Marcu Cercel, also known as Marco Cercel, Marcu-Vodă, or Marco-Voevod ("Marcu the Voivode"; , ; fl. 1580 – 1620), was a Wallachian adventurer who served as Prince of Moldavia in July–September 1600. His father, Petru Cercel, was Prince of Wallachia in the 1580s, and alleged son of Pătrașcu the Good. This probably meant that Marcu was a nephew of Michael the Brave, who in 1599–1601 managed to control Wallachia, Moldavia, and the Principality of Transylvania, making Marcu his representative or regional co-ruler. It is not precisely known who Marcu's mother was, but she was likely Turkish and related to the Köprülüs; she may be the same as Lady Stanca, who went on to marry Aaron the Tyrant, also Prince of Moldavia.

Marcu had his first military engagements in the 1600 war for Moldavia, when he was chased out by the Polish army. He fled to Transylvania before 1601, and, after Michael the Brave's killing, rallied with the Holy Roman Empire, which was fighting a Long War against the Ottoman Empire. By 1602, he was given a small command function in the Imperial Army, under Giorgio Basta, and saw action at Teișani, helping to defeat the Crimean Tatars. He then renounced plans to obtain the Wallachian throne, ceding it to another Habsburg favorite, Radu Șerban. His subsequent attempts to invade Moldavia from Transylvania were curbed by the Bocskai uprising, during which he also lost control over his Transylvanian estates. He lived for several years in Austrian Bohemia at the court of Sigismund Báthory.

In the 1610s, Cercel switched allegiances and became a favorite of Gabriel Bethlen; this rebel Prince of Transylvania also recommended him to the Ottomans. His final bid for the Moldavian throne ended in 1618, when Cercel settled in Transylvania. He lived to see the Bohemian Revolt and the Thirty Years' War, acting as Bethlen's agent in Prague. He was rewarded for results achieved during this mission, emerging as the owner of Dezna estate. He was twice married, the second time to Druzsina Bogáthy, who survived his death.

Biography

Origins and childhood
Marcu was born at a time when Wallachia and Moldavia, the two Danubian Principalities, were tributary states of the Ottoman Empire, which had a growing influence on the appointment of local rulers. As a pretender, he traced his lineage to the ancient House of Basarab, through the branch known as Drăculești. This hinges on the claim of Pătrașcu the Good, his paternal grandfather, to have been the son of Radu Paisie. A Prince Marco, or Marcu, was Paisie's son and co-ruler. A letter from this "Io Marco voevod", although dated 1542, was read by historian Nicolae Iorga as a possible reference to the much younger Cercel. It is unclear what became of this historical figure: some authors hypothesize that he embraced Islam upon Paisie's downfall; others believe that he was in fact the same person as Pătrașcu. On at least occasion, Petru Cercel referred to himself as a grandson of Radu Paisie.

Among Pătrașcu's legitimate children, the first one to rule Wallachia was a Vintilă, who took the throne for only a few days in 1574. He and Petru Cercel were likely full brothers, both of them born to Pătrașcu's wife Voica, although scholar Ștefan Pascu argues that only Petru was Voica's son. The more famous Michael the Brave is widely believed to have been born from Prince Pătrașcu's marriage or affair with Teodora, making him Petru Cercel's half-brother and Marcu Cercel's uncle. This was backed by Michael himself, who in 1594 referred to Petru as "My Highness' brother". However, at least one account in English diplomatic records disputes Petru's background, alleging that, rather than Pătrașcu's son, he was a Greek from Morea.

Petru, who took the Wallachian throne in July 1583, had at least three sons, of whom Marcu is the best known. According to the eyewitness Franco Sivori of Genoa, all were born in 1583 from different mothers, none of whom was probably married to the Prince. Sivori claims that Marcu was the first-born, followed by Jonas or Ionașcu and Radulo or Radu (later re-baptized Petru). The latter is also attested in other documents, primarily as a bookish intellectual. Iorga and fellow historian Stoica Nicolaescu also list Marcu as having two brothers, but name them as Dumitrașco and Ștefan. Other scholars either dismiss both as impostors or view them as additional sons. Another disputed detail in Sivori is the date of birth. The chronicler Ciro Spontone similarly notes that Marcu was aged eighteen in September 1601, an account also backed by historian Constantin Rezachevici. Other scholarship, however, concludes that Marcu was probably born before his father's coronation.

Prince Petru was a pious Christian. He may have embraced Catholicism by 1581, or at least announced that he would, for opportunistic reasons. Some historians describe him as a Catholic committed to Counter-Reformation ideology, though one who also respected and protected the majority Wallachian Orthodox Church. Others see Petru as an Orthodox who remained friendly toward Catholicism and had Protestant missionaries burned at the stake. His behavior was otherwise incompatible with either Catholic or Orthodox norms. Ottoman sources of the period suggest that he was a polygamist, keeping three mistresses, all of whom were Turkish and Muslim apostates; this would also make Marcu, and possibly his two brothers as well, half-Turkish. As described by Rezachevici, Marcu was "the son of Petru Cercel and of a (baptized) Turkish wife, Sultana". One report of the period backs this account, describing Marcu as a "son" of the Köprülü family, therefore also Turko-Albanian. Petru Cercel may have also had an official wife, whose name is recorded as "Stanca", and who is sometimes identified as Marcu's mother. Whether or not she was another name for Sultana, or another Turkish wife, or simply Marcu's stepmother is uncertain, but all are viewed by historians as likely hypotheses.

Iorga proposes that Marcu was named after Prince Marko, a semi-legendary hero of the anti-Ottoman struggle "for Christendom". His other name was his father's cognomen, meaning "Earring"—from Petru's distinguishing accessory. According to historian Maria-Venera Rădulescu, the heir-apparent must have spent his early years at the princely court in Târgoviște. She believes that a connected site in Cerbureni may preserve Marcu's only known portrait, done in terracotta by Italian artisans, and showing him as a young child. Marcu's first-ever mention is as a ktitor, or restorer, of Târgoviște's Princely Church, which was in fact a project of his father's. Rădulescu also distinguishes clues that Petru may have wanted his son to acquire a classical education. From his father, he received a manuscript of the Gospels, copied by Radu Grămăticul when he was in exile with Pătrașcu's family. A ledger at the Pontifical Greek College of Saint Athanasius in Rome suggests that a Marco Baiboda di Blachia ("Marco Voivode of Wallachia") was enlisted there in 1585, but also that he left soon after, refusing to take the pledge.

Orphan "princelet"
This period of his life ended later in 1585. The allegations surrounding Petru Cercel's amorous life and encouragement of apostasy produced a fatwa, and played a significant part in Sultan Murad III decision to shun his vassal. All known sons became outcast claimants following their father's removal. Petru Sr fled into the Principality of Transylvania, but was imprisoned there by Ottoman loyalists, and moved to the fortress of Huszth. Sivori notes that Marcu and Jonas followed their father, who obtained clemency for them. They subsequently joined the retinue of Ferenc II, the Count Kendi, who regarded them as "his own sons" and granted them domicile in Dátos (Dătășeni). Also according to Sivori, Marcu's brother Radu Petru was living in Istanbul as a protege of the French ambassadors. It is also certain that Stanca went on to remarry Aaron the Tyrant, who became Prince of Moldavia in 1591.

Pope Sixtus V obtained Prince Petru's release, allowing him to seek asylum in the Polish–Lithuanian Commonwealth. He also bribed the Ottoman authorities and arranged for his sons to still be recognized as valid candidates for the Wallachian throne. He then offered Jonas and Marcu as hostages to Poland, but escaped from prison as this offer was still being assessed. Still living at Dátos, Marcu received a multilingual education, being taught to read and write in Neo-Latin, Hungarian, and German. From March 1590, when Petru Cercel was killed at sea by the Ottomans, Marcu became his theoretical successor. Those years witnessed his uncle Michael the Brave's ascent through the ranks of Wallachian boyardom, and, in late 1593, his seizure of the Wallachian throne. In 1597, following Prince Aaron's death, Marcu and his (step)mother Stanca were reunited. They returned to Wallachia, possibly alongside Jonas, and were received at Michael's court. Spontone claims that Michael virtually adopted Marcu and intended to make him his son-in-law. By 1598, however, Cercel had promised to marry Gerolama, an Ottoman slave girl and niece of Agha Ömer, the influential eunuch.

Michael's anti-Ottoman rebellion, and his entry into the Long Turkish War as an ally of the Holy Roman Empire, also resulted in Wallachia's conquest of Transylvania (October 1599). Marcu's engagement to Gerolama ended abruptly, though he had already collected her dowry, making him a personal enemy of Ömer. His own career peaked in May 1600, with Michael's conquest of Moldavia. One report by the English Ambassador Henry Lello, written in March 1599, suggests that Marco may have been groomed to take over in Moldavia even before its conquest. The text notes that Michael wanted to secure Moldavia as a link with the Tsardom of Russia, having been promised 12,000 Don Cossacks. Shortly before embarking on the expedition, Michael was holding peace talks with the Ottomans. The titular Prince of Moldavia, Ieremia Movilă, observed these from a distance, concluding that Michael wanted him toppled. Also according to Ieremia, Michael's candidate was a "Greek relative of his", which, Rezachevici notes, was a false label for Cercel. During the same months, Michael also offered the Moldavian throne to a Ștefan Bogdan Sasul, orphaned son of Prince Iancu Sasul. After renouncing other plans to make his own son, Nicolae Pătrașcu, ruler of that country, Michael finally sent Marcu to Iași, preparing him for his coronation.

A regency council was eventually appointed, generally believed to have comprised Andronikos Kantakouzenos, Hetman Udrea Băleanu, Spatharios Negrea, and Armaș Sava. Several sources mention Marcu as a reigning Prince, before Ieremia could return with Polish backing—one of several Polish interventions in the region. According to Rezachevici, Michael's regime should be regarded as a dynastic union: Nicolae Pătrașcu was the Prince of Wallachia, Cercel ruled over Moldavia, while Michael was the claimant Prince of Transylvania and "higher point of reference" for the other two. The 18th-century record, Letopisețul Cantacuzinesc, argues that Marcu and Preda Buzescu arrived in Iași "and began to make merry" before being chased out by Ieremia; "and as happy as they were on their arriving, so were they ashamed to run back". A Moldavian writer, Miron Costin, notes that Marcu, or Marcul vodă, was "princelet" for "a short while", but also that his reign was entirely omitted in the succession lists.

Rezachevici calculates the end dates of Marcu's reign as July 23 and September 4, 1600. Before being chased out of the country, he may have organized efforts to resist the Poles. An 18th-century author, Johann Filstich, records that Marcu commanded some of the Moldavian military forces, but was easily defeated by Stanisław Żółkiewski. This struggle may also have involved a Ragusan mercenary, Deli-Marko (Delmarco), with whom the Prince is sometimes confused (for instance, in the works of Ilie Bărbulescu). Some Ottoman sources of the period also refer to Cercel as Deli-Marco, translated by Iorga as "Marco the Brave".

Habsburg ally
The Poles also drove away Nicolae Pătrașcu from his throne in Wallachia, replacing him with Simion Movilă. In Transylvania, Michael's regime was destabilized by a revolt of the Hungarian nobility, which won backing from the Imperial general Giorgio Basta (see Battle of Mirăslău). Michael briefly reconciled with Basta, but was eventually assassinated by the latter at Câmpia Turzii, in September 1601. Marcu split with Michael's family and rallied with Basta, joining his quarters at Făgăraș Citadel. Basta's letters confirm his presence there on September 5, and also note that a delegation of Wallachian boyars wanted Marcu to become their Prince. This request appears to have been challenged by other boyars, who obtained recognition for a more experienced candidate, the former Paharnic Radu Șerban. During the interregnum, the Cercel brothers also became rivals: a son of Petru Cercel, identified by Pascu as being Radu Petru, was a Polish favorite for the Wallachian throne. Dumitrașco and Ștefan, who claimed to be Cercel's other sons, also made unsuccessful bids to the throne in that interval. The former was at the Polish court, competing for favors with Prince Simion, while Ștefan operated in Wallachia and among the outlaws of Temeşvar Eyalet.

By 1602, Marcu had turned his attention back on Moldavia. This implied using a heraldic seal with the Moldavian aurochs and the Wallachian bird, on Hungarian-language letters which he signed as Marko vaijvoda Moldvania (in Latin: Marcus Vayvoda C.czel). In March of that year, Polish King Sigismund Vasa received reports that Cercel was gathering a 10,000-strong army of Serb and Wallachian mercenaries, with which he planned to retake Iași. That April, he was with Basta and Radu Șerban at Sathmar. A delegation of Moldavian boyars, frightened by Ieremia's violent purges, asked Basta to recognize Marcu as their Prince. Their petition was endorsed by Radu Șerban, who thus expected to rid himself of Marcu. By May, Marcu had gathered 10,000 men for his planned expedition. Nevertheless, in June, a "Marchiò of Bogdania" was allegedly lodging in Istanbul with Ambassador Lello. As argued by Iorga, this account cannot refer to Cercel, but rather to his Moldavian rival, Ștefan Bogdan.

By September 1602, Marcu was known to be camped with the Imperial Army at Corona, where Radu Șerban was preparing the reconquest of Wallachia. Marcu assisted in this effort, commanding a guard unit of 3,000 Székelys and 1,000 Transylvanian pikemen. His troops defended Teișani from the Crimean Tatars, alongside forces led by Basta, Prince Radu and Stroe Buzescu. Finally, in January 1603, he led his force into Moldavia. Emperor Rudolf II received a letter from Prince Ieremia, who complained that Rudolf's Wallachian ally was causing damages across the border. Basta praised his skill in directing hajduk raids, during which Cercel collected various bounties, but in the end ordered him to return, fearing Polish reprisals. From 1604, he was faced with the Bocskai uprising in Transylvania and Upper Hungary, which cut him off from Moldavia. One record suggests that Marcu, alongside Count Dampierre, Boldizsár Kornis and Pongrác Sennyey, defended Szepesváralja (Spišské Podhradie) against troops led by the eponymous rebel leader, Stephen Bocskai.

Later in 1604, Cercel was stranded at Libochowitz, in Austrian Bohemia, a pensioner of the Aulic Council and member of Sigismund Báthory's retinue. He had lost control of his Transylvanian troops, who pledged themselves to Bocskai in 1605, and sought to ransack Feyérvár (Bălgrad). In 1606, Cercel was with Basta and Galeotto Barbiano di Belgiojoso at Cassovia, trying to uproot the Transylvanian occupation of that city. By 1608, Marcu was in Prague, and, Iorga notes, was regarded as a "second Michael". He was also poised to take the Moldavian throne from Constantin Movilă, but Radu Șerban intervened before this could happen, and put up Mihail Movilă on the throne.

Marcu's estranged cousin and competitor, Nicolae Pătrașcu, also settled in the Habsburg lands, but not before attempting to seize Wallachia from Radu Șerban. He was reportedly captured and mutilated during the events. Of Marcu's other surviving relatives, Stanca Cercel was Radu Șerban's guest in Wallachia—Matthias of Austria tried to arrange a safe conduct for Marcu's servants to meet with her. Meanwhile, Bocskai was proclaimed Prince of Transylvania and confiscated all of Marcu's assets, including an estate at Alsóidecs (Ideciu). In May 1607, a new Prince, Sigismund Rákóczi, also confiscated Cercel's townhouse in Feyérvár. According to Iorga, this meant that Cercel was living in misery. Rudolf considered him for a Captaincy of the Hungarian Kingdom, but none were yet available.

With Bethlen

In February 1610, Rudolf ordered Marcu's arrest, having been informed that the Wallachian was involved in a conspiracy. This plot would have made Báthory King of Hungary and place the rump kingdom, alongside Transylvania, in the Ottoman camp. Released in March, after undergoing interrogations, Marcu was financially destitute. In July, he petitioned György Thurzó, the Hungarian Palatine, listing his services to the Hungarian nation and demanding to be granted an administrative office, with pay. His request was left unanswered in 1612, when he addressed new complaints to Matthias, who had since been crowned Emperor. In early 1613, he was involved again on the front against Báthory, asking Matthias to make him commander of the loyalist Transylvanian corps, which had been left leaderless by the death of Lajos Rákóczi. Taking over as Prince of Transylvania in October, Gabriel Bethlen informed his Ottoman allies that Matthias wanted Cercel to take the Moldavian crown. According to Bethlen, this was a conspiracy also involving Radu Șerban and Gáspár Bekes.

Nevertheless, the records of Schäßburg show that Marcu was bribing the Ottoman envoy Iskender Pasha and his son, hoping to obtain their goodwill. In 1616, during a new war in Moldavia, he joined Bethlen's mercenary squads. This marked the beginning of Marcu's push into the new anti-Habsburg camp, consolidated by Bethlen. Marcu moved to Transylvania with his mother, his wife (who was dead by 1618), and a daughter. According to notes left by Transylvanian aristocrat John Kemény, he was initially a resident of Csúcs, and engaged in a struggle with Kemény over ownership of the church in Gerend (Grind). In 1617, Bethlen officially presented him as his choice for Prince in either Moldavia or Wallachia, and expressed hopes that the Ottomans would endorse him. The following year, with Bethlen's tacit support, Lupu Mehedințeanu staged a rebellion against Wallachia's Alexander IV. This presented an opportunity for Cercel, but Bethlen hesitated between him and Simion's son, Gabriel Movilă.

Also in 1618, Marcu traveled to Istanbul, where he hoped to obtain the favors of Osman II against the same Movilă. His family situation and issues concerning his estate finally drove him back to Transylvania. By 1619, Bethlen's involvement in the Thirty Years' War had pushed him back into political life. Various reports note that Cercel managed Transylvanian and Ottoman participation in the Bohemian Revolt. According to István Szamosközy, Marcu arrived in Prague as early as July 1618, and even obtained from the rebels promises that they would make Bethlen ruler of the Czech lands. In discussions with Marcu, the Prince of Thurn pledged 100,000 scudi to the Transylvanians, in exchange for their opening a new front against the Habsburgs. Instead, imperials counted on support from two deposed Wallachian Princes. Now allies, Nicolae Pătrașcu and Radu Șerban similarly negotiated payment for a Polish intervention against Transylvania.

Cercel's services were rewarded by Bethlen: in August 1619, Marcu received the citadel and estate of Dezna, in Zaránd County; in October, while he was still away, Stanca was granted provisional ownership of Sóspatak (Șeușa) by its lord, the Canon Debreczeni. Little is known about the former Prince after his return to Transylvania, other than that he married a second time, to the aristocrat Druzsina (or Druzsiána) Bogáthy. His death occurred at some point before 1629, when Druzsina is mentioned as the recipient of a widow's pension, also granted by Bethlen. Kemény reports, with a dose of uncertainty ("as I remember it"), that Marcu and his daughter were guests at his wedding, which took place in Halmi (Halmeu) on June 14, 1632.

Druzsina inherited Dezna, and lived there until 1656. Cercel's surviving brother, Radu Petru, apparently made a final attempt to become Prince in 1611. Before 1620, he was supporting another one of Wallachia's intermittent rulers, Radu Mihnea, who made him an adjunct Postelnic and owner of Belizvor estate, in Mehedinți County. Radu Petru also took control of Odobești village, which he claimed was his father's purchase, but lost it under Alexander IV, who reassigned Odobești to Matei Basarab. Radu Petru took monastic orders in 1629, renaming himself Partenie. He was still alive to at least 1634. However, some records of the 1620s show that another Wallachian claimant by the name of Petru was living in Russia, and was also known there by the patronymic Petrov. As noted by scholar Matei Cazacu, his alleged father "could only have been Petru Cercel". In the late 1860s, Mihai Eminescu began, but never finished, a romantic play which depicts a "Marcu Voivode" (wrongly credited as Michael the Brave's son). This project was titled Mira, for its female protagonist—the fictional, insane daughter of Prince Ieremia. Posthumous portrayals of Marcu include  Constantin Vaeni's 1977 film, Buzduganul cu trei peceți—as noted by critic Eva Sîrbu, he is portrayed by Andrei Finți as a man of "impulsive youth and clean devotion".

Notes

References

1580s births
1620s deaths
Monarchs of Moldavia
House of Drăculești
Köprülü family
16th-century Romanian people
17th-century Romanian people
16th-century monarchs in Europe
17th-century monarchs in Europe
Eastern Orthodox Christians from Romania
Romanian people of Turkish descent
Romanian people of Albanian descent
Romanian adoptees
Romanian prisoners and detainees
Prisoners and detainees of Austria
Romanian exiles
Romanian emigrants to Austria
Romanian people in the Principality of Transylvania (1570–1711)
Hajduks
Mercenaries
Military personnel of the Holy Roman Empire
People of the Long Turkish War
Military personnel of the Thirty Years' War

Marcu Cercel


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Eutachycines beybienkoi. Una ning gihulagway ni Andrey Vasil'evich Gorochov ni adtong 1998. Ang Eutachycines beybienkoi sakop sa kahenera nga Eutachycines, ug kabanay nga Rhaphidophoridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Thayland

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Thayland
Eutachycines

Eutachycines beybienkoi


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Eyprepocnemis kalkudensis. Una ning gihulagway ni Henry, G.M. ni adtong 1937. Ang Eyprepocnemis kalkudensis sakop sa kahenera nga Eyprepocnemis, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Sri Lanka

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Sri Lanka
Eyprepocnemis

Eyprepocnemis kalkudensis


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Lamarckiana bolivariana. Una ning gihulagway ni Henri Saussure ni adtong 1887. Ang Lamarckiana bolivariana sakop sa kahenera nga Lamarckiana, ug kabanay nga Pamphagidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Lamarckiana
Insekto sa Mosambik

Lamarckiana bolivariana


Kaliwatan sa karpa ang Rhinogobio ventralis. Una ning gihulagway ni Henry Emile Sauvage ug Dabry de Thiersant ni adtong 1874. Ang Rhinogobio ventralis sakop sa kahenera nga Rhinogobio, ug kabanay nga karpa.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Asya
 Pangmasang Republika sa Tsina

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Karpa
Karpa sa Asya
Karpa sa Pangmasang Republika sa Tsina
Rhinogobio

Rhinogobio ventralis


Barry Martin (born 1943) is a British artist associated with the kinetic art movement of the 1960s, in which physical movement was incorporated into art. Martin has also explored ideas of movement in the activities of games: among artists whose work has explored chess, Martin has been described as "perhaps the most important". His work appears in the collections of the Victoria and Albert Museum, Tate, and British Council, among others. According to the Victoria and Albert Museum:
[Martin] has worked in various media - including kinetic sculpture, film, performance, and the making of environments - but the constant in his work has been drawing, either as a working tool, as a means of recording and observing, or as an end in itself. For Martin, drawing is a system of signs analogous to those of language, and also an intellectual process of enquiry, analysis and proposition.

References

1943 births
21st-century British artists
Living people
20th-century British artists

Barry Martin


Paravilla mercedis is a species in the family Bombyliidae ("bee flies"), in the order Diptera ("flies").

References

Further reading

External links
Diptera.info

mercedis
Insects described in 1887

Paravilla mercedis


Il prodigioso Maurice e i suoi geniali roditori (The Amazing Maurice and his Educated Rodents, 2001) è il 28° romanzo della serie del Mondo Disco di Terry Pratchett. È il primo libro ambientato nel Mondo Disco che sia diretto ai ragazzi. Il successivo è L'intrepida Tiffany e i Piccoli Uomini Liberi (The Wee Free Men) (2003).

Trama
Maurice è un gatto parlante. I suoi roditori sono una tribù di topi parlanti. Il ragazzo che li accompagna ha un piffero con sé (e siamo in un mondo dove esiste una gilda di pifferai magici). La ragazza che incontrano è molto previdente e si porta dietro di tutto, ma, soprattutto, ama le belle storie. E questa è per l'appunto una storia.

Personaggi

 Maurice: gatto parlante, con un buon talento per l'organizzazione.
 I geniali topi:
 Fagiolino: il più piccolo, gracile e debole di vista tra i topi, ma anche il più intelligente, in grado di resistere alla pressione mentale del "Re dei Topi"
 Keith: ragazzino senza arte né parte, non è un pifferaio magico, malgrado le apparenze; ma, appunto, secondo le apparenze è un pifferaio magico. In realtà sono i topi (e il gatto) che fanno tutto.
 Malicia: una ragazza in cerca di avventure.
 Il "Re dei Topi", detto "Ragno": un costrutto magico realizzato dalla Gilda degli Acchiappatopi. È un groviglio vivente di topi, dotato di una mente collettiva.

Curiosità
Maurice viene citato per la prima volta nell'undicesimo libro della serie del Mondo Disco: Il tristo mietitore. Qui, in un dialogo tra alcuni maghi dell'Università Invisibile, si fa riferimento a come sia stato scoperto il suo ennesimo tentativo di truffa.

"Ha funzionato anche a Quirm e a Sto Lat. E l'avrebbe fatta franca anche a Pseudopolis se qualcuno non l'avesse riconosciuto. Il cosiddetto Maurice il Magnifico e i suoi Roditori Ammaestrati!"

Edizioni

Collegamenti esterni

Libri di Mondo Disco
Opere basate su Il pifferaio di Hamelin
Opere letterarie basate su fiabe


K

Whitey Kachan
George Kaftan
Ed Kalafat
Chris Kaman
Enes Kanter
Ralph Kaplowitz
Jason Kapono
Tony Kappen
Sergey Karasev
Coby Karl
George Karl
Tony Kaseta
Ed Kasid
Mario Kasun
Leo Katkaveck
Bob Kauffman
Wibs Kautz
Clarence Kea
Mike Kearns
Tommy Kearns
Adam Keefe
Harold Keeling
Billy Keller
Gary Keller
Jack Keller
Ken Keller
Rich Kelley
Clark Kellogg
Arvesta Kelly
Jerry Kelly
Ryan Kelly
Tom Kelly
Tony Keller
Greg Kelser
Ben Kelso
Shawn Kemp
Tim Kempton
Frank Kendrick
Bill Kennedy
D. J. Kennedy
Goo Kennedy
Joe Kennedy
Larry Kenney
Larry Kenon
Bill Kenville
Jonathan Kerner
Johnny Kerr
Steve Kerr
Jack Kerris
Jerome Kersey
Tom Kerwin
Alec Kessler
Robert Kessler
Paul Kessy
Lari Ketner
Julius Keye
Randolph Keys
Viktor Khryapa
Jason Kidd
Warren Kidd
Michael Kidd-Gilchrist
Irv Kiffin
Jack Kiley
Earnie Killum
Carl Kilpatrick
Toby Kimball
Bo Kimble
Stan Kimbrough
Chad Kinch
Albert King
Bernard King
Chris King
Dan King
Dolly King
Frankie King
George King
Gerard King
Jim King
Jimmy King
Leroy King
Loyd King
Maurice King
Reggie King
Rich King
Ron King
Stacey King
Tom King
Willie King
Bob Kinney
Joe Kinney
Tarence Kinsey
Andrei Kirilenko
Alex Kirk
Walt Kirk
Wilbur Kirkland
Jim Kissane
Doug Kistler
Curtis Kitchen
Greg Kite
Bob Kitterman
Kerry Kittles
Dick Klein
Joe Kleine
Linas Kleiza
Leo Klier
Louis Klotz
Duane Klueh
Lonnie Kluttz
Billy Knight
Bob Knight
Brandin Knight
Brandon Knight
Brevin Knight
Negele Knight
Ron Knight
Toby Knight
Travis Knight
Buzz Knoblauch
Lee Knorek
Dick Knostman
Rod Knowles
Bart Kofoed
Don Kojis
Eddie Kolar
Otto Kolar
Bill Komenich
Milo Komenich
Howie Komives
Jon Koncak
Tom Kondla
Bud Koper
Joe Kopicki
Frank Kornet
Yaroslav Korolev
Hal Korovin
Kyle Korver
Tony Koski
Len Kosmalski
Andy Kostecka
Harold Kottman
John Kotz
Kosta Koufos
Tom Kozelko
Ron Kozlicki
Vic Krafft
Arvid Kramer
Barry Kramer
Bob Kramer
Joel Kramer
Steve Kramer
Dan Kraus
Herb Krautblatt
Viacheslav Kravtsov
Jim Krebs
Wayne Kreklow
Tommy Kron
Tom Kropp
Nenad Krstic
Joe Kruse
Larry Krystkowiak
Ray Krzoska
Steve Kuberski
Leo Kubiak
Vito Kubilus
Les Kublic
Bruce Kuczenski
Frank Kudelka
John Kuester
Ray Kuka
Toni Kukoc
Kevin Kunnert
Terry Kunze
Mitch Kupchak
C. J. Kupec
Rob Kurz
Ibrahim Kutluay
Ognjen Kuzmić
Ed Kweller

Spisak košarkaša NBA: K


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Steiroxys pallidipalpus. Una ning gihulagway ni Thomas, C. ni adtong 1872. Ang Steiroxys pallidipalpus sakop sa kahenera nga Steiroxys, ug kabanay nga Tettigoniidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Steiroxys

Steiroxys pallidipalpus


Cartosat-3 je napredni indijski satelit za posmatranje Zemlje koji je izgradila i razvila
Indijska organizacija za istraživanje svemira (ISRO), a koji će zamijeniti IRS seriju. Ima panhromatsku rezoluciju od 0,25 metara, što ga čini satelitom za snimanje najviše rezolucije i Mx od 1 metra, visoke rezolucije. To je veliko poboljšanje u odnosu na prethodni korisni teret u Cartosat seriji.

Potencijalne upotrebe uključuju vremensko kartiranje, kartografiju, vojnu odbranu i strateške primjene.

Pregled
Cartosat-3 ima rezoluciju 25   cm (10 "). Koristi optiku od 1,2 m sa 60% manjom težinom u odnosu na Cartosat-2. Ostale karakteristike uključuju upotrebu adaptivne optike, akustičnih optičkih uređaja, fokusiranja u orbiti pomoću MEM-sa i velikih ogledala male težine, velike osjetljivosti i visoke rezolucije.

Planira se da će Cartosat-3 biti lansiran 27. novembra 2019. godine u 09:28 sati IST na PSLV lansirnom vozilu

Reference

Satelit
Kosmonautika u 2019. godini

Cartosat-3


Huyện Prigorodnyy () là một huyện hành chính tự quản (raion), của Tỉnh Sverdlovsk, Nga. Huyện có diện tích 7566 kilômét vuông, dân số thời điểm ngày 1 tháng 1 năm 2000 là 46800 người. Trung tâm của huyện đóng ở Nishni Tagil.

Tham khảo

Huyện của Tỉnh Sverdlovsk
Huyện của Nga

en:Prigorodnyy District

Prigorodnyy (huyện)


Kay Lunda (born April 28, 1957) is an American speed skater. She competed in the women's 500 metres at the 1972 Winter Olympics.

References

External links

1957 births
Living people
American female speed skaters
Olympic speed skaters for the United States
Speed skaters at the 1972 Winter Olympics
Sportspeople from Madison, Wisconsin
21st-century American women

Kay Lunda


Chimica
 PBO – nome alternativo per indicare il piperonil butossido
 PbO – formula chimica del monossido di piombo
 PBO – nome alternativo per indicare lo Zylon

Codici
 PBO – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto civile di Paraburdoo (Western Australia) (Australia)

Formule molecolari

Pbo


Hermacha fulva là một loài nhện trong họ Nemesiidae.

Hermacha fulva được miêu tả năm 1917 bởi Tucker.

Chú thích

Tham khảo

Hermacha

Hermacha fulva


Tarira er føroyskt úrmælingakór við basa í Havn. Kórið varð sett á stovn í 2002, og kórleiðari er tónaskaldið Sunleif Rasmussen.

Útgávur
Kórið Tarira hevur í august 2007 tikið upp fløgu í Mariendakskirkjuni á Frederiksberg
Fløgan kemur út á vári 2008

Keldur
 Tarira

Slóðir úteftir
 Tarira

Føroysk kór

Tarira (kór)


Mamuka Toronjadze (føddur 13. mai í 1986) er miðvalla fótbóltsleikari frá Georgia. Í 2010 flutti hann til Føroya fyri at spæla við FC Suðuroy. Eftir at FC Suðuroy rykti niður í 1. deild í oktober 2010, gjørdi Mamuka Toronjadze nýggjan sáttmála við NSÍ úr Runavík, har hann spældi í 2011, tað gjørdist greitt seinast í november 2010. Í 2012 fór hann aftur til heimland sítt at spæla fótbólt, hesaferð við FC Merani Martvili.

Skoraði seks mál fyri FC Suðuroy
Mamuka Toronjadze skoraði seks mál fyri FC Suðuroy í Vodafonedeildini, tað var móti B36 9. mai 2010 á heimavølli,  22. august 2010 móti B36 á heimavølli, 29. august móti ÍF í Fuglafirði og so skoraði hann tvey mál í Gundadali í dystinum móti HB 12. september 2010, har FC Suðuroy vann dystin 4-1. 19. september 2010 spældi FC Suðuroy javnt 1-1 móti toppliðnum NSÍ, tað var Mamuka sum skoraði málið fyri FC Suðuroy við frísparki í 45. minutti, beint áðrenn farið var til hálvleik. Harumframt hevur Mamuka eisini skorað eitt mál fyri FC Suðuroy í kappingini um Løgmanssteypið, tað var á heimavølli 21. apríl 2010 í dystinum móti Skála. Tann dystin vann FC Suðuroy 6-1.

Fótbólts lívsleið
 2012 -  FC Merani Martvili,  Georgia
 2011 - NSÍ, Føroyar
 2010 - FC Suðuroy, Føroyar
 2008/09 - Tbilisi, Georgia
 2005/06 - FC Dila Gori, Georgia

Keldur

 FaroeSoccer.com
 Zerozerofootball.com
 Sudurras1.com
 Sudurras1.com, FC Suðuroy úr botnum við sigri ímóti B36.

Slóðir úteftir

 NSI.fo, heimasíðan hjá NSÍ.
 FCSuduroy.com .
 Portal.fo, filmsstubbi av dystinum millum NSÍ og FC Suðuroy, Mamuka Toronjadze er nummer 7 hjá teimum bláu (FC Suðuroy), sæst fleiri ferðir fara rekandi við bóltinum. Úrslitið av dystinum varð 2-1 til NSÍ.
 YouTube.com, Mamuka Toronjadze, # 9 - FC Tbilisi á YouTube.

Fótbóltsspælarar
Føðingar í 1986
Fólk úr Georgia
FC Suðuroy leikarar
NSÍ leikarar

Mamuka Toronjadze


Ilija Studen (rođen 31. augusta 1967) jest austrijski i bosanskohercegovački preduzetnik, industrijalac i investitor. Suosnivač je i predsjednik STUDEN & Co Holdinga, dioničarskog društva koje se dominantno bavi poljoprivrednim poduzetništvom. Ilija Studen je sa svojim dioničarskim društvom razvio međunarodni biznis koja pokriva preradu, trgovinu i distribuciju poljoprivrednih dobara kao što su: šećer, jestiva ulja, uljarice, žitarice i kahva. Danas, STUDEN grupa posjeduje preko 30 kompanija, te broji preko 600 zaposlenih širom Istočne Evrope i Bliskog Istoka.

Ilija Studen živi i radi na relaciji Dubai, Beč i Brčko.

Rani život i obrazovanje
Rođen je 31. augusta 1967. godine u Bihaću. Njegov otac je upravljao jednom od vodećih firmi za distribuciju prehrambenih proizvoda, dok je njegova majka radila kao službenica u osiguranju. Ilija Studen završio je osnovnu školu i srednju Elektrotehničku školu u Bihaću. Tokom školskih dana bio je aktivan šahista što mu je omogućilo da učestvuje na turnirima i proputuje čitavu Jugoslaviju. Nakon vojne službe u Derventi Studen se 1986. godine seli u Zagreb, gdje studira elektroinženjerstvo, i gdje još kao student pokazuje osobine preduzetnika kroz prodaju računara i druge tehničke opreme. Rastuća politička napetost prije raspada Jugoslavije navela je Studena da se preseli u Beč.

Profesionalna karijera
Suosnivač je STUDEN & Co GmbH 1992. godine u Beču kada mu je bilo tek 25 godina. Kompanija je počela s izvozom osnovnih prehrambenih namirnica kao što su pšenično brašno, jestivo ulje i šećer iz Austrije, Mađarske i Njemačke. Distribucija mineralnog ulja bila je također, jedan od njegovih prvih poduhvata (danas, CEROL benzinske pumpe se nalaze širom Bosne i Hercegovine).

Od samog početka, cilj STUDEN grupe bio je uspostavljanje objedinjenog poljoprivrednog preduzetništva koje će nabavkom robe iz čitavog svijeta osigurati najkonkurentnije cijene. Studen je predvidio da će strateško partnerstvo duž lanca nabavke biti neophodno za stvaranje održivog modela poslovanja, što je dovelo do saradnje i zajedničkih poduhvata s najvećim austrijskim tržišnim poduzetnicima.

Ilija Studen je prepoznao veliki potencijal u unapređivanju sektora jestivoga ulja, što je dovelo do saradnje sa VFI-om (VEREINIGTE FETTWARENINDUSTRIE)[9], vodećim proizvođačem jestivog ulja u Austriji, s kojim je poslije privatizovao i modernizovao fabriku BIMAL u Bosni i Hercegovini, koja je postala jedna od vodećih proizvođača jestivog ulja u Jugoistočnoj Evropi[10].

Drugo uspješno partnerstvo uspostavljeno je s austrijskim proizvođačem šećera, grupom AGRANA, što je dovelo do zajedničkog poduhvata na području Zapadnog Balkana[11].

Kada je Brazil doživio poljoprivredni razvoj u kasnim 1990-im i ranim 2000-im, Studen je otvorio ured u Sao Paolu kako bi unaprijedio poslovanje nabavke roba. Zauzvrat, Brazil je postao sve važniji izvor poljoprivrednih proizvoda za tržište Jugoistočne Evrope. Između ostalih, poslovna grupa je počela i sa trgovinom sirove kahve. Danas je STUDEN grupa značajan dobavljač sirove kahve širom Jugoistočne Evrope. Rast ovog dijela poslovanja je nastavio putem kupovine fabrike za prženje kahve u Gradačcu, i njenim integrisanjem u Brčko u okvir Agroindustrijskog kompleksa STUDEN Holdinga[12].

U istom razdoblju, izgrađena je STUDEN-AGRANA Rafinerija šećera u Bosni i Hercegovini[13]. Danas, ovo strateško partnerstvo sa AGRANA grupom osiguralo je vodeće tržišno mjesto na području Zapadnog Balkana.

Samo nekoliko godina poslije, Studen je ušao u proizvodnju pšeničnog brašna kroz akviziciju kompanije ŽITOPROMET[14][15].

Povećana internacionalizacija poslovanja dovela je STUDEN grupu do širenja ka istoku i do uspostave ureda u Dubaiju kao regionalnog  središta trgovanja robom. Ključna distributivna tržišta na Bliskom Istoku su: Turska, Izrael, Palestina, Saudijska Arabija i UAE.

Agroindustrijski kompleks STUDEN Holdinga u Brčkom je jedan od najvećih kompleksa u regiji i često je mjesto posjeta međunarodnih zvaničnika i diplomata. STUDEN Holding je i najveći investitor u prehrambenu industriju Bosne i Hercegovine.

Nagrade i priznanja

Reference

Rođeni 1967.
Biografije, Bihać

Ilija Studen


Balade je šesti po redu kompilacijski album Zdravka Čolića. Objavio ga je Hi-Fi Centar iz Beograda u dvostrukom CD izdanju 1997. godine. Album sadrži osamnaest pjesama, koje predstavljaju pregled nekih od njegovih značajnijih radova snimljenih tokom njegove dugogodišnje pjevačke karijere. Kao što i sam naziv ovog kompilacijskog albuma kaže, sastavljen je od laganih pjesama - balada, koje su uvijek bile dio pjevačkog repertoara Zdravka Čolića. Album "Balade" objavljen je iste godine nakon studijskog albuma pod nazivom Kad bi moja bila.

Spisak pjesama

 Ljubav je samo riječ	3:51
 April u Beogradu	4:12
 Jedna zima sa Kristinom	5:30
 Stanica Podlugovi	4:26
 Pjesmo moja	6:15
 Loše vino	2:57
 Sonata	3:46
 Balerina	3:55
 Ti si bila	4:28
 Ti si mi u krvi	5:01
Ne mogu biti tvoj	4:51
 Sinoć nisi bila tu	4:04
 Zbogom Ivana	2:59
 Oktobar je, počinje sezona kiša	2:53
 Tvoje oči	3:18
 Odvešću te	4:16
 Juče još	4:05
Hej, suzo

Izvori

Albumi Zdravka Čolića
Albumi iz 1997.

Balade (Zdravko Čolić)


O Torneio Finalización 2017 ou Liga Águila 2017 - II é a 86ª edição da Categoría Primera A, sendo o segundo torneio da temporada 2017. As vinte equipes se enfrentaram em sistema de todos contra todos apenas uma vez. Além disso, uma rodada de clássicos será acrescentada para que haja 20 rodadas disputadas. Ao fim dessas rodadas, as oito melhores equipes avançarão às quartas-de-final, fase a partir da qual os clubes se enfrentarão em jogos de ida e volta. O campeão garantirá uma vaga na fase de grupos da Copa Libertadores da América de 2018. As outras vagas para essa competição, assim como as vagas para a Copa Sul-Americana de 2018, serão definidas por meio da soma das tabelas do Torneio Apertura e do Torneio Finalización de 2017.

Equipes participantes
Como acontece desde 2002, o Campeonato Colombiano tem um ou dois campeões por ano, pois os Torneios Apertura e Finalización são independentes entre si, não havendo disputa de final entre os campeões dos dois torneios. As equipes participantes do Torneio Finalización 2017 são as mesmas do Torneio Apertura 2017.

Classificação
 Atualizado em 9 de julho de 2017

Campeão

Campeonato Colombiano de Futebol
Desporto na Colômbia em 2017

Torneio Finalización 2017 (Colômbia)


Kaliwatan sa alibangbang ang Malacostola torrefacta. Una ning gihulagway ni De Lajonquière ni adtong 1972. Ang Malacostola torrefacta sakop sa kahenera nga Malacostola, ug kabanay nga Lasiocampidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Malacostola

Malacostola torrefacta


An Acanthobrama lissneri in uska species han Actinopterygii nga ginhulagway ni Tortonese hadton 1952. An Acanthobrama lissneri in nahilalakip ha genus nga Acanthobrama, ngan familia nga cyprinidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Acanthobrama

Acanthobrama lissneri


PUQ – codice aeroportuale IATA dell'aeroporto Presidente C. I. del Campo, Punta Arenas, Cile

Puq


Hoa Sơn là một xã thuộc huyện Anh Sơn, tỉnh Nghệ An, Việt Nam.

Xã Hoa Sơn có diện tích 24,66 km², dân số năm 1999 là 6.715 người, mật độ dân số đạt 272 người/km².

Chú thích

Tham khảo

Hoa Sơn, Anh Sơn


Latakija (    , al-Lāḏqīyah / al-Lāḏiqīyah) je glavni lučki grad Sirije i glavni grad pokrajine Latakija . Istorijski je bila poznata i kao Laodicea u Siriji ili Laodicea ad Mare . Osim što služi kao luka, grad je proizvodni centar okolnih poljoprivrednih gradova i sela. Prema zvaničnom popisu stanovništva iz 2004. godine, broj stanovnika grada je 383.786, međutim njegova populacija se značajno povećala kao rezultat građanskog rata u Siriji, koji je doveo do priliva izbjeglica iz područja pod kontrolom pobunjenika. Četvrti je po veličini grad u Siriji nakon Alepa, Damaska i Homsa . Graniči se s Tartusom na jugu, Hamom na istoku i Idlibom na sjeveru, a Rt Apostolos Andreas, sjeveroistočni vrh Kipra, udaljen je oko 109 km.

Iako je mesto grada bilo naseljeno od 2. milenijuma pne, grad je osnovan u IV vijeku pne. pod vlašću Seleukidskog carstva . Latakijom su kasnije vladali Rimljani, a zatim Umajadi i Abasidi tokom VIII do X vijeka nove ere. Bizantijske vladajuće grupe često su napadale grad, povremeno ga osvajajući prije nego što su ga ponovo izgubile od arapskih sila, posebno od Fatimida . Nakon toga, Latakijom su sukcesivno vladali Turci Seldžuci, krstaši, Ajubidi, Mameluci i Osmanlije . Nakon Prvog svjetskog rata, Latakija je dodijeljena francuskom mandatu Sirije, u kojoj je služila kao glavni grad autonomne teritorije Alavita . Ova autonomna teritorija postala je alavitska država 1922. godine, proglašavajući svoju nezavisnost nekoliko puta do reintegracije u Siriju 1944.

Etimologija
Kao i mnogi gradovi Seleukida, Latakija je dobila ime po članu vladajuće dinastije. Prvo se zvala Laodikija na obali () od Seleuka I Nikatora u čast njegove majke, Laodice . Na latinskom mu je ime postalo Laodicea ad Mare . Originalno ime je opstalo u svom arapskom obliku kao al-Ladhiqiyyah (), od čega potiču francuski Lattaquié i engleski Latakia (ili Lattakia) . Osmanlijama je bio poznat kao Lazkiye.

Historija
Lokacija Latakije, rt Ras Ziyarah, ima dugu historiju naseljenosti. Ovdje se nalazio feničanski grad Ramita.  Stefan Vizantijski piše da je grad dobio ime Ramita, zatim Leukê Aktê ("bijela obala") i kasnije Laodikeja.

Rimska vladavina

Pompej Veliki je osvojio grad zajedno sa većim dijelom Sirije u I vijeku pne, a Julije Cezar je grad proglasio "slobodnim polisom". Rimski car Septimije Sever nagradio je grad titulom "Metropola" u II vijeku nove ere, oslobodio ga carskog oporezivanja, utvrdio grad, učinio ga na nekoliko godina glavnim gradom rimske Sirije i također izgradio čuveni Tetraportik u gradu. otprilike u isto vrijeme. Neki rimski trgovci su se preselili da žive u gradu pod Augustom, ali je grad uvijek bio pod kulturološkim "grčkim" uticajem. Nakon toga je izgrađen rimski put iz južne Anadolije prema Beritu i Damasku, što je uvelike poboljšalo trgovinu kroz luku Laodicea.

Heretik Apolinarije bio je biskup Lāŏdĭcḗa u IV vijeku. Grad je kovao novčiće od ranih vremena, ali je to izgubilo na važnosti nakon što su gradovi Aleksandrija i Antiohija procvjetali u kovanju novca i zasjenili druge gradove.

Grad je također bio poznat po svom vinu proizvedenom oko lučkih brda koje se izvozilo u cijelo carstvo.

Tokom raspada Rimskog carstva pripadao je Istočnom rimskom carstvu . Zemljotres je oštetio grad 494. godine, ali je grad kasnije rekonstruisao Justinijan I i postao je glavni grad istočnorimske provincije Teodorije od 528. godine nove ere do muslimanskog osvajanja oko 637. godine.

Rano islamsko doba
Cijela Sirija, uključujući rimsku provinciju Teodoriju i njen glavni grad, Laodikeju, pala je pod muslimansku vlast nakon što ju je napao vojskovođa Halifata, po imenu 'Ubadah ibn al-Samit tokom muslimanskog osvajanja Sirije u VII vijeku. Grad je preimenovan u al-Lādhiqīyah (اللَّاذِقِيَّة) i promijenio je vladavinu sa Halifata Rašidun, na Emevijski halifat i konačno na Abasidski halifat u rasponu od 9 vijekova, vezan uz veliki provincijal Sydneria Bilareace (Syjareama). Arapski geograf, Al-Muqaddasi (um. 991.), spominje al-Lādhiqīyah kao dio okruga Hims ( Homs ).

Vladavina krstaša, Ajubida i Mameluka

Mardaiti su kontrolirali regiju od Jebel Aqre do sjeverne Palestine, uključujući Latakiju 705. godine. Međutim, kasnije su se povukli iz grada nakon dogovora sa emevidskim halifom Al-Validom I. Nakon toga, Mardaiti su ga opljačkali 719. godine, ali ga je obnovio Omar II . Grad je izgubio značaj zbog svog položaja na granici između Bizantijskog carstva i Abasidskog halifata od 750. do 968. godine. Čuveni pjesnik Al-Mutanabbi predvodio je milenarsku pobunu u Latakiji 930.  Bizantijsko carstvo je ponovo zauzelo grad 970. od strane Jovana I Tzimiskesa, ali je izgubljen od Fatimida 980. godine. Banu Munqidh je uspio da kontroliše grad sve dok ih nisu naslijedili Seldžuci tokom vladavine Malik-Šaha I 1086. godine, uprkos kratkoj bizantijskoj kontroli 1074. godine. Kasnije je Guynemer od Boulognea izvršio prepad na grad 19. avgusta 1097, sa 28 brodova koji su došli sa Kipra tokom Prvog krstaškog rata . Godine 1098. Raymond od Saint-Gillesa je zauzeo grad, uz prisustvo bizantijske flote; stoga je grad postao sporan između krstaša i Bizantinaca koji su u međuvremenu kontrolisali Latakiju i Banijas .

Nakon neuspjelih pokušaja Bohemonda I od Antiohije da zauzme Latakiju od Bizantijskog carstva 1099. i kratke kontrole đenovske flote 1101, grad su 1103. zauzele snage pod komandom Tankreda od Hautevillea, veterana Prvog Krstaškog rata i vršilac dužnosti regenta Kneževine Antiohije . Nakon poraza antiohenskih snaga u bici kod Harana 1104. godine, grad su ponovo okupirali Bizantinci predvođeni admiralom Kantakuzenom, međutim oni će opet izgubiti grad. Uprkos ugovoru iz 1108. sa Bohemondom koji je obećao da će Latakiju vratiti Bizantijskom carstvu do 1110. godine, ono je bilo čvrsto pod kontrolom Kneževine Antiohije, kako su je zvali "La Liche". Godine 1126. gradovi Latakija i Jabala bili su miraz princeze Alise, kćeri jerusalimskog kralja Balduina II, koja je kasnije poklonila kuću u Latakiji Vitezovima Hospitalerima, koja je postala njihova glavna baza u regionu. U aprilu 1136. godine, grad je opljačkao Emir Sawar ibn Aytakin, guverner Alepa, zatim su ga pogodili zemljotres u Hami 1157. i zemljotres u Siriji 1170. godine .

Ova situacija je ostala ista sa gradom koji je služio kao primarna luka za Kneževinu sve do gubitka same Antiohije od strane Ajubida, pod Saladinovom vlašću 23. jula 1188. Do 1260. godine krstaši su ponovo zauzeli grad, sve dok ih 20. aprila 1287. nisu porazili Mameluci iz Kalawuna  .

Oko 1300. godine arapski geograf al-Dimashqi je zabilježio da Latakija nema tekuće vode i da je drveće malo, ali je gradska luka bila "divna luka... puna velikih brodova". Godine 1332, marokanski putnik Ibn Battuta posjetio je Latakiju na svojim putovanjima.

Tokom kasnog XIV i XV vijeka, Mlečani su imali konzula u Latakiji, zbog trgovine pamukom i svilom iz Perzije.  Grad koji je bio u lošem stanju obnovljen je nakon posjete Qaitbaya 1477. godine.

Alavitsku zajednicu prvi je osnovao u Latakiji misionar Abu Sa'id al-Tabarani (umro 1034.) početkom XI vijeka. Od tada se širila prema sjeveru i u priobalni planinski lanac.

Osmanska vlast

Latakija je potpala pod osmansku kontrolu nakon bitke kod Marj Dabiqa 1516. Imala je oko 1400-1700 stanovnika u XVI vijeku. Od kasnog XVII vijeka nadalje gradom je vladala porodica Ibn al-Matarji, čiji su članovi postali guverneri Damaskog Ejaleta .  Pod njihovim vodstvom i razvojem duhanske industrije u istom periodu, grad se brzo razvija u XVIII vijeku. Nekoliko crkava je obnovljeno ili restaurirano, a porodica guvernera Azm osnovala je nekoliko novih fondacija u gradu. Britanci, Francuzi i Španci su osnovali konzulate u gradu, tako da je Latakija sredinom vijeka služila kao suglavni grad cijele provincije (ejaleta) libanskom Tripoliju.

Godine 1824. Osmanlije su imenovale Muhameda Pašu ibn Almana, rodom iz tog područja za kojeg se sumnjalo da je Alavit i francuski simpatizer, guvernerom Latakije. Ubijen je kasnije te godine u gradskoj pobuni koju je inspirirao fundamentalistički šejh Muhammed al-Moghrabi.  Tokom egipatske okupacije Sirije (1831-1841) došlo je do velike pobune Alavita (1834-1835) kako u gradu, tako iu okolini.

Godine 1888, kada je osnovan Vilajet Bejrut, Latakija je postala njegov najsjeverniji grad.

U osmanskom periodu , regija Latakija postala je pretežno Alavitska. Turkmeni su također činili značajnu manjinu. Sam grad je, međutim, sadržavao značajan broj sunitskih i kršćanskih stanovnika. Zemljoposjednici na selu su uglavnom bili suniti i pravoslavni hrišćani, dok su seljaci bili uglavnom Alaviti. Poput Druza, koji su također imali poseban status prije kraja Prvog svjetskog rata, Alaviti su imali zategnute odnose s osmanskim gospodarima. Zapravo, nisu dobili ni status milleta, iako su uživali relativnu autonomiju.

Period francuskog mandata

Godine 1920. Latakija je potpala pod francuski mandat, pod kojim je osnovana Alavitska država. Država je dobila ime po lokalno dominantnim alavitima i postala je francuska mandatna teritorija nakon svjetskog rata I. Francuski mandat od Lige naroda počeo je 1920. Stvaranje Alavitske države, kao i drugih država Sirije pod francuskim mandatom, Francuzi su često tumačili kao strategiju " zavadi pa vladaj ", kojom su nastojali da potkopaju antikolonijalne nacionalističke pokrete. Francuzi su pravdali stvaranje Alavitske države navodeći "zaostalost" stanovnika planina, koji su se vjerski razlikovali od okolnog sunitskog stanovništva; tvrdili su da je podjela štitila narod Alavi od moćnije sunitske većine.

Ova podjela francuske administracije u Siriji nije zaustavila Alavite kao što je šeik Saleh al-Ali, koji je predvodio sirijsku pobunu 1919. godine, u nastavku protesta protiv francuske vladavine. Saleh al-Ali je koordinirao sa vođama drugih antifrancuskih pobuna u zemlji, uključujući pobunu Ibrahima Hananua u selu Alepa i pobunu Subhi Barakata u Antiohiji, ali je pobuna Saleha al-Alija ugušena 1921. Francuski vojni sud u Latakiji osudio je šejha Saleha na smrt u odsustvu i ponudio nagradu od 100.000 franaka za informacije o tome gdje se nalazi. Nakon što su Francuzi odustali od pokušaja da zarobe šejha Saleha, general Henri Gouraud je donio odluku o pomilovanju.

Država je postala dio Sirijske federacije 1922., ali je ponovo napustila federaciju 1924. godine. Godine 1930. alavitska država je preimenovana u Vladu Latakije, što je bio jedini ustupak Francuza arapskim nacionalistima do 1936. Dana 3. decembra 1936. odlučeno je da će alavitska država biti ponovo uključena u Siriju kao ustupak Francuza Nacionalističkom bloku, koji je bio vladajuća stranka poluautonomne sirijske vlade; odluka je stupila na snagu 1937.

U regionu je bilo dosta alavitskog separatističkog raspoloženja, ali njihovi politički stavovi nisu mogli biti usklađeni u jedinstven glas.  Postojao je i veliki frakcionizam među alavitskim plemenima, a alavitska država je uključena u Siriju uz malo organiziranog otpora.

Godine 1942. regije Latakija i Druzi vraćene su pod kontrolu Sirije, a do 1946. Francuzi su potpuno napustili Siriju i stvorena je nova nezavisna vlada .

Moderna era

Sve osim nekoliko klasičnih zgrada bile su uništene u modernom dobu, često u zemljotresima; ostali su rimski slavoluk i korintski stupovi poznati kao Bakhusova kolonada. Međutim, važni ostaci iz grada u rimskim i helenističkim periodima, uključujući kipove cijelog tijela, rimsku pogrebnu umjetnost i kapitele stupova koji su nekada pripadali antičkom gradu, sada se nalaze u njegovom nacionalnom muzeju.

Opsežan projekat luke predložen je 1948. godine, a građevinski radovi na luci Latakija započeli su 1950. godine, uz pomoć zajma od 6 miliona američkih dolara iz Saudijske Arabije . Do 1951. završena je prva faza njene izgradnje, a luka je obavljala sve veći obim sirijske prekomorske trgovine.

U avgustu 1957, 4.000 egipatskih vojnika iskrcalo se u Latakiju po naređenju Gamala Abdela Nasera nakon što su se turske trupe nagomilale duž granice sa Sirijom, optužujući je da pruža utočište turskim komunistima .

Veliki autoput povezivao je Latakiju sa Alepom i dolinom Eufrata počevši od 1968. godine, dopunjen završetkom željezničke linije do Homsa . Luka je postala još važnija nakon 1975. godine zbog problematične situacije u Libanu i gubitka Bejruta i Tripolija kao funkcionalnih luka.

Godine 1973, tokom Oktobarskog rata (Jom Kipurski rat), pomorska bitka kod Latakije između Izraela i Sirije vođena je nedaleko od grada. Bitka je bila prva koja se vodila raketama i ECM (elektronskim protivmjerama).

Godine 1987. grad je bio domaćin desete runde Mediteranskih igara, sa ceremonijom otvaranja koju je priredio Hafez al-Assad u Latakia Sports City -u, sportskom kompleksu dizajniranom posebno za domaćinstvo igara. Latakia Sports City Stadion je služio kao glavno mjesto održavanja utakmica.

Godine 1994. populacija grada dostigla je 303.000, a taj se broj značajno povećao na 383.786 do 2004. Iako je procjena stanovništva tokom 2010-ih postala teška zbog građanskog rata, procjenjuje se da je stanovništvo grada drastično poraslo zbog priliva izbjeglica iz gradova Alepa, Idliba i drugih gradova koji su bili pogođeni ratom.

Sirijski građanski rat
Tokom sirijskog građanskog rata, Latakija je bila mjesto protestnih aktivnosti od marta 2011. Sirijska vlada tvrdi da je 12 osoba ubijeno u sukobima krajem marta, što je dovelo do raspoređivanja vojske kako bi se ograničilo kretanje u i iz grada. Stotine Sirijaca je navodno uhapšeno, a do kraja jula aktivisti u Latakiji su navodili stranim medijima da strahuju od nasilnijeg obračuna. Protesti su nastavljeni uprkos pojačanom prisustvu i hapšenjima. Nekoliko civila je navodno ubijeno u sukobima sa službenicima sigurnosti tokom ovog ranog perioda opsade. Dana 13. avgusta 2011. godine, Sirijska vojska i Sirijska mornarica pokrenule su operaciju u kojoj je više od 20 tenkova i oklopnih vozila ušlo u uporište Alawi. Grad je također napadnut od strane sirijske vojske 14. avgusta 2011. godine. Aktivisti tvrde da je tokom napada poginulo 25 ljudi.

Latakija je dom najvećeg ruskog objekta za elektronsko prisluškivanje. Vazdušna baza Khmeimim je zračna baza u blizini Latakije koju je ruska vojska koristila 2015.

Grad je bio relativno miran i bezbjedan tokom građanskog rata, struja i voda su se vratili od 2017. godine, a rusko zrakoplovstvo neprestano patrolira gradom i okolnim mjestima.

Ruski predsjednik Vladimir Putin, u pratnji sirijskog kolege Bashara al-Assada, posjetio je  decembra 2017. zračnu bazu Khmeimim, glavnu rusku vojnu bazu u Siriji, koja se nalazi nedaleko od Latakije u blizini Jableha . Proglašena je pobjeda nad ISIL-om i najavljeno djelimično vojno povlačenje iz Sirije, ali uz nastavak ruskog prisustva, budući da će ruske snage i dalje upravljati zračnom bazom Khmeimim i ruskim pomorskim objektom u Tartusu.

Izraelski ratni avioni su 7. decembra 2021. izveli zračni napad na luku u Latakiji, oštetivši objekte luke i zapalivši nekoliko kontejnera. 28. decembra, luka je ponovo napadnuta nakon što su izraelske snage lansirale nekoliko preciznih projektila gađajući luku. U napadu su ubijena 2 vojnika sirijske vojske, uništeno nekoliko kontejnera i zapaljena luka nekoliko sati.

Geografija

Latakija se nalazi na 348 km sjeverozapadno od Damaska, 186 km jugozapadno od Alepa, 186 km sjeverozapadno od Homsa i 90 km sjeverno od Tartusa. Obližnji gradovi i sela uključuju Kasab na sjeveru, Al-Haffah, Slinfah i Qardaha na istoku u obalnom planinskom lancu, te Jableh i Baniyas na jugu.

Latakija je glavni grad provincije Latakija, u zapadnoj Siriji, graniči sa Turskom na sjeveru. Guvernorat ima prijavljeno područje od oko 2.300 kilometara kvadratnih . Latakija je administrativni centar okruga Latakija koji zauzima sjeverni dio pokrajine Latakija.

Nahr al-Kabir al-Shamali se ulijeva u Sredozemno more južno od Latakije.

Klima
Prema Köppenovoj klasifikaciji klime, Latakija ima mediteransku klimu sa toplim, vlažnim ljetima i hladnim, vlažnim zimama. Najvlažniji mjeseci u Latakiji su decembar i januar, gdje je prosječna količina padavina oko 160 mm. Najsušniji mjesec u gradu, juli, ima u prosjeku samo oko 1 mm kiše, iako je prilično vlažno. Prosječne visoke temperature u gradu kreću se od oko  u januaru do oko  u augustu. Latakija u prosjeku prima oko 760 mm padavina godišnje.

Demografija

Jedan od prvih popisa stanovništva bio je 1825. godine, koji je zabilježio da je bilo 6.000-8.000 muslimana, 1.000 grčkih pravoslavnih kršćana, 30 armenskih kršćana, 30 katolika maronita i 30 Jevreja . Početkom 20. vijeka Latakija je imala populaciju od otprilike 7.000 stanovnika; međutim, Journal of the Society of Arts je 1905. godine zabilježio populaciju od 25.000  Prema procjeni iz 1992. godine, Latakija je imala 284.000 stanovnika,  što se popelo na 303.000 na popisu iz 1994. godine.  Stanovništvo grada je nastavilo da raste, dostižući procenjenih 402.000 stanovnika 2002.

Latakija je istorijski bio sunitski grad, međutim proces alavatizacije pod Hafezom al Asaadom doveo je do toga da se mnogi alaviti presele iz ruralnog zaleđa u grad.  Godine 2010. Centar Latakije naseljavalo je 50% alavita, 40% sunita i 10% kršćana; međutim, ruralno zaleđe ima alavitsku većinu od otprilike 70%, pri čemu kršćani čine 14%, sunitski muslimani čine 12%, a ismailiti predstavljaju preostalih 2%.  Grad služi kao glavni grad alavitskog stanovništva i veliki je kulturni i religijski centar. Tokom 1980-ih i 1990-ih, veliki broj alavita iz tog područja emigrirao je u glavni grad zemlje Damask. Od kršćana, znatna antiohijska grčka populacija postoji u Latakiji, a njihova eparhija u gradu ima najveću kongregaciju Grčke pravoslavne crkve u Antiohiji . U gradu postoji i armenska zajednica od 3.500 ljudi. Cijelo stanovništvo govori arapski, uglavnom na sjeverno-levantskom dijalektu.

U okviru gradskog područja nalazi se "nezvanični" kamp Latakija, osnovan 1956. godine, u kojem živi 6.354 palestinskih izbjeglica, uglavnom iz Jafe i Galileje .

Ekonomija

Luka

Luka Latakija (arapski: ميناء اللاذقية) je glavna morska luka u Siriji. Osnovan je 12. februara 1950. godine i od tada povećava značaj grada. Uvezeni teret luke uključuje odjeću, građevinski materijal, vozila, namještaj, minerale, duhan, pamuk i zalihe hrane kao što su: luk, pšenica, ječam, hurme, žitarice i smokve, a 2008. godine luka je pretovarila oko 8 miliona tona tereta.

Marina Latakia ima 150 vezova za brodove do maksimalne dužine 25 metara i gaza 4 metra.  Sirijska mornarica ima jednu od četiri baze u Latakiji.

Poljoprivreda
Latakija ima ekstenzivno poljoprivredno zaleđe. Izvoz uključuje bitumen (asfalt), žitarice, pamuk, voće, jaja, biljno ulje, grnčariju i duhan . Čišćenje pamuka, prerada biljnog ulja, štavljenje i spužvarenje služe kao lokalne industrije za grad.

Turizam

Plaža Azurne obale u Latakiji je prvo obalno odmaralište u Siriji i nudi skijanje na vodi, jet ski i jedrenje na dasci. Grad ima osam hotela, od kojih dva imaju pet zvjezdica; Hotel Cote d'Azur de Cham i hotel Lé Meridien Lattiquie nalaze se na 6 km sjeverno od grada, na Azurnoj obali.

U poređenju sa drugim sirijskim gradovima, kupovanje i večernje šetnje pijacama smatraju se omiljenom razonodom u Latakiji. Brojne prodavnice dizajnerskih etiketa nižu se u ulici 8 Azar, a srce gradske šoping zone je niz blokova okruženih ulicama 8 Azar, Yarmouk i Saad Zaghloul u centru grada. Kina u Latakiji uključuju kino Ugarit, al-Kindi i manje pozorište u ulici al-Moutanabbi.

Kultura

Muzeji

Nacionalni muzej Latakije izgrađen je 1986. godine u blizini gradske obale. U njemu se ranije nalazila rezidencija guvernera alavitske države i to je izvorno bio osmanski kan iz XVI vijeka (naziv za "karavansaraj") poznat kao Khan al-Dukhan, što znači " Kan dima", jer je služio trgovini duhanom. Kan je istorijski služio ne samo kao gostionica, već je sadržavao i privatne rezidencije. Eksponati uključuju ispisane ploče iz Ugarita, drevni nakit, novčiće, figurice, keramiku, grnčariju, te lančana odijela i mačeve iz ranog arapskog i križarskog doba.

Međutim, od izbijanja građanskog rata u Siriji 2011. godine, muzej je bio privremeno zatvoren, kako bi se muzejski eksponati zaštitili od trgovine i pljačke, koja je postala uobičajena tih godina, što se dešavalo najviše muzejima Palmire, Deir ez-Zor i Raqqa. Međutim, vrtovi muzeja su i dalje otvoreni za javnost i sadrže mnoge kapitele stupova, ukrase, grobnice i statue koje javnost još uvijek može vidjeti.

Sport

Latakija je rodni grad tri fudbalska kluba: Teshrin Sports Club je osnovan 1947. Hutteen Sports Club je osnovan 1945. i Tadamon SC je osnovan 1980. godine. Svi timovi su smješteni na stadionu Al-Assad, koji ima kapacitet od 28.000 ljudi. Neposredno sjeverno od grada nalazi se kompleks Latakia Sports City, koji je izgrađen 1987. za domaćinstvo Mediteranskih igara 1987. godine.

Latakijski duhan
Latakijski duhan je posebno pripremljen duhan izvorno proizveden u Siriji i nazvan po lučkom gradu Latakiji. Sada se duhan uglavnom proizvodi na Kipru. Suši se na vatri od kamenog bora ili hrasta, što mu daje intenzivan dimno-biber okus i miris. Rijetko se puši direktno, koristi se kao "začin" ili "mikser" (osnovni duhan pomiješan sa drugim duhanima za stvaranje mješavine), posebno u engleskim, balkanskim i nekim američkim klasičnim mješavinama.

Obrazovanje

Univerzitet u Latakiji osnovan je u maju 1971. godine, a kasnije je preimenovan u Tishreen univerzitet ("Oktobarski univerzitet") 1976. u znak sjećanja na Oktobarski rat 1973. godine. Univerzitet je prvo imao samo 3 fakulteta, književnost, nauku i poljoprivredu i imao upisana samo 983 studenta prilikom osnivanja, ali je taj broj uveliko rastao tokom godina i dostigao više od 70.000 studenata, čime je Univerzitet Tishreen postao treći po veličini u Siriji, sa brojem fakulteta koji se popeo na 17, uključujući medicinu, farmaciju, stomatologiju, nauku, sestrinstvo, obrazovanje, poljoprivredu, pravo, historiju, elektrotehniku i umjetnost. U gradu se nalazi i ogranak Arapske akademije za nauku i tehnologiju i pomorski transport .

Jedna od najstarijih škola u Latakiji, prethodna vojna kasarna izgrađena za vrijeme mandata za Siriju i Liban, nazvana je po Julesu Jammalu, arapskom kršćanskom vojnom oficiru koji se raznio u samoubilačkom napadu na francuski brod.

26. novembra 2016. godine osnovan je privatni univerzitet Al-Manara pod pokroviteljstvom Imada Khamisa, premijera Sirije . Njegovi fakulteti od 2017. uključuju farmaciju i zdravstvo, inženjerstvo i biznis.

Lokalna infrastruktura

Znamenitosti
Savremeni grad još uvijek pokazuje slabe tragove nekadašnjeg značaja, bez obzira na česte potrese kojima je bio pogođen. Marina je izgrađena na temeljima antičkih stupova, a u gradu se nalaze stara kapija i druge starine, kao i sarkofazi i grobne pećine u susjedstvu. Ova kapija je izuzetan slavoluk na jugoistočnom uglu grada, skoro cio: izgrađen je sa četiri ulaza, poput Foruma Jani u Rimu . Pretpostavlja se da je ovaj luk sagrađen u čast Lucija Vera, ili Septimija Severa. Fragmenti grčkih i latinskih natpisa raštrkani su po svim ruševinama, ali potpuno oštećeni.

Značajne zanimljivosti u obližnjem području uključuju masivni Saladinov dvorac i ruševine Ugarita, gdje su pronađeni neki od najranijih alfabetskih zapisa. Tu je i nekoliko popularnih plaža. U Latakiji postoje brojne džamije, uključujući Veliku džamiju iz XIII vijeka i džamiju Jadid iz XVIII vijeka koju je sagradio Sulejman-paša Azem.

Zdravstvo
Sirijska vlada vodi tri velike javne bolnice u Latakiji, bolnicu Al-Assad, Nacionalnu bolnicu i Univerzitetsku bolnicu Tishreen, a ostalo su privatne bolnice. jedna od poznatih bolnica je bolnica Bahrou.

Prevoz

Putevi povezuju Latakiju sa Alepom, Bejrutom, Homsom i Tripolijem . Glavna komercijalna obalna cesta grada je ulica Jamala Abdel Nasera, koja je dobila ime po bivšem egipatskom predsjedniku Gamalu Abdel Naseru. Okružena hotelima, restoranima i gradskim muzejom, ulica počinje u centralnoj Latakiji duž obale Sredozemnog mora i završava na Trgu Hitteen. Od trga se grana prema jugozapadu u ulicu al-Maghreb al-Arabi, južno na ulicu 8 Azar, koja se nastavlja na jug formirajući Bagdadsku aveniju—glavni put sjever-jug  —granjajući se u ulicu Beirut i Nadima Hasana Ulica duž južne obale. Od južnog dijela ulice Jamal Abdel Nasser odvaja se od ulice al-Yarmouk i ulice al-Quds, koja se završava na trgu al-Yaman u zapadnoj Latakiji, nastavlja na zapad u ulicu Abdel Qader al-Husseini. Sjeverno od Al-Yaman Square Souria Avenue i južno od trga je ulica al-Ourouba. Avenija Souria završava na trgu al-Jumhouriah, a zatim se nastavlja na sjever kao ulica al-Jumhouriah.

Veći dio grada je dostupan putem prevoza taksijem i drugim oblicima javnog prevoza. Autobusi prevoze ljude do raznih sirijskih, libanskih i turskih gradova, uključujući Alep, Damask, Deir ez-Zor, Palmiru, Tripoli, Bejrut, Safitu, Homs, Hamu, Antakyu i Tartous . "Luksuzna" autobuska stanica Garagat Pullman nalazi se u ulici Abdel Qader al-Husseini, a na stanici je smješteno najmanje desetak privatnih kompanija. U istoj ulici je starija autobuska stanica Hob-Hob koja radi po principu "polazak kada je pun" autobusa za Damask i Alep. Lokalni mikrobusevi voze između trga Al-Yaman i centra grada, kao i između stanice u ulici al-Jalaa i centra grada. Tu je i stanica mikrobusa sa autobusima koji polaze za Qalaat Salah ed-Din, Qardaha, Kassab i Jableh.

Željeznička stanica u Latakiji nalazi se na trgu Al-Yaman. Chemins de Fer Syriens je upravljao uslugama, uključujući dvije dnevne vožnje do Alepa i jednu sedmičnu vožnju do Damaska preko Tartousa. U 2005. godini, otprilike 512.167 putnika putovalo je sa željezničke stanice u Latakiji.

Međunarodni aerodrom Bassel Al-Asad udaljen je 25 km južno od Latakije i služi kao nacionalni i regionalni aerodrom sa redovnim letovima za Sharjah, Jeddah, Rijad i Kairo . Luka Latakija je također povezana sa šest organiziranih linija između Aleksandrije, Izmira i Bejruta. Osim toga, postoje neredovne trajektne linije za Kipar. Godine 2005. luku je koristilo približno 27.939 putnika.

Značajne ličnosti

 Temison iz Laodikije, osnivač metodičke škole medicine
 Filonid iz Laodikeje, epikurejski filozof i matematičar
 Teoda iz Laodikeje, pironistički filozof i ljekar empirijske škole
 Antioha iz Laodikije
 Apolinar Laodikijski, biskup Laodikije
 Nicolas de Laodicee  Filozof u četvrtom vijeku
 Leptini iz Loadicea
 Aurelije Septimije Eirenej
 Jacques Saadé, milijarder sa neto vrijednošću od 7 milijardi dolara
 Rodolphe Saadé, milijarder s neto vrijednošću od 10,9 milijardi dolara
 Omar Sharif holivudski glumac
 Hanna Mina, romanopisac
 Ziad Abdulah, filmski kritičar i pisac
 Raoul Gregory Vitale, sirijski muzikolog
 Ali Abdulah Ajub, zamjenik premijera Sirije

Gradovi pobratimi

  Afyonkarahisar, Turkey
  Yalta, Ukraine

Reference

Bibliografija

Gradovi u Siriji
Koordinate na Wikipodacima
Pages with unreviewed translations

Latakija


An Parahyagnis auratoides in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Stefan von Breuning hadton 1939. An Parahyagnis auratoides in nahilalakip ha genus nga Parahyagnis, ngan familia nga Cerambycidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Parahyagnis

Parahyagnis auratoides


An Rumatha bihindi in uska species han Lepidoptera nga ginhulagway ni Dyar hadton 1922. An Rumatha bihindi in nahilalakip ha genus nga Rumatha, ngan familia nga Pyralidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rumatha

Rumatha bihindi


Believe in Me è il primo album da solista di Duff McKagan, bassista dei Guns N' Roses, pubblicato nel 1993. McKagan pubblicò questo album in occasione della sua uscita dall'alcolismo.
Il brano "Believe in Me" venne pubblicato come singolo; questo conteneva altri due brani non contenuti nell'album: "Bambi" (cover di Prince) e "Cracked Actor" (cover di David Bowie).

Tracce

Formazione
 Duff McKagan - voce, chitarra ritmica, basso, sintetizzatori, piano, batteria, cori
 Joie Mastrokalos - chitarra solista, cori in "Swamp Song" e "Fuck You"
 Richard Duguay - basso
 Aaron Brooks - batteria
 Ted Andreadis - organo, clavinet

Altri musicisti
 Slash - chitarra solista in "Believe in Me" e "Just Not There"
 Jeff Beck - chitarra solista in "(Fucked up) Beyond Belief" e "Swamp Song"
 Dizzy Reed - piano, Farfisa organo, cori in "Could It Be You"
 Lenny Kravitz - voce in "The Majority"
 Gilby Clarke - chitarra, cori in "10 Years"
 Sebastian Bach - voce in "Trouble"
 Dave "The Snake" Sabo - chitarra in "Trouble" e "Lonely Tonite"
 Matt Sorum - batteria in "(Fucked up) Beyond Belief"
 West Arkeen - chitarra in "Man in the Meadow", "Swamp Song" e "Fuck You"
 Rob Affuso - batteria in "Fuck You"
 Bobbie Brown-Lane - cori in "Believe In Me"

Collegamenti esterni

Believe in Me (Duff McKagan)


Kaliwatan sa insekto ang Frankliniella oaxacensis. Una ning gihulagway ni Retana-salazar, Ruiz de la Cruz, Rodríguez-arrieta, Vásquez-lópez, Johansen-naime ug Bernal-prado ni adtong 20. Ang Frankliniella oaxacensis sakop sa kahenera nga Frankliniella, ug kabanay nga Thripidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Mehiko

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Mehiko
Frankliniella

Frankliniella oaxacensis


Kaliwatan sa isda ang Leptostomias bilobatus. Una ning gihulagway ni Koefoed ni adtong 1956. Ang Leptostomias bilobatus sakop sa kahenera nga Leptostomias, ug kabanay nga Stomiidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Isdangtunay
Isdangtunay sa Kadagatang Atlantiko
Isdangtunay sa Gulpo sa Mehiko
Leptostomias

Leptostomias bilobatus


L'Extended File System (ext) fu il primo file system creato specificamente per Linux. Fu progettato da Rémy Card per superare certi limiti del file system Minix. Fu sostituito da ext2 e da xiafs, tra i cui ci fu una competizione, vinta da ext2 a causa della sua vitalità.

Voci correlate
 File system

File system

Extended file system


Kaliwatan sa alibangbang ang Platyptilia fletcheri. Una ning gihulagway ni Petr Ya. Ustjuzhanin ug Vasily N. Kovtunovich ni adtong 2016. Ang Platyptilia fletcheri sakop sa kahenera nga Platyptilia, ug kabanay nga Pterophoridae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Uganda
 Rwanda

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Uganda
Insekto sa Rwanda
Platyptilia

Platyptilia fletcheri


An Campylopterus duidae in uska species han Aves nga ginhulagway ni Chapman hadton 1929. An Campylopterus duidae in nahilalakip ha genus nga Campylopterus, ngan familia nga Trochilidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. d. duidae
 C. d. guaiquinimae

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Campylopterus

Campylopterus duidae


Hiệp Sơn là một phường thuộc thị xã Kinh Môn, tỉnh Hải Dương, Việt Nam.

Địa lý
Phường Hiệp Sơn có vị trí địa lý:
Phía Đông giáp phường An Lưu và phường Phú Thứ
Phía Tây giáp phường An Lưu và phường Phạm Thái
Phía Nam giáp phường An Phụ và phường Hiệp An
Phía Bắc giáp phường Duy Tân.

Phường có diện tích 7,16 km², dân số năm 2018 là 9.703 người, mật độ dân số đạt 1.355 người/km²

Xã có 4 thôn là: Hiệp Thạch, Hiệp Thượng, Hiệp Hạ, An Cường.

Lịch sử
Trước đây xã Hiệp Sơn có diện tích 7,19 km², dân số năm 1999 là 6.293 người, mật độ dân số đạt 875 người/km².

Ngày 11 tháng 9 năm 2019, Ủy ban Thường vụ Quốc hội ban hành Nghị quyết số 768/NQ-UBTVQH14 (nghị quyết có hiệu lực từ ngày 1 tháng 11 năm 2019). Theo đó, chuyển huyện Kinh Môn thành thị xã Kinh Môn và thành lập phường Hiệp Sơn trên cơ sở toàn bộ 7,16 km² diện tích tự nhiên và 9.703 người của xã Hiệp Sơn.

Chú thích

Tham khảo

Hiệp Sơn


Tunápolis là một đô thị thuộc bang Santa Catarina, Brasil. Đô thị này có diện tích 132,909 km², dân số năm 2007 là 4650 người, mật độ 32 người/km².

Tham khảo

Liên kết ngoài
 Cơ sở dữ liệu các đô thị của Brasil
Inwonertallen 2009

Đô thị bang Santa Catarina

Tunápolis


Jytte Thompson (født 6. februar 1925 i Gentofte, død ?6. december 2001. Urne på Bispebjerg Kirkegård) var en dansk billedhugger. Forældrene var grosserer, senere direktør Oluf Marius Larsen og Olga Andrea Hansine Andersson. Jytte Thompson giftede sig 9. september 1913 med instruktør, senere billedhugger Kuno Norvark.

Biografi
Jytte Thompson arbejdede med naturalistiske skulpturer, relieffer og udsmykninger. Hun modellerede på klassisk billedhuggervis menneskeskikkelser op i ler, enkeltstående eller sammen i grupper. Herefter benyttede hun sig af formstøbning, hvorved skulpturerne blev støbt i gips eller bronze. Efter privatundervisning hos flere billedhuggere tog hun en længerevarende og grundig uddannelse på Kunstakademiet. Undervisningen i de seks år på billedhuggerskolen i Frederiksholms Kanal 28 hos professor Gottfred Eickhoff betød meget for hende. I et brev af den 11. april 1982 til ham skrev hun: "Samtidig vil jeg benytte lejligheden til at sige dig tak for min akademitid, hvor du altid søgte at opmuntre og ikke slå ned."

Jytte Thompson videreførte på egen vis naturalismen i skulpturen. Menneskene, som var udgangspunktet for hendes kunst, var både gamle og unge, og "nøgternt og usentimentalt udformet uden forskønnende idealisering", som kunsthistorikeren Dorthe Falcon Møller karakteriserer hendes arbejde.

Jytte Thompson anvendte i de store skulpturer af eksempelvis to kvindeskikkelser formkarakterer og komposition til at understrege en rammende psykologisk karakteristik. Hun var i sin tid en meget benyttet kunstner til udsmykningsopgaver, både fritstående skulpturer, relieffer og mosaikker.

Uddannelse

 1946-1948 Skolen for fri og merkantil Kunst
 1949-1957 Undervisning hos Harald Isenstein, Poul Holm Olsen og Erling Frederiksen
 1958-1964 Kunstakademiet, billedhuggerskolen Frederiksholms Kanal, hos Gottfred Eickhoff
 1964-1967 Kunstakademiet, billedhuggerskolen hos Mogens Bøggild

Rejser og udlandsophold

 1961 Spanien
 1962 Grækenland
 1962,1964 og 1983 Rom
 1982 Firenze
 1982 Ravenna

Stillinger og hverv

 1967, 1973, 1978-1979 Medlem af censurkomitéen på Charlottenborg
 1982 Medlem af censurkomitéen på Kunstnernes Påskeudstilling
 1968-1973 og 1981-1993 Medlem af Akademiet
 1984 Lærer ved Det Jyske Kunstakademi, Aarhus

Stipendier og udmærkelser

 1962, 1966 Prins Jørgens Legat
 1963, 1964 Sthyrs Legat
 1964 Hanne Benzons Legat
 1964, 1967 Akademiet
 1965 Carlsons Præmie
 1965 Zacharias Jacobsen
 1966-1967, 1970, 1981,1990 Statens Kunstfond
 1969 August Schiøtt
 1980 Carl Nielsen og Anne Marie Carl-Nielsens Legat
 1984 Viggo Jarls Legat
 1984 Astrid Noacks Legat
 1984 Gerhard Hennings Legat
 1985 C.L. Davids Legat
 1985 Gottfred og Gerda Eickhoffs Legat
 1987 Anne Marie Telmányis Legat
 1989 Henry Heerups Legat

Udstillinger

 1962-1965, 1968-1969 Charlottenborgs Forårsudstilling

 1962 Kunstnernes Efterårsudstilling

 1965 Grønningen

 1965, 1975 Å-udstillingen

 1968 Gavnø

 1969 Charlottenborgs Efterårsudstilling

 1973, 1975-1976 Corner
 1976 PRO
 1976, 1986 Kvindelige Kunstneres Samfund
 1977 1+1+10 i Nikolaj Udstillingsbygning
 1978, 1982-1983, 1987, 1989, 1992, 1994 Den Nordiske
 1978 Skulptur 1978 i Kongens Have, København
 1978 Grænselandsudstillingen
 1980 Kunstnere ved Søborg Mose, Thorasminde, Bagsværd
 1992 12 Billedkunstnere, Pakhuset, Nykøbing Sj.
 1997 Skulptur og natur, Dyssegårdsparken, Gentofte

Separatudstillinger

 1971 Galerie Birkdam, København
 1971 Farumgård
 1974 Henning Larsens Kunsthandel, København
 1975 Thorasminde, Bagsværd
 1977 Galerie Admiralgade
 1978 Bikuben, Silkegade, København (sammen med Kuno Norvark)
 1979 Kulturhuset, Helsinge (sammen med Gudrun Poulsen)
 1979 Galleri Sct. Agnes, Roskilde (sammen med Gudrun Poulsen og Olga Tesch)

Værker i offentlig eje

 1963 Ung pige, Statens Museum for Kunst
 1965 Stående mand, Ranum Statsseminarium
 1968 David salves, gipsrelief, Gladsaxe Bibliotek
 1973 Dådyrfontæne, bronze, plejehjemmet Rosenvang, Vordingborg
 1975-1976 Samhørighed, bronze, Odense Universitet
 1976 Relief med kvindefigurer, bronze, Håndværker- og Borgerforening, Præstø
 1977-1978 Cordoba, mosaik, Søndre Skole, Grenå
 1979 Christus efter Emmaus, mosaik, Nørgårds Højskole, Bjerringbro
 1981 Dyregruppe, bronze, Brøndbyerne
 1989 Relief med fugle, bronze, på gravsten for maleren Anna Klindt Sørensen, Gl. Rye Kirkegård
 1993 Den lille pige med svovlstikkerne, bronze, Gråsten

Referencer

 Ellen Tange "Kvindernes fremtidige kunsthistorie", afsnit "1976 - 60 års jubilæumsudstilling i Nikolaj Kirke" i 100 års øjeblikke - Kvindelige Kunstneres Samfund, s. 318, fotografi af skulptur Sammenhold, udstillet i Nikolaj 1976. Udgivet af forlaget Saxo i 2014.

Kunstnere fra Danmark
Kvindelige kunstnere fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)

Jytte Thompson


An Mesosa setulosa in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Stefan von Breuning hadton 1938. An Mesosa setulosa in nahilalakip ha genus nga Mesosa, ngan familia nga Cerambycidae.

Mabibilngan ini ha Nepal. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mesosa

Mesosa setulosa


Gasen I Botten (på dansk: Gassen I Bunden) er en sang af Eddie Meduza. Sangen kan findes på singlen og albummet med samme navn fra 1981.

I Aftonbladet blev "Gasen I Botten" kåret til Eddie Meduzas bedste sang. I en uofficiel afstemning fra sommeren 2002 om Eddie Meduzas 100 bedste sange endte "Gasen I Botten" på andenpladsen.

Eddie Meduza plejede at starte sine koncerter med denne sang.

Musik
Hvert vers og refrain er 16-beat og er i den originale version af albummet "Gasen I Botten" indspillet i E-dur. Sangen kører med et 4/4 beat (Fire-takts).

Akkordændringerne i versene er som følger (Hvert bogstav repræsenterer et takt): E A E E E E E E E E B E A E B E E.

Og i refrain: E E A A E E B B E E A A E B E B.

Tekst
Sangen handler om, at Eddie Meduza køber en Chevrolet på "Nisse I Svängen", derefter tager han en tur med sine venner. "Nisse I Svängen" er en bilværksted beliggende i Åstorp i Skåne.

"Sta'n" refererer til Helsingborg, hvis du bor i Åstorp eller Nyvång og skal til byen, du kører til Helsingborg. Motorvejen, de kører på, er E4, der adskiller Åstorp og Nyvång og går til Helsingborg og Helsingør.

Personel

 Eddie Meduza - Sang, guitar, sangskriver, komponist.
 Rune Backman - Bas.
 Jan-Åke Fröidh - Guitar.
 Börje Lundin - Trommer.

Cover
Micke Dubois lavede en cover på "Gasen I Botten" på sin sidste album För Fet För Ett Omslag (for fed for et forsidebillede) som en hyldest til Eddie Meduza.

Referencer

Eksterne henvisninger
Eddies Himmel på Luftkaffe.se, hentet d. 29. februar 2020
Swemusic på Swemusic.se, hentet d. 29. februar 2020

Sange fra 1981
Eddie Meduza-sange
Sange fra Sverige
Singler fra 1981

Gasen I Botten (sang)


An Hylophilus olivaceus in uska species han Aves nga ginhulagway ni Johann Jakob von Tschudi hadton 1844. An Hylophilus olivaceus in nahilalakip ha genus nga Hylophilus, ngan familia nga Vireonidae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hylophilus

Hylophilus olivaceus


Biografia

Orsini nacque da una nobile famiglia originaria di Sondrio. Nel 1906 si laureò a Roma in Lettere ed studiò successivamente Filosofia a Bologna. Scrisse un'importante opera su I Filosofi Cinici, pubblicato a Torino da Loescher-Chiantore; inoltre curò l'edizione di dialoghi pseudoplatonici quale il Minosse e l'Ippia Minore. Orsini insegnò lingue classiche e si dedicò parallelamente alla storia delle zone lariana e valtellinese, pubblicando anche varie opere tra cui la principale fu la Storia di Morbegno (Giuffrè, 1959); scrisse diverse monografie sulle più antiche e illustri famiglie della aristocrazia locale, fra cui i Vicedomini, i Malacrida, i Parravicini ed i Castelli di Sannazzaro, attingendo agli archivi gentilizi  pervenuti per matrimonio alla famiglia Orsini e attualmente depositati presso la Biblioteca Civica "Pio Rajna" di Sondrio (Fondo Giustino Renato Orsini).

Giustino Renato Orsini


Merle E. Barwis (nascida Stedwell; 23 de dezembro de 1900 – 22 de novembro de 2014) foi uma supercentenária americana-canadense que no momento da morte aos 113 anos e 334 dias, era a residente viva mais velha do Canadá. Ela se tornou a pessoa viva mais velha do Canadá em 18 de abril de 2012 após morte de Cora Hansen.  Barwis foi a última pessoa canadense a
ter nascido durante o reinado da Rainha Vitória.

Biografia
Merle Barwis nasceu em 23 de dezembro de 1900, em Des Moines, Iowa. Alguns anos depois, sua família mudou-se para Saskatchewan, Canadá. Ela se casou com Dewey Barwis em 1923 e teve três filhos. Seu marido trabalhou no Canadian Pacific Railway. Em 1952, seu marido se aposentando, sua família mudou-se para Victoria, Colúmbia Britânica. Seu marido morreu em 1966. Ela tinha dois filhos, 10 netos e 17 bisnetos.

No momento de sua morte, ela era a quarta pessoa mais velha do Canadá de sempre e a pessoa mais velha que morava na Colúmbia Britânica.

Naturais de Des Moines
Supercentenários do Canadá
Supercentenários dos Estados Unidos
Canadenses de ascendência norte-americana

Merle Barwis


Le Tavole pecuniarie sono state delle banche siciliane dell'età moderna.

Storia
Nel XV secolo sorsero i primi "banchi pubblici" siciliani. Successivamente, nel 1552, venne invece fondato a Palermo un Banco pubblico comunale che, sotto la denominazione di Tavola Pecuniaria, svolse attività di tesoreria governativa e comunale.

Gradualmente sorsero in diverse città dell'isola le Tavole Pecuniarie. Fra le prime vi è quella della città di Messina, che fu fondata il 31 dicembre 1586 dal Senato con l'autorizzazione del Re Filippo II d'Asburgo, figlio di Carlo V e noto come Filippo I di Sicilia e Filippo II di Spagna, detto il Re prudente, di cui fu nominato governatore Paolo Natoli, che creò le riforme e il primo vero modello di sviluppo per la creazione della moderna finanza pubblica.

Note

Voci correlate
 Banco di San Giorgio
 Banco di Rialto
 Banco di Sant'Ambrogio
 Banco di Napoli
 Banco di Santo Spirito
 Monte dei Paschi di Siena
 Compagnia di San Paolo

Altri progetti

Collegamenti esterni

Banche storiche italiane
Storia della Sicilia

Tavola Pecuniaria


Yến mào (danh pháp hai phần: Hemiprocne coronata) là loài một loài chim thuộc họ Yến mào. Loài này được tìm thấy ở Ấn Độ, Đông Nam Á và Australasia. Loài này đôi khi được cho là cùng loài với yến mào phao câu xám (Hemiprocne longipennis) ở phía tây, nhưng chúng không giao phối với nhau khi khu vực sinh sống của chúng trùng nhau.

Yến mào có thể sinh sống trong các môi trường sống như rừng ẩm thấp tới các đồng rừng lá sớm rụng. Yến mào ăn sâu bọ, mặc dù chi tiết chính xác về kiểu loại con mồi mà chúng ưa thích vẫn chưa được nghiên cứu đầy đủ.

Trách nhiệm xây dựng tổ được chia sẻ giữa chim trống và chim mái. Chúng đẻ 1 trứng trong tổ treo trên các cành cây thưa. Màu vỏ trứng từ trắng tới xám. Có rất ít thông tin về thời gian ấp trứng, nhưng người ta cho rằng nó kéo dài hơn so với các loài yến lớn hơn. Chim non mới sinh được che phủ bằng một lớp lông tơ xám màu và được chim bố mẹ mớm mồi.

Chú thích

Tham khảo

C
Chim Ấn Độ
Chim Bangladesh
Chim Bhutan
Động vật được mô tả năm 1833
Chim Nepal

Yến mào


Kaliwatan sa alibangbang ang Lactura anthina. Una ning gihulagway ni John Hartley Durrant ni adtong 1916. Ang Lactura anthina sakop sa kahenera nga Lactura, ug kabanay nga Lacturidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Lactura

Lactura anthina


Ang Kūh-e Saqaw ngalan niining mga mosunod:

Apganistan

 Kōh-e Saqow, kabukiran, Wilāyat-e Zābul,
 Kōh-e Saqāb, bukid, Daykundi Province,

Pagklaro paghimo ni bot 2015-12
Pagklaro paghimo ni bot Apganistan

Kūh-e Saqaw


Kaliwatan sa alibangbang ang Charis ocellata. Una ning gihulagway ni William Chapman Hewitson ni adtong 1967. Ang Charis ocellata sakop sa kahenera nga Charis, ug kabanay nga Riodinidae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Charis

Charis ocellata


Just Tammy is the twentieth studio album by American country music singer-songwriter Tammy Wynette. It was released on June 11, 1979, by Epic Records.

Commercial performance
The album peaked at No. 25 on the Billboard Country Albums chart. The album's first single, "They Call It Making Love", peaked at No. 6 on the Billboard Country Singles chart, and the album's second single, "No One Else in the World", peaked at No. 7.

Track listing

Personnel
Adapted from the album liner notes.
Lou Bradley - engineer
Bill McElhiney - string arrangement
The Nashville Edition - backing vocals
Norman Seeff - photography
Billy Sherrill - producer
Sherri West - hair and make-up
Baron Wolman - photography
Tammy Wynette - lead vocals

Chart positions

Album

Singles

References

1979 albums
Tammy Wynette albums
Epic Records albums
Albums produced by Billy Sherrill

Just Tammy


Myiodactylus osmyloides là một loài côn trùng trong họ Nymphidae thuộc bộ Neuroptera. Loài này được Brauer miêu tả năm 1866.

Chú thích

Tham khảo

Myiodactylus

Myiodactylus osmyloides


Bolat Kabdylkhamitovich Nurgaliyev (, , ) (25 de julho de 1951), é um diplomata cazaque e o atual Secretário-geral da Organização de Cooperação de Xangai.

Nurgaliyev estudou línguas estrangeiras no Instituto Pedagógico Estatal em Astana. Entrou para o Ministério dos Negócios Estrangeiros soviético, e serviu de 1980 a 1992 como diplomata no sul da Ásia. Depois foi diretor do Departamento de Segurança Internacional e Controlo de Armamentos do Ministério dos Negócios Estrangeiros do Cazaquistão durante quatro anos, até ter sido nomeado embaixador nos Estados Unidos em 1996. Em 2001 tornou-se embaixador na Coreia do Sul, e em 2003 embaixador no Japão. Foi nomeado Secretário-geral da Organização de Cooperação de Xangai em 1 de janeiro de 2007.

Pouco depois de assumir o cargo, Nurgaliyev declarou que a tarefa mais importante para a OCX era o combate ao terrorismo, separatismo e extremismo.

Embaixadores do Cazaquistão na Coreia do Sul
Embaixadores do Cazaquistão nos Estados Unidos
Embaixadores do Cazaquistão no Japão

Bolat Nurgaliyev


A Torre Tyholt (em norueguês: Tyholttårnet) é uma torre de 124 metros de altura, constituída por uma estrutura de betão com 85 m e uma feita de aço com 45 m. Serve como torre de emissão de rádio, junto a uma plataforma de observação em Trondheim, Noruega. Tyholttårnet foi construída em 1984. A torre conta com um restaurante giratório, a 74 metros de altura, o que representa aproximadamente uma volta completa por hora.

Ver também
Torre
Edifício

Construções da Noruega

Tyholttårnet


Bereg () er en sovjetisk-tysk spillefilm fra 1983 af Aleksandr Alov og Vladimir Naumov.

Medvirkende
 Boris Sjjerbakov som Vadim Nikitin
 Natalja Belokhvostikova som Emma Herbert
 Bernhard Wicki som Weber
 Vladimir Gostjukhin som Mesenin
 Valerij Storozjik som Knjazjko

Referencer

Eksterne henvisninger

Sovjetiske film fra 1983
Dramafilm fra Sovjetunionen

Bereg


The 1919 Cork Intermediate Hurling Championship was the 11th staging of the Cork Intermediate Hurling Championship since its establishment by the Cork County Board.

Fairhill won the championship following a walkover by Dromina in the final.

Results

Final

References

Cork Intermediate Hurling Championship
Cork Intermediate Hurling Championship


Cambin Danzan (), rođen 29. januara 1945. je nekadašnji mongolski biatlonac.

Karijera
Danzan je bio jedan od trinaest sportista, koji su prvi put nastupili na Zimskim olimpijskim igrama za Mongoliju na ZOI 1964. u austrijskom Innsbrucku.

Olimpijske igre

Danzan je jednom nastupio na Olimpijskim igrama i to na ZOI 1964. u biatlonu.

U biatlonu na ZOI 1964, nastupio je u pojedinačnoj utrci na 20 km zajedno sa Bajandžavinom Damdindžavom, Bizjaginom Dašgajom i Tudevinom Lhamsirenom, te zauzeo 49-o mjesto, od ukupno 51 takmičara s 15 promašaja i zaostatkom od 46:18.8 min iza pobjednika sovjetskog biatlonca Vladimira Melanina, te je bio je bio najslabiji takmičar u utrci.

Napomene

Reference

Vanjski linkovi

Rođeni 1945.
Mongolski biatlonci
Biatlonci na Zimskim olimpijskim igrama 1964.
Mongolski olimpijci

Cambin Danzan


Bazno tijelo – češće kao tuđice bazalno tijelo,  bazalna  granula, kinetosom   ili stari citološki naziv  blefaroplast – je proteinska struktura koja je nađena u bazi  eukariotskih undulipodija (cilija ili  bičeva).  Sastavljeno je od centriole  I nekoliko dodatnih proteinskih struktura, a, u suštini,  je modificirana centriola. Ovo  tijelo služi kao jezgro  mjesta  za rast mikrotubulske aksoneme.  Centriole, od kojih su izvedena bazna tijela, djeluju kao  lokacija za kačenje protein,  koji zauzvrat  usidre mikrotubule, a poznati su kao centar organizacije mikrotubule (MTOC). Ove mikrotubule daju  strukturu i olakšavaju  kretanje vezikula i organela  kod  mnogih eukariota.

Struktura

Cilije i bazna  tijela  se formiraju tokom mirovanja ili u  fazi G1 ćelijskog ciklusaciklusa. Prije  nego ćelija uđe G1 fazu,  tj.  prije e formiranja cilije, majka centriola služi kao komponenta centrosoma.
Kod ćelija koje su predodređene  da imaju samo jednu  primarnu  ciliju, bazno tijelo majke  centriole se diferencira nakon stupanja u  G1 ili mirovanje. Stoga je  bazno  tijelo u takvim ćelijijama je izvedeno iz centriole.
Bazno  tijelo  se razlikuje od majke centriole u najmanje dva  aspekta. Prvo, bazna  tijela imaju bazna stopala, koja su usidrena  u citoplazmi mikrotubula i neophodna  su za usklađivanje polarizacije cilije. Drugo, ona  imaju oblik vjetrenjače  tranzicijskih vlakana koja potiču iz dodataka majke centriole.
Kod višetrepljastih ćelija, međutim, u mnogim slučajevima bazna  tijela nisu građena od centriole ali se generiraju de novo,  od posebne strukture proteina pod nazivom ''deuterostomi''.

Funkcija
Tokom mirovanja ćelijskog  ciklusa,  bazna tijela organiziraju primarne  cilije i borave na ćelijskom  korteksu,  u blizini plazma membrane. Na ulasku u  ćelijski  ciklus, cilijje se  resorbiraju, a bazno tijelo migrira u jedro,  gdje funkcionira kao  organizator  centrosom. Centriole, bazna tijela  i cilija su važni za odvijanje mitoze, polarnost,  diobu ćelija, transport  proteina, signalizaciju, pokretljivost  i osjetljivost (senzibilnost).
Mutacije koje  utiču na bazne  organe su povezane s nekoliko bolesti čovjeka, prije svega Bardet-Biedl sindrom.
Regulacija proizvodnje baznih tijela i prostorne orijentacije je  u funkciji  domena nukleotid-vezujućih proteina   γ-tubulinaa.
Biljke nemaju centriole, a  samo niže,  kao što su mahovine i paprati,   sa pokretnim  spermatozoidima  imaju bičeve  i bazna tijela.

Također pogledajte
Bič
Treplja

Reference

Vanjski linkovi

Ćelije

Organele

Bazno tijelo


Kaliwatan sa insekto ang Pectinopygus crenatus. Una ning gihulagway ni Christoph Gottfried Andreas Giebel ni adtong 1874. Ang Pectinopygus crenatus sakop sa kahenera nga Pectinopygus, ug kabanay nga Philopteridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Pectinopygus

Pectinopygus crenatus


An Lajonquierea in uska genus han Lepidoptera. An Lajonquierea in nahilalakip ha familia nga Lasiocampidae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Lajonquierea

Lajonquierea


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Chromotruxalis crocea. Una ning gihulagway ni Bolívar, I. ni adtong 1889. Ang Chromotruxalis crocea sakop sa kahenera nga Chromotruxalis, ug kabanay nga Acrididae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Anggola

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Insekto sa Anggola
Chromotruxalis

Chromotruxalis crocea


An Pseudochodaeus estriatus in uska species han Coleoptera nga ginhulagway ni Schaeffer hadton 1906. An Pseudochodaeus estriatus in nahilalakip ha genus nga Pseudochodaeus, ngan familia nga Ochodaeidae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pseudochodaeus

Pseudochodaeus estriatus


Kaliwatan sa insekto ang Anaticola tadornae. Una ning gihulagway ni Henry Denny ni adtong 1842. Ang Anaticola tadornae sakop sa kahenera nga Anaticola, ug kabanay nga Philopteridae. Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Anaticola

Anaticola tadornae


An Discosura longicaudus in uska species han Aves nga syahan ginhulagway ni Gmelin hadton 1788. An Discosura longicaudus in nahilalakip ha genus nga Discosura, ngan familia nga Trochilidae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Discosura

Discosura longicaudus


The  is an open-air ice rink in the city of  Kōriyama in Fukushima prefecture in Japan. It was opened in 1993 for the National Sports Festival of Japan (Kokutai) in Fukushima in 1995. It is located at 340 meters above sea level. The track serves as a roller-skating rink during the summer.

Every year the so-called Tsururinko festival takes place on the first Sunday of December, with the main attraction being a tug-of-war on skates.

Track records

These are the current track records at the Koriyama Skating Rink.

References

Ice skating in Japan
Sports venues in Fukushima Prefecture
Kōriyama

Bandai-Atami Sports Park Koriyama Skating Rink


The EL/M-2090 TERRA is an Israeli ground-based very long range early-warning radar system produced by Elta, a subsidiary of Israel Aerospace Industries IAI. It is composed of 2 radars: the UHF Ultra and the S band SPECTRA. TERRA's performance is achieved through automatic handover and redundancy between the ULTRA and SPECTRA radars, combined with improved target load sharing, Electronic counter-countermeasures (ECCM) and severe-weather resilience. The system can be used for ballistic missiles and space objects detection and tracking at very long ranges.

Both Spectra and Ultra are active electronically scanned array (AESA) radars that are made up of thousands of transmit/receive modules and use gallium nitride technology (GaN) to enhance their efficiency.

See also
 EL/M-2080 Green Pine
 AN/TPY-2
 Science and technology in Israel

References

External links
 TERRA radar system official webpage

Ground radars
Military radars of Israel
Elta products
Missile defense

EL/M-2090


Kaliwatan sa alasiwsiw ang Ectatoderus feai. Una ning gihulagway ni Lucien Chopard ni adtong 1917. Ang Ectatoderus feai sakop sa kahenera nga Ectatoderus, ug kabanay nga Mogoplistidae.

Kini nga matang hayop na sabwag sa:
 Guinea-Bissau

Walay nalista nga matang nga sama niini.

Ang mga gi basihan niini

Insekto
Ectatoderus
Insekto sa Gini ug Bisaw

Ectatoderus feai