Sarov () is a closed town in Nizhny Novgorod Oblast, Russia. It was known as Gorkiy-130 (Горький-130) and Arzamas-16 (), after a (somewhat) nearby town of Arzamas, from 1946 to 1991. Until 1995, it was known as Kremlyov/Kremlev/Kremljov (). The town is closed as it is the Russian center for nuclear research. Population: 92,047 (2010 Census); 87,652 (2002 Census)

History

The history of the town can be divided into two different periods. In the earlier history of Russia it was known as one of the holy places of the Russian Orthodox Church, because of its monastery, that gave Russia one of its greatest saints, St. Seraphim. Since the 1940s, it has gradually become the center for research and production of Soviet and later Russian nuclear weapons.

The history of human settlement in the area around Sarov goes back at least to the 12th–13th centuries, when a large Mordvin settlement was founded on its spot. In 1298, the town was taken over by Tatars.

The modern town took its name from being the site of the Sarov Monastery next to the Sarov River. In 1664, an Orthodox monk Theodosius first settled on the Sarov hill. The first Church of Sarov tenement was founded in 1706. Saint Seraphim was living in Sarov from 1778 to 1833. In 1903, the monastery was visited by Tsar Nicholas II and other members of the royal family. At that time the monastery had nine churches, including one underground. Around 320 monks lived in the monastery.

In 1923 the monastery was closed, and the monks were executed by the Bolsheviks. During World War II, the monastery buildings were used as factories for producing rockets for BM-13 "Katyusha" rocket launchers.

In 1946, the All-Union Scientific Research Institute of Experimental Physics—a nuclear weapons design facility that would become known in the West under the acronym VNIIEF—was built. Sarov became a closed city. It was removed from all unclassified maps. Initial provisional names included Base 112, Site 550, Yasnogorsk, Kremlyev and Arzamas-75. Sarov was known as Arzamas-16 until 1995. In 1954, Arzamas-16 was granted town status.

The town is home to the Russian Federation Nuclear Center and "Atomic Bomb" museum which has a number of casings of Soviet-era nuclear weapons and photographs of those involved in their production. The main access is by train, which, after a security stop and inspection, is allowed into the town to disembark passengers. The small Sarov Airport is generally for government aircraft only, and visitors usually fly to Nizhny Novgorod airport and then drive.

The town is surrounded by fences patrolled by the military. Foreigners, and even Russians who do not live in Sarov, are not allowed to enter the town without permission. Foreigners who visit on business must surrender their passports, phones, and cameras to security while they are in the facility, though some documentary filmmakers have shot footage inside the town walls.

A large portion of the town is located on the grounds of the P.G.S. State Park in adjacent Temnikovsky District of the Republic of Mordovia.

In 1993, the town became a sister city to Los Alamos, New Mexico, the home of the U.S. nuclear weapons design laboratory (Los Alamos National Laboratory, or LANL).  Scientists from LANL and VNIIEF have cooperated on various arms control and nuclear safeguards programs, under which the Los Alamos scientists learned, to their amusement, that their Russian colleagues paid homage to their American rivals by irreverently calling their own laboratory "Los Arzamas."

Boris Yeltsin changed the town's name back to Sarov at the request of the residents in August 1995.

On June 17, 1997, a Russian Federal Nuclear Center senior researcher Alexandr Zakharov received a fatal dose of 4850 rem in a criticality accident.

Today the Russian federal nuclear center is responsible for important decisions concerning the development, production, storage, and utilization of nuclear weapons; the recycling of radioactive and other materials; and research in fundamental and applied physics. International foundations have helped to fund some research scientists in Sarov following the downsizing and transitions after the Soviet era. The city's fences and the electrified fences around fissile stores are maintained. In 1998 a resident stated that the perimeter fences also kept the city free from organized crime.

During the 2010 Russian wildfires the Russian Army took preventive forest fire measures and radioactive material was reported to have been secured elsewhere.

On Monday August 12, 2019, flags in Sarov were lowered to half-staff during the viewing of five coffins in Sarov's main square. These were the bodies of five Rosatom workers who were killed during the August 8, 2019, Nyonoksa radiation accident near Severodvinsk at the State Central Navy Testing Range which is the main rocket launching site of the Russian Navy. Later on August 12, 2019, the bodies of the Rosatom workers, who were involved in the development and testing of the 9M730 Burevestnik (Petrel) also known as by the NATO reporting name SSC-X-9 Skyfall, were buried in Sarov's main cemetery.

Administrative and municipal status
Within the framework of administrative divisions, it is incorporated as the town of oblast significance of Sarov—an administrative unit with the status equal to that of the districts. As a municipal division, the town of oblast significance of Sarov is incorporated as Sarov Urban Okrug.

Notable people
 St. Seraphim of Sarov
 Oleg Taktarov - mixed martial artist and UFC 6 champion
 Yulii Khariton - leading scientist in the Soviet Union's nuclear weapons program
 Tatiana Sorokko - top fashion model

International relations

Twin towns and sister cities
Sarov is twinned with:
 Los Alamos, New Mexico, United States
 New Athos, Abkhazia (de jure Georgia)

See also
Soviet atomic bomb project
Nunn–Lugar Cooperative Threat Reduction

References

Notes

Sources

Борис Забываев. "Любимый город". Саров в Internet.
James Risen's State of War

External links
Official website of Sarov
Official website of Sarov Town Duma
Sarov Information from the Nuclear Cities Initiative Website
More on Sakharov (and some photographs of Sarov), from the Center for History of Physics
The Soviet Nuclear Weapons Program (and more photographs of Sarov, including from the "Atomic Bomb" museum)
Annotated bibliography for Arzamas-16, Russia from the Alsos Digital Library for Nuclear Issues
English page on Sarov Monastery web-site

Cities and towns in Nizhny Novgorod Oblast
Closed cities
Nuclear weapons program of the Soviet Union
Naukograds
Populated places established in 1691
Former urban-type settlements of Nizhny Novgorod Oblast

Sarov


Nikola Dogan (Hrtkovci, 2. siječnja 1944. – Osijek, 22. rujna 2007.), hrvatski teolog, katolički svećenik, visoki crkveni dužnosnik. Bio je generalni vikar tada Đakovačke i Srijemske biskupije, kanonik i prvi dekan Katoličkog bogoslovnog fakulteta u Đakovu, kanonik Stolnoga kaptola.

Životopis
Rodio se 2. siječnja 1944. godine u srijemskome selu Hrtkovcima, od oca Josipa i majke Lucije r. Štimac. Osnovnu je završio u Hrtkovcima, a srednju u Biskupijskoj gimnaziji u Đakovu. Vojnu obvezu u JNA odslužio nakon srednje. Vrativši se nastavio je filozofsko-teološki studij na Visokoj bogoslovnoj školi. Studij je nastavio u Rimu, a poslao ga je tamo biskup đakovački i srijemski Stjepan Bäuerlein. Ondje je bio pitomac u Papinskom zavodu Germanicum et Hungaricum. Te iste 1967. upisao je redovni studij filozofije na papinskom sveučilištu Gregoriani. Dovršivši studij 1969. godine bakalaureatom, upisao je jeseni te godine teološki studij. 1972. je odslušao prvi ciklus predavanja. 29. lipnja 1972. u Đakovu zaredio se za svećenika Đakovačke i Srijemske biskupije. Drugi stupanj studija, licencijat, odnosno magisterij upisao je na bogoslovnom fakultetu na Gregoriani nakon zaređenja. U dvije godine magistrirao je teologiju. Iste 1974. prijavio je doktorsku disertaciju, koju je uspješno dovršio i obranio pet godina poslije.

Vrativši se iz Rima biskup Ćiril Kos imenovao ga je iste godine profesorom fundamentalne teologije na Visokoj bogoslovnoj školi u Đakovu. Predavao je ove kolegije fundamentalne teologije u Đakovu: teološka epistemologija; znanost o religijama; teologija kršćanske Objave; ekleziologija, izborni predmet i seminar.
Dugogodišnji profesor fundamentalne teologije na Teologiji u Đakovu i predavač na poslijediplomskom studiju KBF-a u Zagrebu.

1. listopada 1983. imenovao ga je kanonikom Stolnoga kaptola u Đakovu. 1999. godine dijecezanski biskup đakovački i srijemski mons. dr. Marin Srakić imenovao ga je generalnim vikarom za područje Đakovačke i Srijemske biskupije u Republici Hrvatskoj. Dužnost je obnašao do 2001. godine.

Pridonio crkvenoj glazbi. Vodio je pjevački zbor đakovačkih bogoslova te je mnogim generacijama budućih svećenika predavao crkveno pjevanje i svećeničku pjevačku službu od 1979. do 1996. godine. Od 1980. do 1989. godine bio je prefekt i profesor filozofije u Biskupskoj gimnaziji. Papa Ivan Pavao II. 2000. godine imenovao ga je kapelanom Njegove Svetosti, odnosno monsinjorom.

Predavao je povijest religija na bivšem Pedagoškom fakultetu u Osijeku. Od 1993. bio je prvim glavnim i odgovornim urednikom teološkog časopisa Diacovensia – Teološki prilozi. Bio je glavni i odgovorni urednik Vjesnika Đakovačke i Srijemske biskupije (1994. – 1990).

Kad je Teologija u Đakovu uzdignuta na razinu fakulteta, Dogan je postao prvi dekan. Imenovao ga je pročelnik Kongregacije za katolički odgoj kardinal Zenon Grocholewski, na prijedlog biskupa mons. dr. Marina Srakića.

Po Doganu se zove Zaklada "Dr. Nikola Dogan" koja djeluje na području Đakovačko-osječke nadbiskupije i Srijemske biskupije. Oporučno je ostavio svoja sredstva za učenike i studente u potrebi. Bio je prvi prinositelj te Zaklade. Danas tu Zakladu pomažu svi ljudi dobra srca, kao i oni koji su se uključili u projekt "Jedan novčić – zalog za našu budućnost".

Bio je član Međunarodnog društva za katoličku teologiju, član Vijeća za nauk vjere pri Hrvatskoj biskupskoj konferenciji u Zagrebu; član Prezbiterskog vijeća Đakovačke i Srijemske biskupije te Zbora savjetnika.

Umro je u Osijeku u subotu, 22. rujna 2007. u bolnici. Misa je bila u katedrali-bazilici Sv. Petra u Đakovu u srijedu, 26. rujna. Molitvu je kod odra predvodio mons. Stjepan Karalić, kanonik (veliki prepošt). Nazočili su đakovački i srijemski biskupi, dr. Marin Srakić i dr. Đuro Hranić i dr. Ukopne obrede i misu zadušnicu predvodio je biskup Srakić, a koncelebrirali su generalni tajnik Hrvatske biskupske konferencije mons. Vjekoslav Huzjak, pomoćni biskupi đakovački i srijemski, dr. Đuro Grašparović i dr. Đuro Hranić te dr.

Djela
Objavio je članke s područja fundamentalne teologije u časopisima Vjesnik Đakovačke i Srijemske biskupije, Bogoslovskoj smotri, Crkvi u svijetu i zbornicima. Napisao knjigu "U potrazi za Bogom. Kršćanin u postmodernom vremenu", objavljenu 2003.

Citati
"Ma na koji način i ma u kojem vremenu i uvjetima, naša potraga za Bogom nije drugo do li potraga za samom ljubavlju. I u tome se krije tajna."

Izvori

Vanjske poveznice
CROSBI Nikola Dogan
Direktno.hr  Otvoren natječaj Nadbiskupijske zaklade 'Dr. Nikola Dogan'

Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski rimokatolički teolozi
Crkvena glazba u Hrvatskoj
Životopisi, Đakovo
Vojvođanski Hrvati
Srijem

Nikola Dogan


An Guzmania strobilantha in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Hipólito Ruiz López ngan Pav., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Christian Mez. An Guzmania strobilantha in nahilalakip ha genus nga Guzmania, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Guzmania

Guzmania strobilantha


Randbøl Hede er et stort hedeområde 8 km sydøst for Billund, på grænsen mellem Vejle- og  Billund Kommuner. Den er med et areal på 750 hektar også Danmarks største indlandshede. Heden ligger på meget sandet jord, der består af flyvesand, men med en tunge af ferskvandsgrus der kommer ind på heden fra sydøst. På hedens nordvestlige del strækker sig den omkring 1 km lange klitrække Staldbakkerne, hvis højeste punkt Stoltenbjerg hæver sig 17 m over den ellers næsten pańdekageflade hede. Heden var tidligere domineret af dværgbuske, men en stor del af området har i dag udviklet sig til at være mere med græsser og blåtop. Ved Frederikshåbvej, der krydser hedens østlige ende ligger oplevelsescenteret Naturrum Kirstinelyst der åbnede i 2013 :

Kulturhistorie
Der er spor af tidligere tiders aktivitet på heden og  i plantagerne rundt omkring, f.eks. ses det dele af heden har været under plov i perioder. I 1750'erne ankom tyske indvandrere for at opdyrke den. De bosatte sig i landsbyer med navne som Frederikshåb, Frederiksnåde og Moltkenberg, opkaldt efter Frederik 5. og hans rådgiver på hededyrkningsområdet grev A.G. Moltke. Man kan også finde spor skyttegrave fra 2. verdenskrig, hvor tyskerne brugte området som øvelsesplads mm. i forbindelse med den nærliggende  Fliegerhorst Vejle (senere Flyvestation Vandel, men nu nedlagt).

Naturbeskyttelse
Randbøl Hede  er en del af Natura 2000 -område nr. 82 Randbøl Hede og klitter i Frederikshåb Plantage, er  fuglebeskyttelsesområde og er fredet af flere omgange. Den første fredning fra 1932 med  tilføjelser i 1936 og 1952. Fredningen er en tilstandsfredning med det formål at bevare heden som en stor hede af national betydning..

Området rummer en varieret flora og fauna med  flere sjældne og truede arter.

Se også
Randbøl-stenen omkring 1½ km øst for heden, ved Bøgvadvej

Eksterne kilder og henvisninger

 Naturguide
 Folder med kort
 Om naturplanen på Naturstyrelsens websider

Danske heder
Heder i Region Syddanmark
Lokaliteter i Vejle Kommune
Lokaliteter i Billund Kommune
Fredede arealer i Danmark

Randbøl Hede


Christiansøfarten betjener ruten imellem Gudhjem og Christiansø med skibene M/S Ertholm og postbåden M/S Peter.

Eksterne henvisninger
 Christiansøfartens hjemmeside

Ertholmene
Færgeruter i Danmark
Rederier fra Danmark

Christiansøfarten


Nørre Brarup Sogn (også Nørrebrarup Sogn, på tysk Kirchspiel Norderbrarup) er et sogn i det nordøstlige Angel i Sydslesvig, tidligere i Strukstrup Herred (Gottorp Amt), nu i kommunerne Nørre Brarup, Rygge, Savstrup, Skæggerød og Vogsrød i Slesvig-Flensborg Kreds i delstaten Slesvig-Holsten.

I Nørre Brarup Sogn findes flg. stednavne:
 en del af Arrild (resten til Tøstrup Sogn)
 Astrup (undergået)
 Bondesdam (Bonsdamm)
 Bondestam (Bondstamm)
 Brarupskov (Brarupholz)
 Bynderis (Bünderies)
 Degneskov (Diernschau)
 Fiskerød (Fischerott)
 Fiskersig (Fischersiek)
 Flarup
 Flarupgaard
 Flarupskov
 Fruelund (Fraulund)
 Justrup (en del, resten under Sønder Brarup Sogn)
 Gangelskjel (Gangerschild)
 Kløve (Kleve)
 Lykken (til Savstrup)
 Nørre Brarup (Norderbrarup)
 Rygge (Rügge)
 Rygsgaard (Rüggesgaard)
 Rygsmose
 Rygsmølle
 Rygsnørregaard (Rüggesnordgaard)
 Rendekjær (Rendekier)
 Rårup (også Raarup, Rurup)
 Råruplund (også Raaruplund, Rurup)
 Svanholm (Schwanholm)
 Savstrup (Saustrup)
 Spidstrup (Spystrup)
 Stenebæk (Stennebek)
 Skæggerød (også Skægrød, Scheggerott)
 Skærgerødmark (Scheggerottfeld)
 Svanholm (Schwanholm)
 Timmerholm
 Vogsrød (Waggersrott)
 Vogsrødgade (Wagerstottstraße)

Kilder

Litteratur
 M. Mørk Hansen: Kirkelig Statistik over Slesvig Stift: Med historiske og topografiske bemærkninger, bind 2, Kjøbenhavn 1864, side 389
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, sider 525/526
 Berthold Hamer: Topographie der Landschaft Angeln, 2. bind, Husum 1995, sider 107/108

Eksterne henvisninger
 Nørre Brarup Menighed / Kirchengemeinde Norderbrarup

Sogne i Sydslesvig

Nørre Brarup Sogn


An Cathestecum varium in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Richard Swallen. An Cathestecum varium in nahilalakip ha genus nga Cathestecum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cathestecum

Cathestecum varium


This list of dental schools in the U.S. includes major academic institutions in the U.S. that award advanced professional degrees of either D.D.S. or D.M.D. in the field of dentistry. It does not include schools of medicine, and it includes 72 schools of dentistry in 36 states, the District of Columbia, and Puerto Rico. These dental schools are a mix of stand-alone institutions and colleges within universities or associated with medical schools.

Alabama
 UAB School of Dentistry, Birmingham

Arizona
 A.T. Still University, the Arizona School of Dentistry and Oral Health, Mesa
 Midwestern University College of Dental Medicine-Arizona, Glendale

California
 California Northstate University College of Dental Medicine, Elk Grove
 Herman Ostrow School of Dentistry of USC, Los Angeles
 Loma Linda University School of Dentistry, Loma Linda
 University of California, Los Angeles School of Dentistry, Los Angeles
 University of California, San Francisco School of Dentistry, San Francisco
 University of the Pacific Arthur A. Dugoni School of Dentistry, San Francisco
 Western University of Health Sciences College of Dental Medicine, Pomona

Colorado
 University of Colorado School of Dental Medicine, Aurora

Connecticut
 University of Connecticut School of Dental Medicine at University of Connecticut Health Center, Farmington

District of Columbia
 Howard University College of Dentistry, Washington

Florida
 LECOM School of Dental Medicine, Bradenton
 Nova Southeastern University College of Dental Medicine, Ft. Lauderdale
 University of Florida College of Dentistry, Gainesville

Georgia
 The Dental College of Georgia at Augusta University, Augusta

Illinois
 Midwestern University College of Dental Medicine, Downers Grove
 Southern Illinois University School of Dental Medicine, Alton
 University of Illinois at Chicago College of Dentistry, Chicago

Indiana
 Indiana University School of Dentistry, Indianapolis

Iowa
 University of Iowa College of Dentistry, Iowa City

Kentucky
 University of Kentucky College of Dentistry, Lexington
 University of Louisville School of Dentistry, Louisville

Louisiana
 Louisiana State University School of Dentistry, New Orleans

Maine
 University of New England College of Dental Medicine, Portland

Maryland
 University of Maryland School of Dentistry (Baltimore), founded as the Baltimore College of Dental Surgery, Baltimore

Massachusetts
 Boston University Henry M. Goldman School of Dental Medicine, Boston
 Harvard School of Dental Medicine, Boston
 Tufts University School of Dental Medicine, Boston

Michigan
 University of Michigan School of Dentistry, Ann Arbor
 University of Detroit Mercy School of Dentistry, Detroit

Minnesota
 University of Minnesota School of Dentistry, Minneapolis

Mississippi
 University of Mississippi Medical Center School of Dentistry, Jackson

Missouri
 Kansas City University College of Dental Medicine, Joplin
 Missouri School of Dentistry & Oral Health at A.T. Still University, Kirksville
 University of Missouri–Kansas City School of Dentistry, Kansas City

Nebraska
 Creighton University School of Dentistry, Omaha
 University of Nebraska Medical Center College of Dentistry, Lincoln

Nevada
 University of Nevada at Las Vegas School of Dental Medicine, Las Vegas

New Jersey
 Rutgers School of Dental Medicine, Newark (formerly University of Medicine and Dentistry of New Jersey - UMDNJ)

New York
 Columbia University College of Dental Medicine, New York City
 New York University College of Dentistry, New York City
 Stony Brook University School of Dental Medicine, Stony Brook
 Touro College of Dental Medicine at New York Medical College,  Hawthorne
 University at Buffalo School of Dental Medicine, Buffalo

North Carolina

 East Carolina University School of Dental Medicine, Greenville
 High Point University Workman School of Dental Medicine, High Point
 University of North Carolina at Chapel Hill Adams School of Dentistry, Chapel Hill

Ohio
 Case Western Reserve University School of Dental Medicine, Cleveland
 The Ohio State University College of Dentistry, Columbus

Oklahoma
 University of Oklahoma College of Dentistry, Oklahoma City

Oregon
 Oregon Health & Science University School of Dentistry, Portland

Pennsylvania
 Temple University, Maurice H. Kornberg School of Dentistry, Philadelphia
 University of Pennsylvania School of Dental Medicine, Philadelphia
 University of Pittsburgh School of Dental Medicine, Pittsburgh

Puerto Rico
 Ponce Health Science University School of Dental Medicine, Ponce
 University of Puerto Rico School of Dental Medicine, San Juan

South Carolina
 Medical University of South Carolina James B. Edwards College of Dental Medicine, Charleston

Tennessee
 Lincoln Memorial University College of Dental Medicine, Harrogate
 Meharry Medical College School of Dentistry, Nashville
 University of Tennessee Health Sciences Center College of Dentistry, Memphis

Texas
 Texas A&M University College of Dentistry, Texas A&M Health Science Center, Dallas
 UT Health San Antonio, School of Dentistry, San Antonio
 University of Texas Health Science Center at Houston School of Dentistry, Houston
 Woody L. Hunt School of Dental Medicine, Texas Tech University Health Sciences Center El Paso, El Paso (opens in 2021)

Utah
 Roseman University of Health Sciences College of Dental Medicine, South Jordan
 University of Utah School of Dentistry, Salt Lake City

Virginia
 Virginia Commonwealth University School of Dentistry, Richmond

Washington
 University of Washington School of Dentistry, Seattle

West Virginia
 West Virginia University School of Dentistry, Charleston and Morgantown (main campus)

Wisconsin
 Marquette University School of Dentistry, Milwaukee

See also

 American Dental Education Association
 American Student Dental Association
 List of colleges and universities in the United States
 List of medical schools in the United States
 List of dental organizations in the United States
 List of defunct dental schools in the United States

References

External links
 Complete List of all 65 Dental Schools in the United States Updated Sept. 4, 2014 American Student Dental Association
 Dental Schools in the United States Findmydentist.com
 Complete List of all 61 Dental Schools in the USA Updated November 3rd 2010 PreDDS.NET

Lists of universities and colleges in the United States
United States
United States health-related lists

List of dental schools in the United States


Ayak, birçok omurgalıda bulunan anatomik bir yapı. Şu maddeler de kastedilmiş olabilir:
 Ayak (edebiyat), bir edebiyat terimi
 Ayak (ölçü birimi), bir ölçü birimi
 Paye ya da ayak

Ayak (anlam ayrımı)


Duvandžije su bili Hrvati iz krajeva Hercegovine, Rame i Srednje Bosne koji su krijumčarili duhan iz Hercegovine, gdje je sađen, ubran i sušen. Ondje su ga nabavljali, zatim nosili preko Rame sve do Srednje Bosne. Putovi su išli preko Vrana, Draševa, Jaklićke planine, Raduše i Vranice, a odatle dalje. Ta djelatnost jedno je vrijeme bila jedino kako su pojedini ljudi ovih krajeva mogli opstati. U kinematografiji se dosad bavilo krijumčarenjem duhana u Hercegovini, a tek potkraj 2010-ih filmašku pozornost privuklo je što su Ramljaci krijumčarili duhan iz Hercegovine u Bosnu. te se snima dokumentarni film. 2010-ih još je malo bivših duvandžija.

Na Vran planini, kod Divina groba na Kedžari, održava se zadnje nedjelje u kolovozu sveta misa za duvandžije, kao i za sve one koji su poginuli čuvajući stada, braneći dom i dr. Misa se slavi u organizaciji udruge "Vran" i župnoga ureda Doljani. Održava se svake godine počevši od 2011. godine.

Izvori

Povijest Hrvata Bosne i Hercegovine

Duvandžije


Brian Baker ist der Name folgender Personen:

* Brian Baker (Musiker) (* 1965), US-amerikanischer Musiker
 Brian Baker (Leichtathlet) (* 1970), US-amerikanischer Langstreckenläufer
 Brian Baker (Tennisspieler) (* 1985), US-amerikanischer Tennisspieler

Brian Baker


El turaco piquigualdo (Tauraco macrorhynchus) es una especie de ave del orden Musophagiformes de la familia Musophagidae que vive los bosques tropicales del África ecuatorial.

Taxonomía
Fue descrita por primera vez por el zoólogo británico Louis Fraser en 1.839 a partir de un ejemplar que observó Sierra Leona. Se han descrito dos subespecies:

 T. m. macrorhynchus (Fraser, 1839) Turaco de cresta de punta negra - vive desde Sierra Leona hasta Ghana
 T. m. verreauxii (Schlegel, 1854) Turaco de cresta de punta roja - vive en el Golfo de Guinea, incluyendo la isla de Bioko.

Algunos autores sugieren que estas dos subespecies pueden ser dos especies diferentes.

Descripción
El turaco piquigualdo mide alrededor de 42 cm de longitud y pesa entre 215 y 270 gramos. Presenta de un colorido verde la cabeza, el cuello y el pecho; del mismo color es la cresta redondeada en forma de casco y que tiene la punta coloreada en blanco y negro o rojo según la subespecie. El resto del cuerpo, las alas y la cola son de un metalizado azul violáceo. El interior de las alas presenta plumas de color rojo intenso. En la parte inferior del ojo presenta dos rayas paralelas una negra y otra blanca. El anillo ocular es de color rojo y el pico, como el nombre de la especie indica, es de color amarillo.

Distribución y hábitat
Se encuentra en dos zonas del África ecuatorial separadas por el Corredor Togo-Dahomey. La zona occidental abarca desde Sierra Leona hasta Ghana y la zona oriental enmarca el Golfo de Guinea y la isla de Bioko. Habita en los bosques tropicales hasta los 1.600 m de altitud, rara vez deja el bosque y se aventura en zonas abiertas.

Comportamiento
El turaco piquigualdo es un ave diurna y arbórea que pasa la mayor parte del día buscando comida entre las copas de los árboles. Baja al suelo raramente solo cuando necesita beber o darse un baño. Prefiere desplazarse saltando o caminando entre las ramas y solo utiliza las alas cuando no le queda otro remedio. Son aves territoriales que viven en pareja o en pequeños grupos.

Su alimentación consiste, básicamente, en frutas y bayas aunque también consume brotes, hojas, flores e insectos ocasionalmente.

La época de apareamiento varía según la zona y puede abarcar desde diciembre hasta agosto. Estos turacos son monógamos y se aparean de por vida. Construyen un nido de ramitas y materia vegetal en la parte alta de los árboles escondidos entre el ramaje, donde la hembra pone dos huevos que incuban ambos padres. La incubación dura aproximadamente 20 días, tras los que nacerán dos crías con los ojos abiertos y cubiertas de un plumón castaño. Los padres alimentaran a los polluelos durante dos o tres semanas mientras las crías se dedican a explorar los alrededores del nido. Cuando tengan 4 o 5 semanas ya serán capaces de volar y abandonaran el nido aunque aun seguirán un tiempo al cuidado paterno.

Conservación
De preocupación menor según la UICN, su conservación necesitará una revisión en los próximos años debido a que su población se encuentra decreciendo debido a la destrucción de su hábitat y al comercio exótico de especies.

Referencias

Aves de África
Macrorhynchus
Animales descritos en 1839

Tauraco macrorhynchus


Classic de l'Ardèche 2017 var den 17. udgave af cykelløbet Classic de l'Ardèche. Løbet var en del af UCI Europe Tour-kalenderen og blev arrangeret 25. februar 2017. Løbet blev vundet af italienske Mauro Finetto fra .

Hold og ryttere

Resultater

Eksterne henvisninger

2017
UCI Europe Tour 2017

Classic de l'Ardèche 2017


Agrilus jussieui é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1933.

Referências

jussieui

Agrilus jussieui


KOI-2474.01 est une candidate d'exoplanète découverte par des chercheurs lors de la troisième analyse des données du télescope spatial Kepler. Cette planète a été découverte en 2013 par la méthode des transits de l'étoile variable en rotation KOI-2474. L'étoile KOI-2474 se situe dans la constellation du Cygne à 1 825 années-lumière de la Terre.

Caractéristiques de KOI-2474
Si l'existence de KOI-2474.01 est confirmée, il s'agirait donc d'une super-Terre située dans la zone habitable de son étoile, le télescope spatial a enregistré des données qui indiquent que si elle existe, son indice de similarité avec la Terre doit être assez élevé. Si la planète existe bien, elle orbiterait à 0,574 UA de son étoile et elle bouclerait une orbite en 6.10 heures.

Articles connexes
 Liste d'exoplanètes potentiellement habitables
 Super-Terre
 Zone habitable

Références

Planète orbitant en zone habitable
Planète tellurique
Super-Terre

Exoplanète découverte en 2013

KOI-2474.01


Herretoilettet er en dansk kortfilm fra 2001, der er instrueret af Signe Søby Bech efter manuskript af Miriam Nørgaard.

Handling
Vi er i en biograf. Anne skal tisse virkelig meget. Hun står bagerst i en toiletkø, der ikke bevæger sig en meter. Pludselig får hun en vanvittig idé. Hun træder ind på mændenes territorium - herretoilettet. Her starter en hård kamp, som flere gange får Anne til at overskride sine egne grænser.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2001

Kortfilm fra Danmark

Herretoilettet


Alsodux , İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden en kalabalık ikinci bölge olan Endülüs'e bağlı; İspanya'nın güneyinde bulunan Almería eyaletine bağlı belediye. 2009 yılındaki nüfusu; 155 kişidir. Belediye, 20 km²'lik bir alanı kaplamaktadır.

Nüfus

Kaynak: INE (Spain)

Dış bağlantılar
  Alsodux - Sistema de Información Multiterritorial de Andalucía
  Alsodux - Diputación Provincial de Almería

Alsodux


إبراهيم شمس الدين هو وزير دولة لشؤون التنمية الإدارية في حكومة الوحدة الوطنية التي أتت بعد اتفاق الدوحة الذي أسفر عن  انتخاب ميشال سليمان رئيسًا للجمهورية. وهو ابن الراحل الإمام محمد مهدي شمس الدين.

سياسيون لبنانيون
سياسيون من جبل عامل
شيعة لبنانيون
لبنانيون من أصل عراقي
وزراء تنمية إدارية لبنانيون

إبراهيم شمس الدين (لبناني)


Pinocchio  er en italiensk animationsfilm der er fra 2012 og er instrueret af Enzo D'Alo. Den er baseret på en roman The Adventures of Pinocchio af Carlo Collodi, og var med på Filmfestivalen i Venedig i 2012.

Plot

I en lille landsby i Toscana bor den fattige tømrer Geppetto, han er meget alene så for at få selskab bygger han en marionet dukke som han kalder Pinocchio. Geppetto tager sig af Pinocchio, og beslutter sig for han skal i skole som andre børn. Han køber ham en stavebog men i stedet for at gå i skole tager Pinocchio hen til et dukketeater. Men han har igen penge så han må sælge hans ABC bog til en skummel kat og en ræv for at komme ind og se forstilling, her møder han Mangiafoco som styrer teateret, efter at have arbejdet for ham, for han nogle guldmønter. men disse mister han efter han bliver snydt af den samme kat og en ræv som tager hans penge og hænger ham i et træ. Men en pige med blåt hår redder ham, han forsætter eventyret hvor han sammen med svindleren Lucignolo tager til en eventyr ø, hvor der er fest og ballade, indtil at han opdager at børne på øen forvandles til æsel og må arbejde for svindleren Lucignolo. Han formår at undslippe ved at dykke i havet, her bliver han slugt af en hval, inde i maven på hvalen finder han sin far Geppetto som har ledt efter ham. Pinocchio redder derefter sin far mens hvalen sover, og svømmer ind til kysten med ham. Her bliver han belønnet af pigen med det blå hår for at redde sin far, at hun forvandler ham om til en rigtig dreng.

Referencer

Eksterne henvisninger

Film fra 2012
Film fra Italien
Italiensksprogede film
Animationsfilm fra Italien

Pinocchio (film fra 2012)


Sir Grantley Herbert Adams, CMG, QC (28 April 1898 – 28 November 1971) was a Barbadian politician. He served as the inaugural premier of Barbados from 1953 to 1958 and then became the first and only prime minister of the West Indies Federation from 1958 to 1962. He was a founder of the Barbados Labour Party (BLP), and he was named in 1998 as one of the National Heroes of Barbados.

Early life
Adams was born at Colliston, Government Hill, St. Michael, on 28 April 1898. He was the third child of seven born to Fitzherbert Adams and the former Rosa Frances Turney. Adams was educated at St. Giles and at Harrison College in Barbados. In 1918, he won the scholarship and departed the following year for his undergraduate studies at Oxford University. Adams played a single match of first-class cricket for Barbados during the 1925–26 season, as a wicket-keeper against British Guiana in the Inter-Colonial Tournament.

Political career
Adams' political interest began when he was still a law student in England. He became a member of the Liberal Party at Oxford, finding his views aligned best with those of the Asquithian liberals, in support of private enterprise and trade. Under the Liberal ideals of the era, support of trade union action, representational government and reform of the land ownership and taxation system were towards the overall goal of fostering free trade.

As the British liberals that shaped him rejected the socialism of the British Labour Party, so too did Adams oppose the labour-focused efforts of the Democratic League of Charles Duncan O'Neal and Clennell Wickham on his return to Barbados in 1925. He attacked their strike efforts as editor of the Agricultural Reporter, a planter paper that had opposed workers' rights since its nineteenth century inception. With a growing reputation and popularity among the conservative establishment, Adams' entry into the House of Assembly in 1934 was assured by his role in the deconstruction of the socialist League, including bankrupting one of the key journalistic voices in support of workers' rights.

Nevertheless, Adams' fundamental belief in liberal policies meant that he tended to support pro-working class efforts once he was installed in the House, and continued to espouse many of O'Neale's causes after the man's passing in 1936. Adams therefore consolidated his position by subsuming the fragmented Labour movement he had shattered, and marrying them to his own liberal ideals. It is this face that embraced the workers' rebellions of 1937 and lead to the establishment of the Barbados Labour Party in 1938. Adams was president of the Barbados Workers' Union (BWU) from 1941 to 1954, and was involved in the lowering of the exclusive income qualification in 1942. By 1949, governmental control was wrested from the planters.

In 1952, Adams became a political enemy of Billy Strachan, a Jamaican communist and former Royal Air Force pilot who went onto become a pioneer of Black civil rights in Britain. Adams ordered Strachan to disband the London branch of the Caribbean Labour Congress to disband, an organisation which Strachan was then the leader of. However, the branch voted overwhelmingly in favour of continuing their activities and ignored Adam's demand to disband demand. In further defiance of Adams, Strachan and fellow communist activist Ferdinand Smith conducted a speaking tour of the Caribbean.

Adams became the first Premier of Barbados in 1953 and additionally Minister of Finance in 1954. Four years later he became the Prime Minister of the West Indies Federation, defeating Ashford Sinanan by two votes. (Sinanan went on to serve as Leader of the Opposition of Trinidad's Democratic Labour Party.) Adams served this role from 1958 to 1962; Barbados was one of the ten provinces of the West Indies Federation, an organisation doomed by nationalistic attitudes and by the fact that its members, as British colonies, held limited legislative power.

Yet he retained his reputation for conservatism through his support of the monarchy. His leaderships's failure to form unions such as the BWU and his rejection of attempts to speed up the push for Independence was used by his opponents as evidence that he was no longer in touch with the needs of his country. Errol Walton Barrow, a fervent reformer, became the new people's advocate. Barrow had left the BLP and formed the Democratic Labour Party (DLP) as the social democrat alternative to Adams' liberal government, one that cleaved more closely to Labour's disruptive traditions. As such, Barrow instituted many progressive social welfare focused on demolishing long-standing class barriers, including free education for all Barbadians, and the School Meals system, the latter being vehemently derided by Adams himself. By 1961, Barrow had replaced Adams as Premier and the DLP controlled the government.

Personal life
Adams was married to Grace Thorne (1904-1990) in 1929 at St. John's Church. Their only child, Tom, himself won the Barbados Scholarship and attended Oxford to become a lawyer. Tom Adams was elected as Barbados' second Prime Minister in 1976.

Legacy

Grantley Adams International Airport, formerly Seawell Airport, located in Christ Church, Barbados, was named after the former Premier in 1976. A statue in honour of Adams is located in front of Government Headquarters at Bay Street, St. Michael.

Adams is one of Barbados' National Heroes. He was the father of Barbados' second Prime Minister following independence, the late J. M. G. "Tom" Adams.

Adams was buried in Bridgetown, Barbados, at the churchyard of the Anglican Cathedral Church of Saint Michael and All Angels on Saint Michael's Row.

The former home of Adams, located on Roebuck Street, Bridgetown, functions as the headquarters of the Barbados Labour Party political group. Adams is featured on the front of the Barbados $100 bill, popularly referred to as a "Grantley".

See also
 Politics of Barbados
 List of Premiers/Prime Ministers of Barbados

Further reading
 F. A. Hoyos: The Rise of West Indian Democracy: The Life and Times of Sir Grantley Adams, Advocate Press (1963)

References

External links
Sir Grantley Herbert Adams biography The Caribbean Community secretariat

1898 births
1971 deaths
Barbadian lawyers
Knights Bachelor
Companions of the Order of St Michael and St George
Leaders of the Barbados Labour Party
Finance ministers of Barbados
Prime Ministers of Barbados
Colonial government in the West Indies
Barbadian Queen's Counsel
Barbadian cricketers
Barbados cricketers
Barbadian sportsperson-politicians
20th-century Barbadian lawyers
Barbados in World War II
People educated at Harrison College (Barbados)
Members of the Federal Parliament of the West Indies Federation
Wicket-keepers

Grantley Herbert Adams


Kløftefoss Station (Kløftefoss stoppested) er en jernbanestation på Krøderbanen, der ligger i Modum kommune i Norge.

Stationen åbnede som trinbræt 1. juni 1891. Oprindeligt hed den Ramfos, men den skiftede navn til Ramfoss i april 1894 og til Kløftefoss 15. marts 1923. Samme år som stationen oprettedes, etableredes også Ramfos Træsliberi med sidespor fra stationen. Senere blev stationen også forsynet med en tømmerrampe. Stationen fik tilføjet status som læsseplads 7. december 1897, og omkring 1905 blev den opgraderet til holdeplads. Persontrafikken på banen blev indstillet 19. januar 1958, men stationen var stadig bemandet indtil 1. januar 1969. Banen blev nedlagt 1. marts 1985. Den blev efterfølgende omdannet til veteranbane ejet af Stiftelsen Krøderbanen. Om sommeren kører Norsk Jernbaneklubb med veterantog på banen, hvor der blandt andet stoppes ved Kløftefoss undervejs.

Kløftefoss har haft to stationsbygninger, men der foreligger ingen nærmere oplysninger om den første. Den anden var den tidligere banevogterbolig fra Morud Station, der blev flyttet til Kløftefoss i 1928. Den blev revet ned i 1969-1970.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Krøderbanen
Stationer på veteranbaner i Norge
Etableret i 1891
Jernbanestationer i Viken

Kløftefoss Station


Antilop, Bovidae familyası içerisindeki 100 kadar otobur memeli türüne verilen addır.
Zarif yapılı olan antiloplar da sığırlar gibi çift toynaklı ve geviş getiren hayvanlardandır. Bulunmuş fosiller bize Asya ve Avrupa'nın birçok yerinde antilopların yaşadığını söylemektedir. Buna karşılık antilop türlerinin çoğu Afrika'da, sadece 8 türü Asya'da yaşamaktadır. Kuzey Amerika'ya özgü olan Amerika antilobu (Antilocapra americana) ise adına rağmen antiloplarla aynı familyadan bile değildir. Antiloplar, çatallanmadan uzayan boynuzlarını dökmezken, Amerika antilopları çatallanarak uzayan boynuzlarını yılda 1 defa dökerler.

Etimoloji
Antilop kelimesi Türkçeye Fransızcada ceylan anlamına gelen antilope kelimesinden alıntıdır. Bu sözcük Eski Fransızcada antelop olarak var olmuş ve aslen Orta Çağ Latincesinde yer alan ant(h)alopus kelimesinden evrilmiştir. Latince kelime ise Bizans Yunancasında efsanevi bir hayvana atıfta bulunan anthólops kelimesinden türetilmiştir. Hayvan ile ilgili efsaneyi ilk kaydetmiş Antakyalı Eustathius (ö. y. 330'lar), yaratığı Fırat Nehri civarında musallat olan, çok  vahşi, yakalaması zor ve ağaçları kesebilen testere benzeri boynuzlara sahip olarak tanımlamıştır.

Fiziksel özellikleri

En büyük antilop türü olan dev boğa antilobu (Taurotragus derbianus), 2 metrelik omuz yüksekliğine ve 700 kg ağırlığa sahiptir. Ondan sonraki en büyükleri ise demirkır antilop (Hippotragus equinus), büyük kudu (Tragelaphus strepsiceros) ve dağ nyalasıdır (Tragelaphus buxtoni). En küçük antilop türü olan kral antilop (Neotragus pygmeaus) ise 25 cm uzunluğa ve neredeyse 2 ila 3 kg ağırlığa sahiptir. Ondan sonraki en küçükleri olan dikdikler (Madoqua cinsi) ise biraz daha iricedir.

Antilop türleri ve coğrafi dağılımları

Antilop türlerinin çoğu yaşamak için açık ve geniş otlakalanları tercih etmiştir. Örneğin sayga (Saiga tatarica) ve çiru (Pantholops hodgsoni) Orta Asya'nın soğuk ve kuru bozkırlarında yaşamayı seçmiştir. Hindistan'ın ovalarında yaşayan Kara antiloplar (Antelope cervicapra) genellikle 1 erkeğin yönettiği küçük sürüler halinde yaşarlar. Orikslerin (Oryx cinsi) 3 türü de çöllerde ve yağış almayan otlaklarda yaşarlar. Addaks (Addax nasomaculatus) ise yalnızca Sahra Çölü'nün kuzeyinde yaşar. Dev samur antilobu (Hippotragus niger varani) ise tükenmenin eşiğine gelmiştir. İmpala (Aepyceros melampus) ve keseliceylan (Antidorcas marsupialis) ise bir sıçrayışta yerden üç metre havalanıp 15 metre öteye sıçramalarıyla ünlüdür.

Gerenuk (Litoceranus walleri) Afrika'nın kuzeydoğusundaki çalılıklarda yaşar. Oralarda geniş otlaklar olmadığından arka ayaklarına kalkıp ağaçların en alt dallarına ulaşabilirler. Güney Afrika'daki çalılarda yaşayan suni (Neotragus moschatus) ise çalılarla beslenir ve hemen mehen hiç su içmez. Çizgili gnu (Connochaetes taurinus) Doğu ve Güneydoğu Afrika'daki çayırlarda hala çok yaygındır. Ak-kuyruklu gnu (Connochaetes gnou) ise sadece birkaç koruma alanında bulunmaktadır. Kaya antilobu (Oerotragus oerotragus) Güney Afrika'nın sarp dağlarında yaşar ve uçurumları uçarcasına aşarak bir taştan diğerine ustalıkla sıçrar. Boz duiker (Sylvicapra grimmia) ekvatorun yakınlarındaki tepelerinden kar eksik olmayan dağların yüksek kesimlerinde sık çalılıklar arasında yaşar.

Kob (Kobus kob), Leçve (Kobus lechve) ve su antilobu (Kobus ellipsiprymnus) suya yakın yerlerde yaşamayı severler. Bu üç türün erkekleri 2,5 km'lik bir alanı bütün yabancılara karşı korurlar. Sitatunga (Tragelaphus spekei) neredeyse tüm zamanını suda geçirir. Ormanlarda yaşayan bongo sırtındaki beyaz çizgileri sayesinde orman zenininde kolayca gizlenir. Orta Afrika ormanlarındaki en yaygın antilop türü olan duikerler (Cephalopus cinsi) yere düşmüş meyvelerle beslenir.

Kaynakça

Boynuzlugiller
Fransızcadan Türkçeye geçen sözcükler

Antilop


مرفأ مالي دولي بتونس يمتد على 521 هكتارا في منطقة حسيان الواقعة بين رواد وقلعة الأندلس بولاية أريانة، شمال العاصمة تونس، وسينجزه بيت التمويل الخليجي وهي مؤسسة مالية بحرينية تنوي تحويل تونس إلى مركز مالي إقليمي. ويحتوي هذا المشروع البالغة كلفته 3 مليارات ونصف من الدولارات على مركز مالي وبنكي وقطب تكنولوجي ومركز مؤتمرات ومنطقة حرة للمؤسسات المختصة في برمجيات المالية والتأمين والمحاسبة وجامعة في الاختصاصات المالية ومنطقة عمرانية وفندقين من فئة 5 نجوم ومارينا وملعب قولف. ومن المتوقع ان يحدث 16 الف موطن شغل وبدات الاشغال بالمرحلة الأولى والتي ستم بها تقسيم الأراضي
وسيكون هذا من أفضل المشاريع التي تخطط لها تونس واما عن ملعب الغولف سيكون قادر على استضافة بطولة عالمية 18 حفرة.

مواضيع ذات علاقة
 مشاريع كبرى في تونس

مراجع

وصلات خارجية
المصادقة على مشروع قانون متعلق بالمرفأ المالي لتونس

مدن تونس
مشاريع كبرى في تونس

مرفأ مالي دولي


Yekaterina Andréyevna Bychkova (en ruso: Екатерина Андреевна Бычкова) (Moscú, Unión Soviética, 5 de junio de 1985), es una ex tenista rusa.

Su mejor clasificación en la WTA fue la número 66 del mundo, que llegó el 20 de febrero de 2006. En dobles alcanzó número 106 del mundo, que llegó el 29 de enero de 2007. Hasta la fecha, ha ganado diez individuales y cinco títulos de dobles en el ITF tour.

Se retiró del tenis en el 2017.

Actuación en Torneos Grand Slam

Títulos ITF

Individual (10)

Finalista (7)

Referencias

Enlaces externos

Deportistas de Moscú
Tenistas femeninas de Rusia
Nacidos en Moscú

Yekaterina Bychkova


A 116.ª edição do Giro de Lombardia (oficialmente: Il Lombardia), quinto e último monumento de ciclismo da temporada, celebrou-se a 8 de outubro de 2022 sobre uma distância de 253 quilómetros com início na cidade de Bérgamo e final na cidade de Como em Itália.

A corrida fez parte do UCI WorldTour de 2022, sendo a trigésima primeira competição do calendário de máxima categoria mundial, e foi vencida pelo esloveno Tadej Pogačar do UAE Emirates. Completaram o pódio, como segundo e terceiro classificado respectivamente, os espanhóis Enric Mas do Movistar e Mikel Landa do Bahrain Victorious.

Equipas participantes
Tomaram parte na corrida um total de 25 equipas, dos quais assistiram por direito próprio os 18 equipas de categoria UCI WorldTeam e 7 equipas de categoria UCI ProTeam convidados pela organização, quem conformaram um pelotão de 175 ciclistas dos quais finalizaram 107. As equipas participantes foram:

Classificação final
A classificação finalizou da seguinte forma:

Ciclistas participantes e posições finais

UCI World Ranking
O Giro de Lombardia outorgou pontos para o UCI World Ranking para corredores das equipas nas categorias UCI WorldTeam, UCI ProTeam e Continental. As seguintes tabelas são o barómetro de pontuação e os dez corredores que obtiveram mais pontos:

Referências

Ligações externas
 Página oficial

UCI WorldTour de 2022
2022
Desporto na Itália em 2022

Giro de Lombardia de 2022


Serapio Reyes Ortiz (Coroico, Intendencia de La Paz; 14 de noviembre de 1822 - La Paz, Bolivia; 5 de septiembre de 1900), fue un abogado y político boliviano, vicepresidente de la república durante el gobierno del presidente Aniceto Arce entre desde el 15 de agosto de 1888 al 11 de agosto de 1892.

Biografía
Nació en Coroico el 14 de noviembre de 1822. Hizo sus primeros estudios en el Colegio Seminario el año 1835 y los concluyó en 1844. Cuando alcanzó el grado de licenciado en Derecho, pasó al Colegio Nacional hasta que llegó a alcanzar la abogacía. En 1845 profesor de literatura en el colegio de Oruro. En 1849 rector del colegio Nacional de La Paz, regentando la cátedra de Historia. Poco después profesor decano de la Facultad de Derecho, vice cancelario, director del colegio de educandas. Cancelario de la Universidad, planteó e inició la escuela de Medicina en 1862.

Fue Prefecto del departamento de La Paz en 1864, Ministro de Gobierno bajo la administración del presidente José María de Achá. Proscrito hasta 1871 año en que volvió a la patria, siendo nombrado Ministro decano de la Corte de Justicia de La Paz.

Desde 1872 permaneció en Caracoles ejerciendo la abogacía hasta 1874, año en que concurrió a la Asamblea de la que fue presidente, igualmente presidió del Consejo de Estado. El presidente Hilarión Daza le llamó al desempeño de la cartera de Justicia, Instrucción y Culto en 1878, pasando a la de Relaciones Exteriores en 1879. En el conflicto con Chile marchó a Lima a hacer efectivo el tratado secreto de 1873. De allí se dirigió a Tacna a desempeñar la secretaría general de Daza.

A su regreso ocupó la Presidencia del Consejo Ejecutivo y el Ministerio de Relaciones Senador suplente por La Paz de 1886 a 1891, Presidente del Consejo Municipal en 1888 Segundo Vicepresidente de la República elegido para el periodo de 1888 1892 bajo la presidencia de Aniceto Arce, presidió el Congreso ordinario de 1890, Ministro de Relaciones Exteriores y Culto de 1891 a 1896. El Gobierno del presidente Fernández Alonso lo nombró Prefecto de La Paz en 1896, desempeñando este cargo el 12 de diciembre de 1898 estalló la revolución federal, siendo proclamado miembro de la Junta de Gobierno. Dio cuenta de sus actos a la Convención de 1899 y murió en La Paz el 6 de septiembre de 1900.

Véase también

 Historia de Bolivia
 Vicepresidente de Bolivia

Enlaces externos
http://www.vicepresidencia.gob.bo

Paceños
Vicepresidentes de Bolivia
Políticos de Bolivia
Presidentes de Bolivia

Serapio Reyes Ortiz


Alfredo Alejandro Falugi (Pigüé, Provincia de Buenos Aires, Argentina, 28 de diciembre de 1947) es un dibujante de historietas argentino.

Biografía

Niñez  y  adolescencia
Su padre fue el exitoso mago "El gran Falugi", que en su permanente peregrinar se trasladaba con su familia de ciudad en ciudad, dentro de Argentina y también en países limítrofes.

Alfredo transcurre gran parte de su niñez y adolescencia en distintas zonas de Brasil y es allí donde comienza a  realizar sus primeros trabajos relacionados con la publicidad.

De regreso en Argentina y radicado en la Provincia de Córdoba, comienza a trabajar en la Municipalidad de Córdoba en el departamento de dibujo.

Labor  profesional
La iniciación en el "comics" comienza en  1979,  guiado por el maestro  Lito Fernández y con Alex Toth como referente.  Los primeros trabajos fueron para la Editorial Bastei de Alemania y D.C. Thompson de Inglaterra, eran historietas unitarias con guionistas de la misma editorial.

Después en 1980 comenzó a dibujar para la Editorial Columba para las revistas "Intervalo", "Nippur", "D'Artagnan". Con historietas como "Cuento de Almejas" de Armando Fernández, "Jefferson Kiss" de Ricardo Ferrari, "Mayra Kelly", "El hombre de Ritz", "La odisea del Talbot", "El cisne Negro", "Ella , la mujer" también de Ricardo Ferrari, "Khryse" de Morini y por último "Anders" y "Amanda" con guiones de Robin Wood.

Estos últimos tres fueron los principales trabajos realizados en Argentina y "Anders" y "Amanda"  se dejaron de publicar localmente en 1995. "Amanda" se continúa editando con buen éxito en Italia, siempre con guiones de Robin Wood quien permanentemente la mantiene actualizada. Mientras en Paraguay se emitió "Isabella" en los diarios Última hora, La Opinión y ABC, también guionada por el talentoso Robin Wood.

Obra

Referencias

Pigüenses
Ilustradores de Argentina
Dibujantes de historietas de Argentina

Alfredo Falugi


The corpus spongiosum  is the mass of spongy tissue surrounding the male urethra within the penis. It is also called the corpus cavernosum urethrae in older texts.

Anatomy
The proximal part of the corpus spongiosum is expanded to form the urethral bulb, and lies in apposition with the inferior fascia of the urogenital diaphragm, from which it receives a fibrous investment.

The urethra enters the bulb nearer to the superior than to the inferior surface. On the latter there is a median sulcus (groove), from which a thin fibrous septum (wall) projects into the substance of the bulb and divides it imperfectly into two lateral lobes or hemispheres.

The portion of the corpus spongiosum in front of the bulb lies in a groove on the under surface of the conjoined corpora cavernosa penis. It is cylindrical in form and tapers slightly from behind forward. Its anterior end is expanded in the form of an obtuse cone, flattened from above downward. This expansion, termed the glans penis, is moulded on the rounded ends of the corpus cavernosum penis, extending farther on their upper than on their lower surfaces.

At the summit of the glans is the slit-like vertical opening known as the external urethral orifice, or the urinary meatus.

The circumference of the base of the glans forms a rounded projecting border, the corona of glans penis, overhanging a deep retroglandular sulcus, behind which is the neck of the penis.

Function
The function of the corpus spongiosum in erection is to prevent the urethra from pinching closed, thereby maintaining the urethra as a viable channel for ejaculation.  To do this, the corpus spongiosum remains pliable during erection while the corpora cavernosa penis become engorged with blood.

Additional images

See also
 Corpus cavernosum penis
 Spongy urethra
 Trabeculae of corpus spongiosum of penis

References

External links
  - "The Male Pelvis: The Urethra"

Mammal male reproductive system
Human penis anatomy

fr:Corps spongieux
pl:Ciało gąbczaste

Corpus spongiosum (penis)


Insurecția comunistă Malaysiană (Malay: Darurat Malaya) a fost un război de gherilă care a avut loc în Federația Malaya, în perioada de dinainte și de după declararea independenței față de Regatul Unit, între anii 1948 și 1960. Beligeranții au fost forțele armate ale Commonwealth-ului împotriva Armatei Naționale de Eliberare din Malaysia (MNLA), aripa militară a Partidului Comunist Malaysian (MCP).

Urgența malaysiană a fost la origine termenul utilizat de guvern pentru a denumi conflictul. MNLA l-a numit Războiul de Eliberare Națională Anti-Britanică.

În ciuda unei reduceri a violenței începând cu anul 1960, liderul comunist Chin Peng a reluat insurgența împotriva guvernului malaysian în 1967; această a doua fază a insurgenței a durat până în 1989. Chin Peng a fugit în Thailanda, unde a trăit până în septembrie 2013.

Originea conflictului

Probleme de natură economică

Economia Malaysiană se baza pe exportul de staniu și cauciuc și era astfel vulnerabilă la orice schimbare de pe piața mondială. Când britanicii au dobândit controlul asupra economiei malaysiene, au impus taxe asupra unor bunuri care au adus prejudicii industriilor tradiționale. Aceasta adus la o adâncire a sărăciei poporului malaysian. Mulți chinezi și-au găsit slujbe în minele de staniu și pe plantațiile care asigurau comerțul cu materii prime.

Tensiunile interetnice au crescut pe măsură ce etnicii malay au înțeles că etnicii chinezi i-au înlocuit în anumite slujbe și locurile de muncă au devenit greu de găsit. Mulți  etnici malay au fost astfel obligați să lucreze în industria cauciucului, care, la rândul ei, era influențată major de prețurile volatile de pe piața mondială. Tensiunile economice s-au intensificat în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Ocupația japoneză a Malaysiei a început în 1941 și, din acel moment, "exportul materiilor prime a fost limitat la cantitățile relativ mici necesare economiei japoneze".  Aceasta a dus la abandonarea unui număr mare de plantații și la închiderea minelor. Lipsa pieselor de schimb pentru utilaje a afectat și mai tare industria minieră.
 Importul de orez, care asigura o mare parte a hranei, a scăzut din cauza limitării comerțului, astfel că populația a fost obligată să își îndrepte eforturile spre a produce suficientă hrană pentru a supraviețui.

Mulți au crezut că britanicii se vor întoarce curând și îi vor "salva", astfel că nu au încercat să învețe să cultive cele necesare pentru a supraviețui. Toate acestea au dus la apariția foametei în Malaysia începând cu anul 1942. Retragerea Japoniei de la sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial a lăsat economia Malaysiei britanice în haos. Printre probleme erau: șomajul, salariile mici și creșterea prețului la alimente mult peste o rată sănătoasă de 2-3%. Partidul Comunist Malaysian a început să folosească motivul economiei aflate în declin ca instrument de propagandă împotriva britanicilor. Britanicii nu au luat nicio măsură pentru corectarea situației economice din Malaysia, situație care devenise mai rea ca niciodată. Acțiunile de protest ale muncitorilor  au devenit importante și au avut loc multe greve între 1946 și 1948. Un astfel de exemplu a fost greva generală de 24 de ore organizată de MCP pe 29 ianuarie 1946. În acest timp, administrația britanică încerca să organizeze economia malaysiană, pentru că veniturile din industriile staniului și cauciucului erau importante pentru refacerea Marii Britanii după război. Protestele au fost reprimate brutal, inclusiv cu măsuri ca arestarea și deportarea. La rândul lor, protestatarii au devenit din ce în ce mai militanți. Numai în 1947, comuniștii din Malaysia au organizat alte 300 de greve.

Autoritățile britanice au încercat, imediat după război, să formeze o Uniune Malaysiană, un stat în care toți cetățenii de origine Malaysiană, chineză și indiană să aibă drepturi egale. Această idee a fost respinsă de mulți malay și de conducătorii diverselor state aflate sub control britanic. În consecință, britanicii și-au retras propunerea, iar, în special pentru chinezi, aceasta a părut a fi o trădare după ce comunitatea lor a dus greul luptei împotriva ocupației japoneze.

Primele incidente
Primele focuri de armă ale insurecției au fost trase la 8:30 în ziua de 16 iunie 1948, la birourile domeniului Elphil Estate, situate la 20 de mile est de orașul Sungai Siput din statul Perak. Trei manageri de plantație, Arthur Walker (50 de ani), John Allison (55 de ani) și asistentul acestuia, Ian Christian, au fost uciși de trei tineri chinezi. Atentatul trebuia să includă și un alt britanic, pe un domeniu situat la câteva mile de Sungai Siput. Autovehiculul acestuia s-a defectat în timp ce efectua inspecția de dimineață, astfel că s-a întors la birou cu întârziere. Un alt grup de oameni înarmați fusese trimis să îl ucidă. Nu au putut să aștepte și au plecat.

Două zile mai târziu, pe 18 iunie 1948, britanicii au adoptat măsuri legislative de urgență, mai întâi în Perak, ca răspuns la incidentul din Sungai Siput, apoi, în iulie, la nivelul întregii țări. Prin aceste măsuri, Partidul Comunist din Malaysia și alte partide de stânga au fost scoase în afara legii. Poliției i s-a dat puterea de a-i reține pe comuniști și pe cei suspectați că îi ajută. MCP, condus de Chin Peng, secretarul general al Partidului Comunist Malaysian, s-a retras în zone rurale și a fondat MNLA (denumită și Armata de Eliberare a Poporului Malaysian - MPLA) în ianuarie 1949. MNLA a pornit lupte de gherilă, având ca țintă în special industria producătoare de materii prime, minele de staniu și plantațiile de cauciuc, deținute de colonialiști. MNLA a lansat primul război de gherilă după iunie 1948, la Gua Musang. Au atacat și au ocupat Gua Musang.

MNLA a fost, în parte, o reorganizare a Armatei Populare Malaysiene Anti-Japoneze (MPAJA), forța de gherilă condusă de MCP care a constituit principala rezistență din Malaysia împotriva ocupației japoneze. Britanicii antrenaseră și înarmaseră, în secret, MPAJA, în ultimele faze ale celui de-al Doilea Război Mondial. Dizolvată în decembrie 1945, MPAJA a restituit oficial toate armele Administrației Militare Britanice. Membrilor care au fost de acord cu dizolvarea le-au fost oferite oportunități economice. În jur de 4.000 de membri au refuzat aceste oferte și au trecut în ilegalitate.

Războiul de gherilă

MNLA a adoptat de regulă tactici de gherilă, sabotând instalațiile, atacând plantațiile de cauciuc și distrugând rutele de transport și infrastructura. Ajutorul principal pentru MNLA a venit de la aproximativ 500.000 din cei 3,12 milioane de locuitori de origine chineză care locuiau în Malaysia. Acești chinezi au fost denumiți 'squatters''' (vagabonzi), majoritatea dintre ei fiind fermieri care locuiau la marginea junglei unde se afla MNLA. Aceasta a permis MNLA să se aprovizioneze cu hrană, dar și să atragă noi recruți. Etnicii malay i-au sprijint mai puțin. MNLA a câștigat ajutorul chinezilor pentru că acestora le erau refuzate dreptul de a vota în alegeri, nu aveau libertate de exprimare și erau, de regulă, foarte săraci. Structura care se ocupa de aprovizionarea MNLA a fost denumită Min Yuen (Organizația de masă). Avea o rețea de contacte în rândul populației. Pe lângă aprovizionarea cu bunuri materiale, în special mâncare, era importantă și pentru culegerea informațiilor.

Taberele și ascunzătorile MNLA se aflau în zone greu accesibile din jungla tropicală. Cei mai mulți luptători ai MNLA erau etnici chinezi, deși au fost și câțiva malay, indonezieni și indieni printre membri. MNLA a fost organizată în regimente, deși acestea nu aveau unități fixe și fiecare includea toate forțele care operau într-o anumită regiune. Regimentele aveau structuri politice, comisari, instructori și serviciu de informații. În tabere, soldații au participat la cursuri de marxism-leninism și au produs buletine informative politice pentru a fi distribuite civililor. MNLA a impus ca soldații săi să obțină o permisiune oficială pentru orice implicare într-o relație cu o femeie care nu făcea parte din organizație.

În fazele inițiale ale conflictului, gherilele au urmărit să stabilească un control în zonele eliberate, de unde forțele guvernamentale fuseseră alungate, dar nu au reușit.

Reacția britanicilor

În primele luni, haosul și lipsa de îndrumare au împiedicat guvernul să acționeze. Pe frontul militar, forțele de securitate nu știau cum să lupte cu un dușman care se mișca liber în junglă și care era sprijinit de populația rurală de origine chineză. Plantatorii și minerii britanici, care au dus greul atacurilor exercitate de comuniști, au început să vorbească despre incompetența guvernului și că au fost trădați de Whitehall. Strategia inițială a guvernului a fost în principal să asigure paza țintelor economice importante, ca minele și plantațiile. Mai târziu, în aprilie 1950, generalul Harold Briggs, directorul de operații al Armatei Britanice, a fost trimis în misiune în Malaysia. Planul lui Briggs s-a întemeiat pe principiul conform căruia cel mai bun mod de a învinge o insurecție ca aceea cu care se confrunta guvernul era acela de a izola insurgenții de suporterii lor din rândul populației. Planul lui Briggs avea în vedere că jungla malaysiană este inospitalieră. O parte importantă a strategiei a implicat țintirea proviziilor de hrană ale MNLA, cu privire la care Briggs a recunoscut că veneau din trei surse principale: taberele din junglă, unde terenul fusese curățat pentru a fi cultivat, locuitorii nativi ai junglei care puteau asigura hrană culeasă de acolo și suporterii MNLA din comunitățile de squatters de la marginea junglei.

Planul Briggs avea multiple aspecte, iar unul a devenit foarte cunoscut: strămutarea forțată a circa 500.000 de țărani malaezieni, din care 400.000 de chinezi, din comunitățile de vagabonzi de la liziera pădurii, în tabere păzite numite sate noi. Aceste sate erau nou construite, înconjurate de sârmă ghimpată, posturi de pază și proiectoare și aveau ca scop să îi țină pe locuitori înăuntru și pe membrii gherilei afară. La începutul insurecției, britanicii aveau 13 batalioane de infanterie în Malaysia, din care șapte batalioane Gurkha parțial complete, trei batalioane britanice, două batalioane ale Regimentului Regal Malaysian și ale Regimentului Regal Britanic de Artilerie, utilizate ca infanterie. Această armată era prea mică să lupte cu succes cu insurgenții, astfel că erau necesare și alte batalioane de infanterie în Malaysia. Britanicii au adus soldați din unități ca Marina Regală și King's African Rifles. Un alt efort l-a reprezentat reorganizarea Special Air Service, în 1950, ca unitate specială de recunoaștere, efectuare de raiduri aeriene și luptă contra insurgenței.

Secretarul permanent al apărării pentru Malaysia, Robert Grainger Ker Thompson, luptase în unitățile speciale Chindits din Burma în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Experiența sa vastă în războiul din junglă s-a dovedit importantă în această perioadă pentru că a fost capabil să construiască relații funcționale între militari și civili. A fost unul din principalii arhitecți ai planului contra insurgenței din Malaysia.

Pe 6 octombrie 1951, Înaltul Comisar Britanic din Malaysia, Henry Gurney, a fost asasinat, iar Briggs a plecat în decembrie același an. Partidul Conservator condus de Churchill a câștigat alegerile.

În ianuarie 1952, generalul Gerald Templer a fost numit în funcția de Înalt Comisar Britanic. Este larg creditat cu meritul de a fi întors situația în favoarea forțelor britanice. Unele unități ale armatei britanice au început o campanie de câștigare a inimilor și minților prin dăruirea de ajutor medical și hrană malaezienilor și triburilor băștinașe. În același timp, au pus presiune pe MNLA prin efectuarea de patrule în junglă. Gherilele MNLA au fost împinse adânc în junglă și au fost împiedicate să se aprovizioneze. MNLA i-a forțat pe membrii tribului Sakai să îi furnizeze hrană și a atras astfel opoziția acestora. Mulți dintre membrii gherilei care au fost capturați au schimbat tabăra. Comparativ, MNLA nu a eliberat niciodată britanci în viață.

În cei doi ani în care Templer s-a aflat la comandă, două treimi din forțele de gherilă au fost eliminate și au pierdut peste jumătate din putere, numărul incidentelor violente a scăzut de la 500 la mai puțin de 100 pe lună, iar numărul morților din rândul civililor și al forțelor de apărare, de la 200, la mai puțin de 40. Istoricii tradiționaliști afirmă că Templer a schimbat situația în cursul insurecției și acțiunile și politicile sale au constituit o mare parte a succesului obținut de britanici sub comanda lui. Istoricii revizioniști au contestat această opinie și au susținut adesea ideea lui Victor Purcell, un sinolog care, încă din 1954, a spus că Templer abia de a continuat politicile începute de predecesorii săi.

În cele din urmă, conflictul a implicat un maxim de 40.000 de soldați britanici și din Commonwealth, împotriva a cel mult 7-8.000 de luptători de gherilă comuniști.

Controlul operațiunilor anti-gherilă

La toate nivelurile guvernamentale (național, stat, district) autoritatea militară și civilă a fost asumată de un comitet format din militari, polițiști și funcționari civili. Aceasta a permis ca informațiile din toate sursele să fie rapid evaluate și diseminate, precum și ca măsurile anti-gherilă să fie coordonate. Fiecare comitet executiv de război de la nivelul statelor, de exemplu, a inclus: șeful guvernului de la nivelul statului, ca președinte, șeful poliției, comandantul militar cu cea mai mare funcție, șeful Home Guard, șeful finanțelor de la nivelul statului, secretarul executiv și până la 6 membri aleși dintre liderii din comunitate. Poliția, militarii, Home Guard și secretarul au format un subcomitet operațional responsabil pentru conducerea operațiunilor urgente și zilnice. Subcomitetele operaționale au luat și hotărâri comune, lucrând ca un tot.

Caracteristicile războiului

Armata britanică a înțeles curând că operațiunile efectuate de formațiuni militare mari nu erau productive. În schimb, plutoane sau grupuri mai mici au efectuat patrule și au organizat ambuscade bazate pe informațiile culese de la informatori, membri MNLA care s-au predat, recunoaștere aeriană etc. O operațiune tipică a fost Nassau, care a fost efectuată în mlaștina Kuala Langat (extras din cartea școlii de pușcași marini Gherila - cum să lupți cu ea):

Ajutorul dat de Commonwealth
Pe lângă contribuția britanică și malaysiană, o serie de forțe ale Commonwealth-ului au fost implicate, inclusiv cele din Australia, Noua Zeelandă, Fiji, Kenya, Nyasaland, Rhodesia de Nord și Rhodesia de Sud.

Australia
Primele forțe terestre, Batalionul 2, Regimentul Regal Australian (2RAR), au sosit în 1955. Acest batalion a fost înlocuit de Batalionul 3 din același regiment (3RAR), iar acesta, la rândul lui, a fost înlocuit de Batalionul 1 (1RAR). Forțele Aeriene Regale Australiene au contribuit cu Escadronul 1 (bombardiere Avro Lincoln) și Escadronul 38 (C-47 Skytrain) care au operat din Singapore în primele faze ale conflictului. În 1955, RAAF a extins baza aeriană Butterworth de unde bombardierele Canberra ale Escadronului 2, care a înlocuit Escadronul 1, și CAC Sabre ale escadronului 78 au desfășurat misiuni de bombardare a țintelor terestre. Distrugătoarele Marinei Regale Australiene  și  s-au alăturat în iunie 1955. Între 1956 și 1960, portavioanele ,  și distrugătoarele , , , , , , ,  și  au fost atașate rezervei strategice a armatei Commonwealth-ului  pentru trei-nouă luni la un moment dat. Câteva distrugătoare au deschis focul asupra pozițiilor comuniștilor în Johor.

Noua Zeelandă
Un total de 1.300 de neozeelandezi au luptat împotriva insurecției între 1948 și 1964, iar 15 și-au pierdut viața în luptă. Prima contribuție a Noii Zeelande a venit în 1949, când avioanele de transport C-47 Skytrain din cadrul Escadronului 41 din RNZAF au fost atașate RAF. Noua Zeelandă s-a implicat direct în conflict în 1955; din mai, avioanele RNZAF  de Havilland Vampire și de Havilland Venom au început să zboare în misiuni. În noiembrie 1955, un număr de 133 de soldați a ceea ce urma să devină Special Air Service of New Zeeland au ajuns la Singapore, pentru antrenament împreună cu SAS-ul britanic și au început operațiunile în aprilie 1956. RNZAF a continuat să efectueze misiuni cu avioanele Venom ale Escadronului 14 și, mai târziu, cu avioanele Canberra ale Escadronului 75, precum și operațiuni de parașutare a proviziilor în ajutorul forețlor anti-gherilă, utilizând avioanele Bristol Freighter.

Rhodesia

Rhodesia de Sud și succesoarea sa, Federația Rhodesiei și Nyasaland au contribuit cu două unități în Malaysia. Între 1951 și 1953, voluntari albi din Rhodesia de Sud au format Escadronul C al Rhodesian Special Air Service. Rhodesian African Rifles, compusă din soldați și subofițeri negri, dar condusă de ofițeri albi, a acționat în statul Johore pe o perioadă de doi ani încpeând cu 1956.

Fiji
În timpul celor patru ani în care Fiji s-a implicat în conflict, din 1952 până în 1956, au luptat circa 1.600 de soldați fijieni. Primii care au ajuns au fost cei din Batalionul 1 din cadrul Regimentului de infanterie. Un număr de 25 de soldați au murit în luptă în Malaysia. Atât pe câmpul de luptă, cât și în afara acestuia, s-a dezvoltat o prietenie între cele două națiuni; Tunku Abdul Rahman, prim-ministrul Malaysiei, a devenit prietenul și mentorul lui Edward Cakobau, care a fost comandantul batalionului fijian și care, ulterior, urma să devină viceprim-ministru în Fiji. Fiul acestuia din urmă, Epeli Nailatikau este fostul președinte fijian.

Kenya, Rhodesia de Nord și Nyasaland
Batalioanele 1, 2 și 3 din King's African Rifles din Nyasaland, Rhodesia de Nord și Kenya au luptat contra insurecției și au înregistrat 23 de morți.

Soluția
Pe 6 octombrie 1951, MNLA l-a asasinat pe Înaltul Comisar Britanic, Henry Gurney. Asasinatul a fost considerat cel mai important factor care a dus la respingerea campaniei duse de MNLA de către populația din Malaysia și la răspândirea temerii că, "dacă Înaltul Comisar nu a fost în siguranță, e mică speranța de protecție și siguranță pentru oamenii obișnuiți" Liderul MNLA, Chin Peng, a declarat că asasinatul nu a avut consecințe importante și că, oricum, comuniștii și-au schimbat în mod radical strategia în ceea ce privește "soluțiile din octombrie". Soluțiile din octombrie, un răspuns la planul lui Briggs, au implicat o schimbare a tacticii prin reducerea atacurilor asupra țintelor economice și civile, creșterea eforturilor de a pătrunde în organizarea politică și de a acționa subversiv, precum și întărirea rutelor de aprovizionare din cadrul Min Yuen, ca și practicarea agriculturii în junglă.

Succesorului lui Gurney, Gerald Templer, i s-a cerut de către guvernul britanic să ia imediat măsuri pentru ca etnicilor chinezi să li se aorde dreptul de vot.

Amnistia
Pe 8 septembrie 1955, guvernul Federației Malaysiene a emis o declarație de amnistiere a comuniștilor. Guvernul din Singapore a emis o ofertă asemănătoare în același timp. Tunku Abdel Rahman, ca ministru șef, a făcut oferta de amnistiere, dar a promis că nu vor exista negocieri cu MNLA. Termenii amnistiei au fost următorii:

 Aceia care se vor preda nu vor fi urmăriți penal pentru nicio infracțiune săvârșită în legătură cu insurecția, care a fost comisă la instigarea conducătorilor comuniști, fie înainte de data declarației de amnistiere, fie cu ignorarea acestei declarații.
 Insurgenții se pot preda oricui doresc, inclusiv publicului.
 Nu va exista o încetare a focului, dar forțele de menținere a ordinii vor fi în alertă să îi ajute pe cei care acceptă oferta și, pentru acest scop, încetări ale focului la nivel local vor fi convenite.
 Guvernul îi va investiga pe cei care se predau. Cei care arată că au intenția clară de a fi loiali guvernului malaysian și de a abandona activitățile comuniste vor fi ajutați să își câștige poziția în societate și să se întoarcă la familie. În ceea ce privește restul, trebuie să li se impună restricții ale libertății, dar, dacă vreunul dorește să plece în China, cererea lor va fi aprobată.

După această declarație, o campanie de publicitate intensivă, de o amploare fără precedent, a fost lansată de guvern. Miniștrii din guvernul federal au călătorit intensiv prin țară pentru a-i convinge pe oameni să îi cheme pe comuniști să lase armele și să profite de amnistie. În ciuda campaniei, puțini comuniști s-au predat autorităților. Unii critici din cercurile politice au comentat că amnistia a fost mult prea restrictivă și doar cu puțin mai mult decât o reiterare a termenilor de predare care fuseseră în vigoare o lungă perioadă de timp. Criticii au propus o abordare mai realistă și mai liberală, în sensul unor negocieri directe cu MCP pentru a reuși o soluționare a problemei. Liderii Partidului Muncitoresc din Malaysia, nu au exclus, ca parte a înțelegerii, posibilitatea ca MCP să fie recunoscut legal. Chiar în cadrul alianței aflate la guvernare, unii membri influenți ai MCA și UMNO au făcut eforturi să îl convingă pe ministrul șef, Tunku Abdul Rahman, să aibă negocieri cu MCP.

Negocierile de la Baling și consecințele acestora
Înțelegând că acest conflict nu ajunge la niciun rezultat, Chin Peng a căutat să aibă discuții cu guvernul britanic și cu oficialii malaysieni în 1955. Discuțiile au avut loc în Școala de limbă engleză din Baling, pe 28 decembrie. Chin Peng a ieșit din junglă și a încercat să negocieze cu liderul federației, dar Serviciul de Informații Britanic a exprimat temerea că MCP va recâștiga influență în societate. MCP a fost reprezentat de Chin Peng, secretarul general, Rashid Maidin și Chen Tien, șeful departamentului central de propagandă al MCP; de cealaltă parte, trei aleși la nivel național, Tunku Abdul Rahman, Tan Cheng Lock și David Marshall, ministrul șef din Singapore. Întâlnirea a intenționat să ajungă la un sfârșit al conflictului de comun acord, dar reprezentanții guvernului malaysian, sub conducerea lui Tunku Abdul Rahman, au respins toate cererile lui Chin Peng. Ca urmare, conflictul s-a întețit, iar Noua Zeelandă și alți membri ai Commonwealth-ului au trimis armata în ajutorul britanicilor.

După eșecul negocierilor, Tunku a decis să retragă amnistia pe 8 februarie 1956, la șase luni de când fusese oferită, declarând că nu dorește să îi întâlnească din nou pe comuniști, decât dacă ei declară înainte de orice întâlnire că au de gând să se predea complet. În ciuda eșecului negocierilor, MCP a făcut un efort să reia discuțiile despre pace cu guvernul malaysian, fără succes. În acest timp, în noul Consiliu de Urgență, au început discuții în sensul de a intensifica "războiul poporului" împotriva gherilei. În iulie 1957, cu câteva săptămâni înainte de independență, MCP a făcut o nouă încercare de a negocia pacea, sugerând următoarele condiții:

 membrii săi să aibă aceleași privilegii ca și ceilalți cetățeni;
 garanția că membrii cu funcții politice și militare în cadrul MCP nu vor fi pedepsiți.

Eșecul negocierilor a afectat politica MCP. În același timp, puterea MNLA și Min Yuen a intrat în declin, acestea nemaiavând decât 1.830 de membri în august 1957. Cei care rămăseseră se confuntau cu fuga în exil sau cu moartea în junglă. Cu toate acestea, Tunku Abdul Rahman nu a răspuns la propunerile înaintate de MCP. Odată cu obținerea independenței, la 31 august 1957, insurecția își pierduse scopul de război împotriva colonialismului. Ultima rezistență serioasă a gherilelor MRLA s-a sfârșit cu predarea în mlaștina Telok Anson, în 1958. Ce a mai rămas din armata MRLA a fugit în Thailanda și mai departe spre est. Pe 31 iulie 1960, guvernul malaysian a declarat că starea de urgență a luat sfârșit. Chin Peng a părăsit sudul Thailandei și a mers la Beijing, unde a fost găzduit de autoritățile chineze în Biroul Internațional de Legătură, colo unde mulți alți lideri ai partidelor comuniste din Sud-Estul Asiei erau găzduiți.

Victime
În timpul conflictului, forțele de securitate au ucis 6.710 luptători de gherilă și au capturat 1.287, în timp ce 2.702 luptători de gherilă s-au predat în timpul conflictului și circa 500 la sfârșitul acestuia. Un număr de 1.345 de soldați și polițiști au fost uciși în timpul luptelor, ca și 519 soldați din Commonwealth. Un număr de 2.478 de civili au fost uciși, iar alți 810 sunt dispăruți.

Crime de război
Crimele de război au fost definite de Principiile de la Nürnberg ca fiind "încălcările legilor sau cutumelor războiului", ceea ce include masacrele, bombardarea țintelor civile, terorismul, mutilarea, tortura, uciderea deținuților și a prizonierilor de război. Alte crime sunt furtul, incendierea și distrugerea proprietăților care nu pot fi justificate de necesitățile militare.

În timpul conflictului malaysian, au fost situații în care, în timpul operațiunilor de căutare a luptătorilor de gherilă, soldații britanici au deținut și torturat săteni care erau suspectați că i-au ajutat pe insurgenți. Brian Lapping a spus că a existat "un comportament imoral al forțelor britanice, care în mod obișnuit au bătut squatters chinezi care au refuzat, sau, poate, nu au fost în măsură să dea informații" despre insurgenți. Au fost de asemenea cazuri în care cadavrele luptătorilor de gherilă au fost expuse în public pentru a fi identificate și pentru a atrage în capcană posibili asociați ai acestora îndurerați de pierderea suferită. Mai mult, de la 18 iunie 1948, până la 15 aprilie 1950, un număr de 35.000 de oameni au fost exilați, inclusiv cei care nu erau în stare să părăsească țara. Ziarul "The Scotsman" a lăudat aceste practici ca fiind practici bune atâta vreme cât "țăranilor fără minte li se spune și sunt făcuți să creadă că liderii comuniști sunt invulnerabili". Forțele britanice au pus bombe capcană în depozitele de alimente din junglă, au incendiat sate și au furnizat în secret grenade și gloanțe autodetonante insurgenților pentru a-i ucide pe utilizatorii acestora. Unii civili și unii deținuți au fost împușcați, fie pentru că au încercat să fugă și să îi ajute pe insurgenți, fie pentru că au refuzat să furnizeze informații. Aceste tactici au tensionat relațiile dintre civili și forțele britanice în Malaysia și au fost contraproductive în obținerea resursei critice în lupta contra insurgenței, informațiile de calitate. Trupele britanice erau adesea incapabile să vadă diferența dintre inamicii combatanți și civilii non-combatanți în timp ce desfășurau operațiunile din junglă, pentru că luptătorii de gherilă purtau haine civile și aveau ajutor de la simpatizanții civili.

În masacrul de la Batang Kali, un număr de 24 de săteni au fost uciși de Plutonul 7, Compania G, Garda 2 Scoțiană, după ce au înconjurat o plantație de cauciuc la Sungai Rimoh, lângă Batang Kali în Selangor, în decembrie 1948. Multe dintre trupurile victimelor au fost găsite mutilate și satul a fost ars din temelii. Nicio armă nu a fost găsită când satul a fost percheziționat. Singurul supraviețuitor al măcelului a fost un bărbat pe nume Ching Hong, în vârstă de 20 de ani la vremea aceea. A leșinat și a fost prezumat mort.

Decapitarea și mutilarea insurgenților de către forțele britanice erau de asemenea obișnuite, fiind utilizate ca mod de a identifica insurgenții morți când nu era posibilă aducerea cadavrelor din junglă. O fotografie a unui comando din Marina Regală cu capetele a doi insurgenți a produs scandal public în aprilie 1952. Cabinetul colonial a observat, în privat, că "nu e niciun dubiu că, potrivit legilor internaționale, un caz similar în timp de război ar fi o crimă de război".

Ca parte a planului lui Briggs, 500.000 de oameni (aproape zece la sută din populația Malaysiei) au fost strămutați. Zeci de mii de case au fost distruse și mulți au fost internați în tabere păzite numite Satele Noi. Această măsură a vizat pedepsirea colectivă a sătenilor din satele suspectate că îi ajută pe insurgenți și izolarea civililor de activitatea luptătorilor de gherilă. Deși considerate ca necesare, unele situații de distrugeri au depășit justificarea necesității militare. O astfel de practică este interzisă de Convenția de la Geneva și de cutuma internațională care arată că distrugerea proprietății nu trebuie să se producă decât dacă este absolut necesară pentru operațiunile militaren.

Comparație cu Vietnam
Diferențe

Conflictele din Malaysia și din Vietnam au fost comparate de multe ori și istoricii s-au întrebat cum o armată britanică de 35.000 de soldați a reușit, în timp ce peste o jumătate de milion de soldați americani și aliați au dat greș pe o suprafață mai mică. Cele două conflicte sunt diferite în câteva puncte cheie:.

 În timp ce MNLA nu a avut niciodată mai mult de 8.000 de insurgenți, Armata Poporului din Vietnam a avut peste un sfert de milion de soldați, la care s-au adăugat circa 100.000 de luptători de gherilă din Vietcong.
 Ajutorul combinat dat de Uniunea Sovietică, Coreea de Nord, Cuba și China, a asigurat cantități mari de echipament militar greu, suport logistic, personal și antrenamente pentru Vietnamul de Nord.
 Vietnamul de Nord avea graniță comună cu aliatul său, China, ceea ce a permis ajutorul continuu și reaprovizionarea.
 Marea Britanie nu a abordat niciodată conflictul ca fiind unul convențional și a implementat rapid culegerea de informații în mod eficient și combinat (condusă de Filiala Specială a Poliției Malayene împotriva brațului politic al mișcării de gherilă) Cited at length in Vietnam War essay on Insurgency and Counterinsurgency Lessons from Malaya, eHistory, Ohio State University. și o operațiune de câștigare a inimilor și a minților câștigătoare.
 Cei mai mulți insurgenți erau etnici chinezi care erau văzuți ca străini de indigenii malay, care îi preferau pe britanici.
 Mulți malaezieni au luptat alături de britanici împotriva ocupanților japonezi, inclusiv Chin Peng. această situație contrastează cu cea din Indochina (Vietnam, Laos, Cambodgia) unde coloniștii francezi nu au luptat împotriva japonezilor, care au urmărit să stârnească naționalismul vietnamez împotriva Franței. Încrederea dîntre localnici și coloniști a dat britanicilor un avantaj asupra Franței, și, mai târziu, asupra SUA în Vietnam..
 În termeni pur militari, armata britanică a recunoscut că, într-un conflict de intensitate mică, abilitățile soldatului ca individ și rezistența sunt mai importante decât puterea de foc (artilerie suport aerian etc.) Chiar dacă mulți soldați britanici erau recrutați după 1945, abilitățile necesare și atitudinea au fost învățate la școala de război din junglă, care au dus la cele mai bune tactici bazate pe experiența câștigată în lupte.
 În Vietnam, soldații și proviziile au trecut prin alte țări ca Laos, Cambodgia, unde forțele armate americane nu aveau permisiunea de a intra. Aceasta le-a asigurat soldaților comuniști vietnamezi un adăpost în fața atacurilor terestre. MNLA nu avea decât frontiera cu Thailanda unde membrii acesteia au și căutat adăpost la sfârșitul conflictului.

Asemănări
Multe tactici utilizate de americani în Vietnam au fost asemănătoare cu cele utilizate de britanici în Malaysia. Câteva exemple sunt amintite mai jos:

Agentul portocaliu

În timpul insurecției malaysiene, Marea Britanie a fost prima națiune care a făcut uz de erbicide și defoliante pentru a distruge tufișuri, culturi și copaci în scopul de a-i lipsi pe insurgenți de acoperire și ca parte a campaniei de împiedicare a aprovizionării cu hrană din prima parte a anului 1950. Agentul portocaliu a fost utilizat pentru curățarea liniilor de comunicații și pentru a distruge culturile ca parte a strategiei până în 1952, 2, 4, 5 - Acid triclorophenoxyacetic și amestecuri de erbicide au fost utilizate de-a lungul unor drumuri cheie. Din iunie până în octombrie 1952, 1250 de acri de teren situat la marginea drumului în locuri pretabile pentru ambuscade au fost tratate cu defoliante, activitatea fiind descrisă ca fiind o politică de "importanță națională". Britanici au semnalat că erbicidele și  defoliantele pot fi înlocuite cu smulgerea vegetației cu mâna și tratamentele cu substanțe au fost oprite. Totuși, după ce această strategie a eșuat, folosirea erbicidelor și a substanțelor defoliante a reînceput, în efortul de a lupta cu insurgenții, sub comanda generalului Gerald Templer, în februarie 1953, ca mijloc de distrugere a culturilor agricole cultivate de forțele comuniste în luminișurile din junglă.

Elicoptere și planoare au împrăștiat acid tricloracetic  și 2, 4, 5 - Acid triclorophenoxyacetic, împreună cu granule de chlorophenyl N,N-Dimethyl-1-naphthylamine pe culturi de cartofi dulci și porumb. Mulți dintre cei care au manevrat și/sau au utilizat agentul portocaliu, fie încă din timpul conflictului, fie la zeci de ani după aceea, au suferit consecințele expunerii la agentul portocaliu. Se estimează că 10.000 de civili și insurgenți din Malaysia au suferit de asemenea din cauza efectelor substanțelor defoliante (deși mulți istorici sunt de acord că trebuie să fie un număr mai mare decât acesta, pentru că agentul portocaliu a fost utilizat pe scară mare în conflictul malaysian și, spre deosebire de Statele Unite, guvernul britanic a manipulat înregistrările și a păstrat secretul de frica reacțiilor negative ale opiniei publice mondiale). Absența prelungită a vegetației din cauza defolierilor a dus la eroziuni majore ale solului în Malaysia.

După ce conflictul malaysian s-a încheiat în 1960, Statele Unite au avut în vedere precedentul britanic când au luat decizia de a utiliza substanțe defoliante ca o tactică acceptată în război. Secretarul de stat Dean Rusk l-a consiliat pe președintele John F. Kennedy în sensul că precedentul utilizării erbicidelor în război a fost stabilit de britanici prin folosirea avioanelor pentru a împrăștia erbicide în scopul de a distruge culturile inamicului și de a curăța jungla din nordul Malaeziei.

Bombardamente aeriene
Ca și US Air Force  în Vietnam, bombardamentele pe teritorii vaste au fost utilizate de Royal Air Force în timpul conflictului din Malaysia. Marea Britanie a executat 4.500 de raiduri aeriene în primii cinci ani ai războiului. Cartografia era precară, comunicațiile nu erau bune, condițiile meteo nu erau favorabile, iar aeroporturile erau puține. S-au folosit posibilele poziții inamice (demonstrații de forță), iar bombardarea potențialelor căi de evacuare a fost, de asemenea, ocazional practicată. Britanicii au raportat că bombardarea junglei a fost o mare risipire de forțe din cauza identificării precare a țintelor și a incapacității de a stabili dacă ținta era ostilă sau nu. De-a lungul celor 12 ani de conflict, între 670 și 995 de civili necombatanți au fost uciși de aviația britanică.

Strămutarea populației
Marea Britanie a organizat un program de strămutare a populației care a oferit un model pentru Programul Strategic Hamlet al americanilor în Vietnam. În timpul insurecției malaysiene, 450 de sate noi au fost create și se estimează că 470.509 persoane, din care 400.000 de chinezi, au fost afectate de programul de strămutare. O măsură de război importantă luată de britanici a fost pedepsirea colectivă a satelor unde oamenii erau suspectați că îi ajută pe insurgenți. La Tanjun Malim, în martie 1952, Templer a impus o interdicție de a ieși din case de 22 de ore, nimeni neavând voie să iasă din sat. Școlile au fost închise, transporturile cu autobuzul au fost oprite, iar rațiile de orez au fost reduse pentru 20.000 de oameni. Ultima măsură menționată a determinat Școala Londoneză de Igienă și Medicină Tropicală să scrie guvernului colonial o scrisoare în care a arătat că este posibil ca "malaysienii subnutriți cronic" să nu fie în stare să supraviețuiască din această cauză. Unii au fost amendați pentru că au ieșit din case pentru a folosi latrina. Într-o altă situație de pedeapsă colectivă, la Sungai Pelek, în luna următoare, măsurile au inclus interdicția de a ieși din casă, o reducere de 40% a rației de orez și construirea unui gard de plasă de sârmă la 22 de yarzi de gardul de sârmă ghimpată din jurul satului. Oficialii au explicat că aceste măsuri au fost impuse asupra celor 4.000 de săteni pentru că "au continuat să le furnizeze alimente insurgenților" și pentru că "nu au dat informații autorităților".

Căutare și distrugere
Cum au procedat și Statele Unite mai târziu în Vietnam, britanicii au dat uneori foc satelor ai căror locuitori fuseseră acuzați că i-au ajutat pe insurgenți, au reținut mii de persoane suspectate de colaborare și care negau că îi acoperă pe insurgenți. Unitățile britanice care descopereau civili care îi ajutau pe insurgenți trebuia să îi aresteze și să îi interogheze, folosind tortura și amenințarea cu violența îndreptată împotriva familiilor acestora, pentru a descoperi unde sunt amplasate taberele insurgenților. Insurgenții aveau avantaje în raport cu britanicii: locuiau în apropierea sătenilor, aveau uneori rude sau prieteni apropiați în sat și nu se dădeau înapoi de la amenințarea, torturarea sau uciderea liderilor din sat ca exemplu pentru alții, silindu-i astfel să îi ajute cu hrană și informații. Așadar, britancii se înfruntau cu două amenințări: insurgenții și rețeaua tăcută din sate care îi ajuta. În timp ce insurgenții se fereau să se confrunte direct cu forțele britanice, utilizau tactici teroriste pentru a-i intimida pe civili și pentru a obține ajutor material. Soldații britanici au descris adesea teroarea care însoțea patrularea prin junglă; pe lângă atenția necesară pentru a-i identifica pe insurgenți se adăugau deplasarea pe un teren dificil și evitarea animalelor și insectelor periculoase. Multe patrule erau nevoite să stea în junglă cu zilele, chiar cu săptămânile, fără să întâlnească vreun dușman și, brusc, cădeau într-o ambusadă a insurgenților. Forțele britanice, incapabile să distingă între prieten și dușman, trebuia să se adapteze la riscul constant de a fi atacate de insurgenți. Astfel de circumstanțe au dus la masacrul de la Batang Kali unde 24 de săteni neînarmați au fost uciși de soldații britanici.

Urmări

Confruntarea dintre Malaysia și Indonezia din 1963-1966 a apărut ca urmare a tensiunilor dintre Indonezia și noua Federație a Malaysiei, susținută de Marea Britanie, care a apărut după insurecția malaysiană. La sfârșitul anilor '60, publicitatea din jurul masacrului My Lai din timpul războiului din Vietnam a dus la inițierea unor investigații în Marea Britanie cu privire la presupuse crime de război comise de forțele britanice în timpul insurecției, ca, de exemplu, masacrul de la Batang Kali. Nu au fost formulate acuzații împotriva forțelor britanice implicate, iar revendicările au fost respinse în mod repetat cu motivarea că sunt doar propagandă, în ciuda probelor care sugerau o încercare de mușamalizare. Insurgența comunistă din Malaysia (1968-1989) a început după ce insurgența anterioară s-a sfârșit, în 1960. Armata Națională de Eiberare a Malaysiei, formată predominant din etnici chinezi, aripa armată a MCP, s-a retras la granița cu Thailanda unde s-a regrupat și s-a antrenat pentru viitoare ofensive împotriva guvernului malaysian. Insurgența a început oficial când MCP a atacat forțele de securitate în Kroh-Betong, în nordul peninsulei, pe 17 iunie 1968. Conflictul a coincis cu reapariția tensiunilor dintre etnicii malay și cei chinezi în timpul incidentului din 13 mai din peninsulă și cu războiul din Vietnam.

În cultura populară
În cultura populară malaysiană, insurgența a fost adesea caracterizată ca fiind în primul rând lupta împotriva comuniștilor. Această opinie a fost criticată de unii ca, de exemplu, ministrul informațiilor Zainuddin Maidin, pentru că nu recunoaște efortul etnicilor indieni și al etnicilor chinezi. Această caracterizare ascunde și faptul că MCP, în felul său, a luptat pentru independența față de metropolă. De fapt, etnicii malay și indienii au făcut parte din MCP, dar au fost în minoritate.

Industria britanică de film a produs filme având ca fundal insurecția:
 The Planter's Wife (1952)
 Windom's Way (1957)
 The 7th Dawn (1964)
 The Virgin Soldiers (1969)
 Stand Up, Virgin Soldiers (1977)
 The Sweeney episodul "The Bigger They Are" (sezonul 4, episodul 8; 26 octombrie 1978).

Note

Bibliografie suplimentară

 Hack, Karl. (1999) "'Iron claws on Malaya': the historiography of the Malayan Emergency." Journal of Southeast Asian Studies 30#1 (1999): 99–125.

 Keo, Bernard Z. "A small, distant war? Historiographical reflections on the Malayan Emergency" History Compass (2019) online  https://doi.org/10.1111/hic3.12523
 Mitchell, David F. (2016). "The Malayan Emergency: How to Fight a Counterinsurgency War ". Warfare History Network.

 Newsinger, John. (2016) British counterinsurgency (Springer, 2016) compares British measures in Mayaya, Palestine, Kenya, Cyprus, South Yemen, Dhofar, & Northern Ireland
 Short, Anthony (1975). The Communist Insurrection in Malaya 1948–1960. London and New York: Frederick Muller. Reprinted (2000) as In Pursuit of Mountain Rats. Singapore.

Legături externe

 Australian War Memorial  (Malayan Emergency 1950–1960) Far East Strategic Reserve Navy Association (Australia) Inc. (Origins of the FESR – Navy) Malayan Emergency (AUS/NZ Overview) Britain's Small Wars (Malayan Emergency) PsyWar.Org  (Psychological Operations during the Malayan Emergency) www.roll-of-honour.com (Searchable database of Commonwealth Soldiers who died)''
 A personal account of flying the Bristol Brigand aircraft with 84 Squadron RAF during the Malayan Emergency – Terry Stringer

Războiul Rece
Comunism
Războaiele Marii Britanii
Asia de Sud-Est
Război de gherilă

Insurecția comunistă malaeziană (1948-1960)


Johann Anton de Peters (* 16. Januar 1725 in Köln; † 6. Oktober 1795 ebenda) war ein deutscher Maler, Zeichner und Radierer des Rokoko in Köln und Paris.

Leben
Johann Anton de Peters wurde als Sohn des Schreibmeisters und Miniaturmalers Wilhelm Anton Peters geboren, bei dem er auch die Malerei erlernte. Ab 1756 ist der Aufenthalt von de Peters in Paris belegt, wo er Mitglied der Académie de Saint-Luc wurde. Durch Kontakte zum Hof wurde Peters geadelt, erstmals 1764 belegt durch Einträge im Journal des Kupferstechers J. G. Wille. De Peters heiratete in Paris die Miniaturmalerin Elisabeth Gouel de Villebrun.
Ab 1768 nannte sich de Peters Hofmaler Christians VII., des Königs von Dänemark, von dem er während einer Auslandsreise in Paris den Auftrag für vier Miniatur-Bildnisse erhielt.
In dieser Zeit betätigte sich de Peters auch als Sammler und Händler von Kunst und Herausgeber von Musikalien.

Die französische Revolution brachte für de Peters das Ende des wohlsituierten Lebens, er verarmte und kehrte schließlich 1791 in seine Heimatstadt Köln zurück. Da de Peters nur noch wenige Aufträge unter anderem von seinem Gönner Ferdinand Franz Wallraf erhielt, starb er in Armut.

Werke

Die Kenntnis des Werkes von de Peters beruht vor allem auf dem Bestand des Kölner Wallraf-Richartz-Museums & Fondation Corboud, da Wallraf den kompletten Nachlass erworben hat. Viele Werke, die durch Stiche belegt sind, gelten als verschollen. Erhalten sind neben wenigen Gemälden und Miniaturen im Wesentlichen Zeichnungen und Graphiken. Ein Teil dieses umfangreichen Bestandes von mehr als 680 in Paris entstandenen Zeichnungen wird im Sommer 2012 im Graphischen Kabinett des Kölner Museums präsentiert. Die Sonderausstellung wurde unter Leitung des Berliner Kunsthistorikers Gerrit Walczak mit Studierenden des Kunsthistorischen Instituts der Universität zu Köln erarbeitet.

Quellen
Johann Anton de Peters: Ein Kölner Maler des 18. Jahrhunderts in Paris (Ausstellungskatalog Wallraf-Richartz-Museum, Köln 1981)

Literatur
 Helmut May (Autor), August Kreyenkamp (Fotos): Anton de Peters. Ein Zeichner des Rokoko aus Köln, Prestel-Verlag, München 1942. (mit 4 Farbtafeln und 64 einfarbigen Abbildungen)

Weblinks

 Biografie auf pastellists.com (englisch; PDF-Datei; 280 kB)

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Künstler des Rokoko
Geboren 1725
Gestorben 1795
Mann

Johann Anton de Peters


Ugla Stefanía Kristjönudóttir Jónsdóttir, einnig þekkt sem Owl Fisher (fædd 6. janúar 1991), er íslenskur kynsegin greinahöfundur, kvikmyndagerðarmanneskja, rithöfundur og trans aðgerðasinni.

Yngri árin
Ugla Stefanía fæddist á Íslandi þann 6. janúar 1991. Hún kom út úr skápnum sem trans árið 2010 og var þá ein yngsta manneskjan á Íslandi til að ganga í gegn um læknisfræðilegt kynstaðfestingarferli.  Faðir Uglu er oddviti sveitarstjórnar Húnavatnshrepps, þar sem Ugla er fædd og uppalin.  Hann hefur opinberlega stutt Uglu og hennar ferli.

Árið 2016 útskrifaðist Ugla með meistaragráðu í kynjafræði frá Háskóla Íslands.

Aktívismi og ferill

Hinsegin-aktívismi
Ugla var meðal stofnfélaga HIN - Hinsegin Norðurland, samtaka hinsegin fólks á Norðurlandi, árið 2011. Í kjölfarið af því varð hún stjórnarmeðlimur Trans Ísland og var formaður félagsins allt fram í mars 2022.  Ugla var fræðslustýra Samtakanna '78 frá 2012 til 2016.  Hún lét einnig til sín taka á alþjóðavettvangi og var stjórnarmeðlimur í IGLYO, alþjóðlegum samtökum hinsegin ungmenna og stúdenta, frá 2014 til 2016.

Árið 2016 hélt Ugla TEDx–fyrirlestur á TEDx Reykjavík sem kallaðist "Moving Beyond the Binary of Sex and Gender." Í fyrirlestrinum fjallaði Ugla um trans- og intersex fólk frá sínu persónulegu sjónarhorni.

Árin 2015 til 2019 tók Ugla, ásamt Kitty Anderson frá Intersex Ísland, þátt í vinnu við að semja frumvarp um kynrænt sjálfræði. Fyrsti áfangi frumvarpsins var samþykktur á Alþingi í júní 2019. Ugla gagnrýndi lokaútgáfu þess, en greinar sem veittu intersex börnum vernd gegn læknisfræðilegum inngripum höfðu verið fjarlægðar.

Ugla Stefanía flutti til Bretlands árið 2016. Þar stýrir hún kvikmyndaverkefninu My Genderation, sem varpar ljósi á upplifanir trans fólks. Einnig hefur hún unnið með All About Trans, breskum samtökum sem vinna að því að auka sýnileika trans fólks í fjölmiðlum. Ugla hefur skrifað fjölda greina í bresk dagblöð á borð við The Guardian og The Independent, auk lesbíutímaritsins DIVA. Hún var einnig meðhöfundur bókarinnar Trans Teen Survival Guide ásamt Fox Fisher. Bókin var gefin út af Jessica Kingsley Publishers árið 2018.

Í júní 2020 slitu Ugla og þrír aðrir höfundar tengsl við bókaumboðsskrifstofuna Blair Partnership, sem var einnig umboðsskrifstofa J.K. Rowling, eftir að fyrirtækið neitaði að gefa út opinbera yfirlýsingu sem styddi við réttindi trans fólks í kjölfar transfóbískra yfirlýsinga Rowling.

Stjórnmálaferill
Árin 2018 og 2019 bauð Ugla sig fram til Alþingis fyrir hönd Vinstri grænna. Árið 2019 tilkynnti hún afsögn sína úr flokknum í kjölfar þess að hann myndaði ríkisstjórn með Sjálfstæðisflokknum og Framsóknarflokknum.

Viðurkenningar
Árið 2015 hlaut Ugla fræðslu- og vísindaviðurkenningu Siðmenntar.

Ugla var á lista breska ríkisútvarpsins, 100 Women, árið 2019.

Heimildir

Fólk fætt árið 1991
Íslendingar
Trans konur