by Steve Weddle)
 "Scourge of the Spoils" in Steampunk'd (2010, edited by Jean Rabe and Martin H. Greenberg)
 "Scourge of the Spoils" also appeared in Western Fictioneers Presents: Peacemaker Tales (2013) and Western Fictioneers Presents: Peacemakers, Vol. 3 (2013)
 "Been a Long Time" in Timeshares (2010, edited by Jean Rabe and Martin H. Greenberg)
 "Half a Pig" in A Fistful of Legends: 21 All-New Blazing Tales of the Old West (2010, edited Nik Morton)
 "Kin" in Out of the Gutter 5: The Modern Journal of Pulp Fiction and Degenerate Literature (2008, edited by Matthew Louis)
 "Snows of Montana" in Where Legends Ride: New Tales of the Old West (2007, edited by Matthew P. Mayo)

Awards
Mayo has won many awards, finalist honors, and nominations for his writing, including the Western Heritage Award, the Peacemaker, Western Writers of America Spur Award, High Plains Book Award, the Willa Award, and the Will Rogers Medallion, among others.

 2022 Finalist, Western Writers of America Spur Award, Best Mass Market Paperback Novel, for The Too-Late Trail
 2021 Western Writers of America Spur Award for Best Western Juvenile Fiction for Dilly
 2021 Will Rogers Silver Medallion Award for Young Adult Western Fiction for Dilly
 2021 High Plains Books Award, finalist, for Young Adult Book for Dilly
 2020 Will Rogers Bronze Medallion Award for Western Short Story "Peaches"
 2018 Western Heritage Wrangler Award for Outstanding Western Novel by the National Cowboy & Western Heritage Museum for Stranded: A Story of Frontier Survival
 2018 Western Writers of America Spur Award for Best Western Juvenile Fiction for Stranded: A Story of Frontier Survival
 2018 Western Fictioneers Peacemaker Award for Best Young Adult Western Novel for Stranded: A Story of Frontier Survival
 2018 Willa Award for Best Historical Fiction by Women Writing the West for Stranded: A Story of Frontier Survival
 2018 High Plains Books Award for Young Adult Book for Stranded: A Story of Frontier Survival
 2018 Will Rogers Gold Medallion Award for Young Adult Western Fiction Stranded: A Story of Frontier Survival
 2018 Western Fictioneers Peacemaker Award Finalist for Best Western Novel for Timberline (A Roamer Western)
 2018 Moonbeam Children's Book Awards, Silver, for Young Adult Historical Fiction for Stranded: A Story of Frontier Survival
 2017 LitPick 5-Star Award for Stranded: A Story of Frontier Survival
 2013 Western Writers of America's Spur Award for Best Western Short Novel for Tucker's Reckoning
 2010 Finalist, Western Fictioneers Peacemaker Award for Short Fiction for "Scourge of the Spoils"
 2010 Finalist, Western Writers of America's Spur Award for Short Fiction for "Half a Pig"

References

External links

 Official Website

Year of birth missing (living people)
Living people
American male novelists
American male poets
21st-century American writers

Matthew P. Mayo


<p align="justify">Miss Roraima 2017 foi a 48ª edição do tradicional concurso de beleza feminina do Estado, válido para o certame nacional de Miss Brasil 2017, único caminho para o Miss Universo. Inicialmente a disputa conseguiu reunir onze (11) candidatas, mas houve três (3) desistências, totalizando apenas oito (8) candidatas na final, em busca do título que pertencia à advogada e modelo baiana - radicada em Boa Vista - Iane Cardoso. Este foi o primeiro ano sob o comando do jovem empresário paraense Paulo Silas Valente. O concurso se realizou no dia 22 de Abril  no espaço Tapirí, localizado dentro do SESI de Roraima sob a apresentação da cerimonialista Manu Pasqualotto. Na ocasião, sagrou-se campeã a jornalista paraense  Nathália Lago, representando a cidade de Caracaraí.

Resultados

Colocações
{| class="sortable" border="5" cellpadding="3" cellspacing="0" style="margin: 1em 1em 1em 0; background: #FFFFFF; border: 2px #aaa solid; border-collapse: 2px collapse; font-size: 95%;"
|- bgcolor="#EAEAEA" colspan=10 align="center"
|width="170"|Posição||width="300"|Município e Candidata

|-
| align=center|Vencedora
|
 Caracaraí - Nathália Lago
|-
| align=center|2º. Lugar
|
 Ilha de Maracá - Kalyana Machado
|-
| align=center|3º. Lugar
|
 Rorainópolis - Raquel Moleiro
|-
| bgcolor="#D1EEEE" align=center|4º. Lugar
|
 São Luís - Clodoane Rodrigues
|-
| bgcolor="#D1EEEE" align=center|5º. Lugar
|
 São João da Baliza - Amanda Gabrielly
|}

  Anunciadas apenas como "finalistas" durante a final.

 Prêmio Especial
 O concurso distribuiu o seguinte prêmio este ano:

 Ordem dos Anúncios

 Top 05
 São Luís
 Ilha de Maracá
 Caracaraí
 São João da Baliza
 Rorainópolis

 Top 03
 Rorainópolis
 Caracaraí
 Ilha de Maracá

 Candidatas
Disputaram o título este ano:

 Boa Vista - Jhecyca Amanda Müller

 Caracaraí - Nathália Lago

 Forte de São Joaquim - Yasmin Christina

 Ilha de Maracá - Kalyana Machado

 Iracema - Bianca Mendes

 Rorainópolis - Raquel Moleiro

 São João da Baliza - Amanda Gabrielly

 São Luís - Clodoane Rodrigues

 Crossovers
Candidatas em outros concursos:

 Nacional Miss Mundo Brasil 2015: Caracaraí - Nathália Lago (Top 10)
 (Representando a Ilha de Marajó em Florianópolis, SC)

 Internacional Miss Continentes Unidos 2015: Caracaraí - Nathália Lago (Vencedora)
 (Representando o Brasil em Guaiaquil, no Equador)

 Estaduais Miss Pará 2016: Caracaraí - Nathália Lago (3º. Lugar)
 (Representando o município de Salinópolis)Miss Mundo Pará 2015: Caracaraí' - Nathália Lago (2º. Lugar'')
 (Representando o Clube Bancrévea)

Links Externos

 Site do Miss Brasil

 Site do Miss Universo

2017
Roraima
2017 em Roraima

Miss Roraima 2017


Bjerg-Melbærris (Arctous alpina) er en nedliggende, løvfældende dværgbusk med omvendt ægformede blade, som betragtes som forsvundet fra Danmark.

Beskrivelse
Bjerg-Melbærris er en 3-6 cm høj meget grenet dværgbusk, med tynde, fint tandede, netårede, glisende blade, som har en kort vinget stilk. Bladene bliver røde om efteråret.

Om foråret før den får blade, får den hvide blomster, som sidder i tætte og nikkende klaser. Blomsterne er krukkeformede.

Frugterne er 3-5 mm store, kugleformede først mørkerøde, senere næsten sorte, stenfrugter, med 2-5 sten.

Udbredelse
Bjerg-Melbærris er vidt udbredt på hele den nordlige halvkugle.

I Danmark er Bjerg-Melbærris hjemmehørende, men har kun været at finde på en enkelt lokalitet i Vestjylland, men er forsvundet herfra og ikke set siden 1931.

Bjerg-Melbærris er ikke vurderet på IUCN's rødliste.

Habitat
Bjerg-Melbærris vokser lysåbent til let skygget, og nogen steder let fugtigt på sur til alkalisk, næringsfattig bund, men i f.eks. Grønland kun på tørre soludsatte heder.

Referencer

Dværgbuske
Hvide blomster
Grønlands flora

Bjergmelbærris