Martorul (în maghiară A tanú) este un film satiric, comic și dramatic realizat în 1969 de regizorul maghiar Péter Bacsó, pe baza unui scenariu al acestuia scris împreună cu János Ujhelyi.

Deși a fost terminat după intervenții numeroase ale cenzurii, filmul a fost interzis până în 1979, devenind după difuzarea sa un film cult, printre cele mai populare în cinematografia maghiară, fiind o satiră a regimului comunist de la începutul anilor 1950. A avut succes și în Occident, după ce a fost prezentat în 1981 la Festivalul Internațional de Film de la Cannes, în secțiunea Un Certain Regard. În 2019, după cercetări minuțioase, a fost găsită versiunea necenzurată a filmului și restaurată digital. Aceasta a fost prezentată la Festivalul de la Cannes în secțiunea Cannes Classics.

Acțiunea filmului

Acțiunea filmului se petrece la începutul anilor 1950. Personajul principal, József Pelikán este un om simplu, care trăiește la țară și este paznic al unui dig de pe malul Dunării.

La începutul acțiunii, Pelikán face un control al digului, mergând pe jos, cu bicicleta și cu barca, împreună cu câinele lui, Fickó. Iese cu barca la mal. Câinele fuge direct pe o lozincă de pe dig cu textul "Trăiască marele nostru conducător înțelept", și urinează pe el, la care Pelikán îi spune: "Nu acolo, Fickó!" O femeie îi strigă de pe malul opus că se dă carne la măcelărie. Pelikán se grăbește acolo cu bicicleta, împreună cu mulți alți oameni. La măcelărie este deja un rând consistent. Chiar când ajunge și Pelikán, măcelarul anunță că nu mai este carne până în săptămâna următoare.

Ajuns acasă, unde are opt copii, Pelikán le spune că nu există altă soluție, Dezső trebuie să moară. Seara, șapte dintre copii, îmbrăcați în uniformă de pionieri încep să cânte un cântec pionieresc, dirijați fiind de fiica cea mai mare a lui Pelikán, în timp ce acesta îl taie pe Dezső, porcul, crescut pe ascuns în beciul casei. Chiar după ce l-a tăiat, intră în casă doi milițieni, care se interesează dacă familia are porc. Copiii reiau cântatul și milițienii pleacă. Noaptea, toată familia lucrează în beci la prelucrarea cărnii.

În zori, Pelikán se întâlnește cu o cunoștință veche, Zoltán Dániel, ajuns ministru, care pescuiește pe mal. Din conversația lor reiese că pe Pelikán l-a părăsit soția pentru un cârmaci de șlep român. Mergând pe dig, câinele găsește o gaură de popândăi, periculoși pentru siguranța digului prin galeriile pe care le sapă. Cei doi toarnă apă în gaură și omoară doi popândăi. Le taie coada, pentru că dacă le predau, copiii primesc doi forinți pentru fiecare. Între timp, în undița lui Dániel se prinde un pește, și acesta fuge să-l scoată, dar înaintează prea mult în apă, scapă undița și mai că nu se îneacă, dar Pelikán îl scoate.

Acasă la Pelikán, acesta îl culcă pe Dániel în pat, ca să nu răcească. Vin din nou milițienii, pentru că au primit un denunț anonim cum că Pelikán a tăiat un porc, ceea ce este interzis, și se apucă de percheziție în bucătărie. Iese ministrul din cameră și îi oprește, spunând că Pelikán este un tovarăș de nădejde, care l-a salvat pe el în 1944, ascunzându-l în beci și nedenunțându-l. Ca să le arate unde l-a ascuns, deschide chepengul beciului. Toată carnea este acolo, și Dániel le spune milițienilor să-și facă datoria, căci legea este valabilă pentru toți, cu atât mai mult pentru comuniști. Milițienii toarnă petrol pe carne, care va fi dovada materială a vinovăției lui Pelikán, și îl arestează cu cătușe la mâini.

În celula închisorii, Pelikán dă de Gulyás, un polițist care l-a bătut în 1944. Pelikán s-ar răzbuna pentru dinții pierduți atunci, dar renunță. În celulă este deținut și un episcop, care spune că se va ruga pentru el. Pelikán întreabă ce va fi de mâncare. Episcopul îi întreabă pe alți deținuți prin semnale bătute într-o țeavă. Va fi cușcuș.

Pelikán are o vizită, pe fiică-sa, care îi spune că avocatul lui va fi obligat să-l acuze și că pedeapsa poate fi o amendă sau moartea, depinde dacă se vrea sau nu să se dea un exemplu prin condamnare. La despărțire, Pelikán îi spune fetei să aibă grijă și de dig.

Pelikán este eliberat la ordin de sus. El spune că este totuși vinovat că a tăiat porcul, dar pentru autorități n-a existat niciun porc și nicio faptă. Plecând de la închisoare, cere să se îmbunătățească mâncarea acolo, ca să nu se poată spune că în regimul cel nou, la închisoare se mănâncă prost.

Bând o bere la cârciumă, îl vede pe un individ despre care a aflat că l-a denunțat, același care l-a denunțat și în regimul anterior, în care a fost și membru al Partidului Crucilor cu Săgeți. Îl amenință cu bătaia dacă nu pleacă de acolo, și acela pleacă.

Pelikán merge la ministru cu o rață ca să-și exprime recunoștința, dar acesta nu este prezent, și la toate întrebările lui i se răspunde "Nu știu".

Într-o noapte vine după el o mașină neagră cu doi indivizi în impermeabile de piele negre, despre care se poate deduce că sunt oameni ai ÁVH. Aceștia îi acoperă ochii și îl duc cu ei, fără să-i răspundă la nicio întrebare. Ajung cu mașina într-un garaj, de unde trebuie să urce într-o clădire lugubră, în care deschide o ușă, ajungând într-o încăpere relativ luxoasă, cu o masă așternută frumos. Intră un individ cu un chip de om suferind, tovarășul Virág, care îl salută cordial, îl servește cu o băutură și îl invită la cină. Sunt serviți de o femeie în uniformă militară, cu un purcel fript. Mănâncă numai Pelikán. Virág spune că suferă cu stomacul și ia doar un medicament. Nu-i mai spune lui Pelikán decât că îi va cere cândva ceva și că "situația internațională se tot accentuează".

Într-o zi când se întoarce acasă cu copiii de la o înghețată, îl găsește acolo pe Virág cu doi indivizi pe care acesta îi prezintă ca fiii lui. După o plimbare pe dig, Pelikán îi invită să împartă cu ei o masă numai din cartofi copți, pentru că nu are altceva. Unul din copii merge în încăperea alăturată și se aude un pocnet. Virág se refugiază imediat sub masă, iar unul din însoțitorii lui trage o rafală cu pistolul mitralieră pe care îl avea ascuns sub haină, distrugând borcanele cu murături de pe bufet, după care anunță că nu mai are cartușe, dar mai are două grenade pe care cere ordin să le folosească. Nu o face, pentru că Pelikán se duce după copil și-l pedepsește cu câteva palme, pentru că a făcut să pocnească o pungă de hârtie, după prostul lui obicei.

Virág îi spune lui Pelikán că ar merita un post de răspundere, pe care acesta îl refuză cu motivul că nu este destul de pregătit ideologic. Virág răspunde că este suficient să-l iubească pe marele conducător înțelept, ceea ce Pelikán confirmă.

Pelikán este numit director al piscinei acoperite din oraș. Se prezintă la post și vede un grup mare de oameni adunați în fața intrării. Au bilete, dar nu sunt lăsați să intre de către un angajat. Pelikán intră și vede un singur individ care înoată, și alții doi în impermeabile de piele care merg paralel cu el pe marginile bazinului. Merge la unul din ei și-i cere biletul, iar angajatului îi spune să-i lase pe cei de afară să intre. Cel de la care a cerut biletul scoate în loc de acesta un pistol. Îl întreabă și pe cel din apă dacă are bilet. Între timp, cei de afară intră și se aruncă în bazin. Cel din apă țipă speriat, iar gărzile lui de corp se aruncă îmbrăcați în apă și-l scot.

Pelikán este din nou la închisoare, cu aceiași ca prima oară. Fostul polițist îl anunță că conducătorii țării se bagă unii pe alții în închisoare. Episcopul întreabă prin mijlocul de comunicare consacrat ce va fi de mâncare. Va fi tot cușcuș, ca și prima oară. Pelikán este din nou eliberat și dus la Virág. Se scuză că nu l-a recunoscut în costum de baie pe tovarășul general Bástya. Dacă ar fi fost în uniformă, l-ar fi recunoscut. Virág îl consolează cu aceea că tov. Bástya l-a iertat și că angajatul a fost internat într-un lagăr ca răspunzător pentru incident, după ce a recunoscut și că mama lui a fost iubita unui chiabur proprietar de moară. Pelikán este din nou servit cu mâncare, și din nou i se spune că i se va cere ceva cândva, la care Pelikán cere doar să se întoarcă la dig. Dar Virág îl anunță că va fi numit directorul Parcului englezesc, un parc de distracție. Pelikán întreabă de ce Parcul englezesc, de ce nu Parcul vesel, la care Virág îl laudă pentru atitudinea sa antiimperialistă.

Ca director, Pelikán redenumește tunelul groazei în "tunelul spiritului socialist", iar chipurile înfricoșătoare de acolo le înlocuiește cu portrete ale conducătorilor, dar lasă sunetele sinistre și țipetele care se aud dintotdeauna în tunel. Vine tov. Bástya să inaugureze parcul și vizitează tunelul. Îl întâmpină chipul lui Karl Marx, sloganuri comuniste, sunete înfricoșătoare și propriul lui portret, la care leșină.

Pelikán ajunge din nou la închisoare, în aceeași companie. Se plânge că tot încearcă să fie pe linie, dar mereu ajunge pe de lături. Episcopul spune să nu dispere, căci Ungaria va reînvia. Pelikán nu înțelege ce vrea să spună episcopul, iar acesta îi răspunde că aceasta înseamnă că și Pelikán va ajunge cândva să se gândească la mersul lumii. În ziua aceea va fi la prânz mâncare de cartofi. Apropo de aceasta, Pelikán le atrage atenția celorlalți că există totuși progrese în noua orânduire socialistă.

Pelikán ajunge din nou la cină la Virág și din nou îi cere să fie lăsat la dig, dar Virág îi spune că "viața nu este un tort cu frișcă". Și el este obosit, nu are somn în ultima vreme. Și din nou îi spune că foarte curând îi vor cere ceva, dar tot nu îi spune ce.

Pelikán este numit director al Institutului de Cercetare a Portocalului, care are ca scop cultivarea acestuia în Ungaria. Deocamdată se coace o singură portocală, și se organizează celebrarea primei portocale maghiare. Aceasta este pusă pe o măsuță, sub un clopot de sticlă acoperit cu un șervet. Ceremonia cuprinde un program de dansuri populare. Este prezentă o asistență de rang înalt în frunte cu tov. Bástya și Virág. Sunt prezenți și copiii lui Pelikán în uniformă de pionieri. Acesta descoperă clopotul de sticlă și constată lipsa portocalei, precum și faptul că a fost mâncată de copilul lui cel cu pocnitul pungii. Pelikán merge la Virág și-l întreabă ce e de făcut. Acesta scoate din buzunar o lămâie. La protestul lui Pelikán spune că este portocală și că "nu inițiază o discuție". Lămâia îi este prezentată tov. Bástya, care o taie și o gustă strâmbându-se. Întrebând ce este asta, Pelikán îi răspunde că e "noua portocală maghiară. Puțin mai galbenă, puțin acră, dar a noastră", la care generalul nu poate face altceva, decât să zâmbească forțat.

Are loc un spectacol de operetă în cinstea institutului. Pelikán îi spune lui Virág că nu-i place că au înșelat lumea, dar acesta îi răspunde că nu au înșelat pe nimeni, căci doar masele nu mănâncă nici portocale, nici lămâi, dar ei au dat o lovitură puternică imperialiștilor prin faptul că au spus că va exista portocală maghiară și există portocală maghiară.

În aceeași noapte, Pelikán iarăși este dus la tov. Virág. De data aceasta nu mai este servit. Virág începe cu formula "situația internațională se tot accentuează" și-l anunță că au dat lovitura împotriva unui nou grup de răufăcători, cel al fostului ministru Dániel. Pelikán râde, crezând că este vorba de o glumă, dar Virág afirmă că Dániel este spion, trădător și informator al poliției din regimul trecut, și că a recunoscut toate acestea, iar Pelikán va fi martorul principal al acuzării. Pelikán spune că nu a observat nimic suspect la Dániel, la care Virág răspunde că "e suspect ce nu e suspect". Pelikán cere să fie scutit de mărturie. Virág iese, apoi intră patru indivizi cu înfățișare amenințătoare care îl înconjoară fără să spună nimic. Revine Virág cu o tavă cu dulciuri și le reproșează celor patru că îl molestează pe Pelikán. Aceia ies, iar Virág îl servește.

Acasă, Pelikán nu are somn noaptea, tot gândindu-se cum de Dániel este trădător și cum de "e suspect ceea ce nu e suspect". Își aprinde o țigară și până la urmă adoarme cu ea în gură. Îi arde casa. Vine Virág și îi repetă formulele lui obișnuite. Atunci sosesc și pompierii, pe care Pelikán îi chemase demult. Virág îl întreabă pe comandantul lor de ce au venit abia atunci, la care acesta îi răspunde că au ordin de sus să fie vigilenți, mai întâi să verifice dacă este vorba într-adevăr de incendiu, lucru pentru care este nevoie de timp. Virág îi dă dreptate.

Vine o echipă de constructori care reconstruiește în ritm rapid casa sub conducerea lui Virág, dar fără uși și ferestre.

Virág îl duce pe Pelikán la un individ care scrie depoziția de martor pe care trebuie s-o învețe Pelikán. Individul se comportă ca un scriitor mulțumit de opera lui. Lui Virág îi place ce a scris, dar Pelikán protestează când citește că Dániel a aruncat în Dunăre cutii de metal în care erau rapoarte de spion și s-a scufundat ca să discute cu agenți străini despre asasinarea conducătorilor. Spune că de fapt a aruncat în Dunăre popândăi și s-a scufundat din cauza unui pește scăpat. Virág propune totuși o schimbare: cutiile acelea să fie cusute în blană de popândău, ca depoziția să fie mai autentică, autorul fiind de acord. Vine și generalul, citește și el depoziția. Nu-i place că nu apare printre cei pe care trădătorii vor să-i asasineze. Autorul promite că va face modificarea. Generalul nu-l recunoaște pe Pelikán. Acesta îi amintește toate ocaziile în care a avut de-a face cu el, spunând că nu vrea să fie martor. Generalul îl critică pe Virág, spunând că ei au nevoie de martori benevoli. Virág pleacă supărat fără Pelikán, care își dă seama că i-a dăunat, și îi pare rău. Urcă și el în mașină cu Virág, care cere să fie dus la cimitir. La monumentul funerar cu statuia în mărime naturală a unui muncitor, pregătit pentru Virág cu inscripția "O viață pentru popor", acesta își scoate pistolul ca pentru a se împușca, spunând că el și cei ca el își sacrifică viața pentru o adunătură care nu îi merită. Totuși se lasă, chipurile, oprit de la sinucidere de către Pelikán. Acesta îi cere să ducă cu el muncă de lămurire, pentru că lui nu îi intră în cap că Dániel este vinovat, că doar îl cunoaște și a văzut cu ochii lui altceva decât trebuie să spună ca martor. Virág îi spune că nu contează ce vede, ce aude sau ce gândește, și dacă Dániel este sau nu vinovat, ci contează "adevărul" afirmat de regim. El poate dovedi în cinci minute, dacă trebuie, despre oricine, inclusiv despre el însuși că este vinovat. Ar putea să-l tortureze pe Pelikán în diverse feluri, dar a crezut totdeauna că este un tovarăș de nădejde, care îndeplinește fericit și benevol lucrul cu care este însărcinat. Este dezamăgit de Pelikán și, mai mult decât atât, tov. Bástya este dezamăgit de el, Virág. Atunci Pelikán spune că este gata la orice, dar cere să poată vorbi cu Dániel.

Lui Pelikán i se dă voie să vorbească între patru ochi cu Dániel în celula acestuia. Pelikán vrea să audă de la el dacă este vinovat sau nu, pentru că el nu crede aceasta. Dániel îi spune că nu întâmplător a ajuns acolo, căci poți să fii vinovat fără să știi că ești. Pelikán spune că n-a văzut nimic din ceea ce trebuie să spună ca martor, la care Dániel răspunde că nu aceasta este important, ci faptul ca el să fie vinovat.

Virág îl duce pe Pelikán la general, care este la vânătoare. Ajunși în pădure, amândoi primesc pușcă și haine de vânători, dar se pomenesc că se trage asupra lor. Nu sunt nimeriți, iar generalul îi reproșează lui Virág că îl deranjează. Acesta îi raportează că Pelikán este martor benevol și că se poate ține procesul, ceea ce Pelikán confirmă.

Pelikán este dus la o tovarășă care are funcția de a pregăti martorii. Aceasta procedează cu Pelikán ca un regizor: îi cere să spună o poezie și frânturi de limbă, constatând că are un defect de vorbire; îl pune să citească depoziția și îl tot oprește ca să-i corecteze jocul. Pelikán nu reușește să memoreze depoziția și este examinat de un psiholog.

I se permite să-și viziteze copiii. Pe Dunăre este o mare inundație, căci apa a rupt digurile. Cocoțat pe o salcie împreună cu copii săi, Pelikán își repetă depoziția, o frântură de limbă și formule de-ale lui Virág, în timp ce pe apă trec bărci cu oameni care încearcă să-și salveze bunurile. Un om se oprește în dreptul lui, încearcă să-i atragă atenția asupra a ceea ce se întâmplă. Mai întâi el își continuă monologul, pe care celălalt nu-l înțelege, apoi se trezește la realitate.

Pelikán se prezintă în ziua procesului la tribunal. Este neras, căci apa i-a dus toate lucrurile. Virág îi dă un teanc de hârtii, dar Pelikán constată că nu este depoziția lui, ci un verdict, la care Virág se scuză și îi dă depoziția. Apoi Virág dă telefon ca să-l cheme pe un maior, "nu pentru o execuție, pentru un bărbierit". Este vorba de călău, care îl bărbierește pe Pelikán, constatând "Ce bine e acoperită de carne vertebruța asta!" Intră fostul polițist Gulyás, martor la același proces. Pelikán sare revoltat, dar Virág îl consolează cu aceea că și pe el l-a bătut cândva același Gulyás, dar "situația internațională se tot accentuează", de aceea ei nu au voie să țină seama de afronturile personale pe care le-au suferit.

Este rândul lui Pelikán să depună mărturie. Începe să o spună cum a învățat-o, dar se încurcă, apoi întreabă cum a ajuns acolo zbirul de Gulyás. Judecătorul îl întreabă dacă își menține depoziția. Văzându-l pe Virág dând vehement din cap în semn să spună da, Pelikán îl întreabă dacă îi este rău, adăugând că și pe Virág l-a bătut Gulyás. Cere apoi ca Gulyás să-i spună în față că Dániel a fost informator al poliției. Acesta spune că Dániel a fost informator plătit, ba chiar că și Pelikán a fost, fiind plătit de el. Pe Pelikán îl apucă râsul și pune întrebarea cine a mai fost informator: poate și tov. Virág, și tov. Bástya? Acesta, în altă încăpere, ascultă în căști desfășurarea procesului și este șocat. Primește la telefon ordinul de a cerceta spusele lui Pelikán. În sala de audiență, Pelikán răspunde "nu" la întrebarea dacă își menține depoziția.

Pelikán este condamnat la moarte. După ce stă o vreme la închisoare, în ajunul execuției, gardianul îi aduce o mâncare bună și vin. Pelikán îl servește și pe el cu vin și începe să mănânce. Gardianul se uită cu poftă, spunând că este felul de mâncare pe care îl recomandă tuturor condamnaților la moarte, indiferent de apartenența politică. Unii nu pot mânca, și atunci mănâncă el. Apoi gardianul se scuză că trebuie să plece, căci a doua zi are învățământ politic și încă n-a învățat nimic. Aceasta îi aduce aminte că Pelikán este comunist și îi cere lămurirea unor noțiuni. Îi dă și rom. Acesta nu cunoaște noțiunile respective, dar spune ceva, iar gardianul ia conștiincios notițe.

În zori, gardianul îl conduce pe Pelikán în curtea închisorii, unde stă spânzurătoarea, dar nu este nimeni acolo. Gardianul nu înțelege ce se întâmplă. Începe să strige un nume, iar Pelikán îl ajută strigându-l și el, aflând că este numele călăului. Apare la o fereastră doar directorul închisorii, reproșându-le că țipă în zori de zi, apoi coboară în curte cu tunica peste pijama și o mapă sub braț. Îl întreabă pe Pelikán cine este, iar acesta se prezintă și spune că este cel care ar trebui spânzurat. Directorul scoate o listă, îi găsește numele și-i spune că va fi reabilitat. Pelikán nu cunoaște cuvântul și spune că mai bine să-l spânzure, la care directorul îi dă explicația că este nevinovat. Pelikán îl întreabă ce este cu Dániel. Acesta a fost eliberat cu o săptămână înainte. Gardianul îi spune cu ciudă că a mâncat mâncarea, a băut și vinul, nici nu va fi executat, și îi ordonă să dispară de acolo.

Filmul se termină cu Pelikán care umblă derutat prin mulțimea de pe stradă. Se oprește lângă un tânăr care citește un ziar, și îl întreabă ce zi este, apoi ce lună. Acesta îi spune, iar Pelikán îl mai întreabă și care e starea Dunării, la care tânărul îl întreabă dacă nu i-ar trebui și logodnica lui.

Rolurile mai importante

 Ferenc Kállai – József Pelikán, paznic de dig
 Lajos Őze – Árpád Virág, șeful ÁVH
 Béla Both – generalul Bástya
 Zoltán Fábri – Zoltán Dániel, prietenul lui Pelikán
 Károly Bicskey – Elemér Gulyás, fost polițist
 György Bálint – episcop
 Lili Monori – Gizi, fiica lui Pelikán
 Lajos Mezey – autorul depoziției de martor
 Georgette Metzradt – tovarășa Potocsni, pregătitoarea martorului
 László Vámos – psiholog
 Pál Jákó – medic
 Pál Bánó – judecător
 Tibor Fehér – gardian de închisoare
 György Győrffy – directorul închisorii
 Ida Versényi – tovarășa Gogolák, servitoarea lui Virág

Film și realitate

Filmul reflectă în general realitățile sociale, politice și economice de la începutul anilor 1950, dar se inspiră și din fapte și persoane concrete din epocă.

În anii 50, mare parte din aprovizionarea populației de la orașe cu produse alimentare provenea din cele care trebuia să fie predate obligatoriu statului de către producătorii individuali. De aceea, sacrificările de animale erau efectuate legal numai pe bază de autorizație, dacă proprietarii predaseră cantitățile de produse la care erau obligați. Din această cauză existau sacrificări ilegale, care constituiau fapte penale.

Numirea lui Pelikán în funcții nepotrivite pregătirii sale se inspiră din faptul că regimul îndepărta din funcții profesioniștii formați în regimul anterior și îi înlocuia cu oameni aleși pe criteriul originii muncitorești sau țărănești.

Parcul de distracție din Budapesta se numea într-adevăr Parcul Englezesc în 1950. Atunci a fost etatizat și i s-a schimbat numele în Parcul Vesel, pe care l-a avut până în 2013.

În acea perioadă au avut loc într-adevăr încercări de cultivare a citricelor în Ungaria, la ordinul conducerii de partid și de stat, cu material săditor adus din Uniunea Sovietică.

Procesul lui Zoltán Dániel îl evocă pe cel al ministrului afacerilor externe László Rajk din 1949, bazat pe acuzații inventate, un proces spectacol după modelul celor din timpul lui Stalin în Uniunea Sovietică, înaintea căruia l-au convins să recunoască acele acuzații.

Scăparea lui Pelikán de execuție și eliberarea sa evocă faptul că în 1953, după moartea lui Stalin a urmat o perioadă de relativă liberalizare, când au fost eliberați o seamă de deținuți politici prin amnistia decretată de un nou guvern, condus de Imre Nagy.

Figura lui Virág se inspiră din șeful ÁVH, Gábor Péter, iar cea a generalului Bástya din generalul de armată Mihály Farkas, ministrul apărării. Acesta într-adevăr își rezerva periodic piscina unei facultăți pentru el singur.

Istoricul și posteritatea filmului

Filmul a fost turnat în 1969. Turnarea a fost oprită o dată de autorități și reluată numai după impunerea în echipa de filmare a unui consultant ideologic. A fost terminat după multe discuții cu cenzura, și totuși a fost interzis, deși apăruseră deja ecouri de presă favorabile în timpul turnării, de exemplu în revista Film Színház Muzsika. În ciuda interdicției, filmul a putut fi văzut în afara cinematografelor, ca un privilegiu acordat unor membri de partid sau ai UTC. Prima sa prezentare publică a avut loc în 1977, o singură dată, cu ocazia unei reviste a filmelor comice ale regizorului. A fost difuzat în cinematografe abia în 1979, cu un mare succes de public, ținând afișul mai multe luni de zile.

În 1981, filmul a fost prezentat la Festivalul de la Cannes în afara concursului, în cadrul secțiunii Un Certain Regard, cu un asemenea succes, încât a fost cumpărat în 32 de țări.

În 2012, membrii Academiei Maghiare de Artă au ales filmul printre cele mai bune 53 de filme maghiare.

În 2018, filmul a fost digitalizat și difuzat din nou în cinematorgrafe, iar în 2019 s-a găsit versiunea necenzurată a filmului, care a fost de asemenea digitalizată și prezentată la Festivalul de la Cannes, în secțiunea Cannes Classics, apoi difuzată în Ungaria. Cenzura impusese nu numai tăieturi, ci și adaosuri, de exemplu o scenă finală în care Pelikán și Virág devenit muritor de rând se întâlnesc pe scara unui tramvai aglomerat. Virág îi spune că lumea îl va regreta, iar Pelikán îi răspunde că nu crede. Scena era destinată a arăta că vremea dictaturii trecuse. Versiunea inițială, necenzurată, a fost restaurată fără această scenă.

Péter Bacsó a scris și un roman scurt cu același titlu, apărut în 1980, pe baza scenariului filmului.

Același regizor, cu același actor principal, a realizat în 1994 o continuare a filmului, Megint tanú (Din nou martor), în care Pelikán cel cinstit și naiv este supus încercărilor de manipulare a diverse grupuri de putere în conflict, în condițiile instaurării democrației și ale începuturilor economiei capitaliste. Acest film nu a mai avut același succes ca Martorul.

Există și o adaptare pentru teatru a filmului, pusă în scenă în 2012.

Martorul este unul din filmele cult ale cinematografiei maghiare. A fost atât de popular, încât multă vreme, unele propoziții din el au circulat ca citate celebre în Ungaria, de exemplu "Viața nu e un tort cu frișcă", "Situația se accentuează", "Nu inițiez o discuție", "Este puțin mai galbenă, puțin acră, dar e a noastră", "E suspect ce nu e suspect". Începând cu 1989 apare revista Magyar Narancs (Portocala Maghiară), cu numele inspirat de film.

Curiozități

Textul cântecului pionieresc cântat de copiii lui Pelikán a fost scris de însuși Péter Bacsó în 1949, pentru filmul Pionierii, imediat interzis și confiscat, realizat împreună cu un alt viitor regizor important, Károly Makk, pe când erau studenți la Institutul de Artă Teatrală și Cinematografică.

În Martorul joacă și patru regizori: Zoltán Fábri, Béla Both (directorul de atunci al Teatrului Național), László Vámos și Ida Versényi.

Interpretări și critici

Pelikán este un om simplu și cinstit, cu un caracter modest, dar naiv. S-a apropiat de comuniști atunci când aceștia erau persecutați, și crede că regimul comunist va crea o societate dreaptă. Își face conștiincios datoria într-un domeniu potrivit pentru nivelul lui de inteligență și de pregătire, de care de altfel este conștient, și nu dorește mai mult, dar nu poate trăi liniștit în condițiile regimului. Mai întâi se confruntă numai cu greutatea de a-și hrăni familia în acele condiții, dar mai apoi și cu absurditățile regimului, dintre care unele ajung până la a fi criminale. Face eforturi sincere de a se conforma cerințelor absurde ale acestuia, dar până la urmă conștiința lui morală nu-l lasă să contribuie la condamnarea fără motiv a unui om. Criticului Juliana Brandt filmul îi amintește unele elemente ale romanul picaresc, în care un antierou caută să supraviețuiască în slujba mai multor stăpâni, și astfel le relevă adevărata natură. Prin eșecurile sale dezvăluie defectele lumii.

Într-un interviu, Péter Bacsó a declarat "József Pelikán sunt eu", adăugând că a crezut în utopia socialistă, a fost militant al cauzei. Doar că el nu a rămas naiv ca Pelikán.

Filmul este în același timp satiric, comic și dramatic, chiar tragic. Sursele comicului sunt situațiile absurde și caricaturile pe care le constituie prezentarea oamenilor regimului. După părerea criticului Gergely Bikács, cu ochii spectatorului din anii 2000, personajul lui Pelikán poate părea contestabil, lipsindu-i șiretenia omului simplu, spre deosebire de Švejk, care doar face pe naivul, al lui Jaroslav Hašek. Astfel, Pelikán poate duce la concluzia că dictatura comunistă s-a bazat pe oameni naivi ca el. După același critic, figura cea mai bine realizată este cea a lui Virág, o caricatură vie prin privirea, vorba, gesturile sale, cu setea de putere și totodată supușenia lui față de superior.

Criticul Tamás Koltai regretă că cei care nu au trăit ca adulți măcar înainte de 1990 nu pot înțelege multe lucruri din film: nici situația generală, nici ce era un proces spectacol, nici ce era portocala maghiară, nici citatele celebre.

Note

Bibliografie
  Bikácsy, Gergely, A tanú (1969). Bacsó Péter (Martorul (1969). Péter Bacsó), online FILMTÖRTÉNET, 6 mai 2004 (accesat la 24 mai 2021)
  Bognár, Katalin, "Dezsőnek meg kell halnia". Disznózsír és politika (Dezső trebuie să moară. Untură de porc și politică), Magyar Nemzeti Múzeum (Muzeul Național Maghiar), 21 decembrie 2020 (accesat la 24 mai 2021)
  Brandt, Juliana, La filiation picaresque dans Le témoin de Péter Bacsó (Filiația picarescă în Martorul lui Péter Bacsó), Kristian Feigelson și Jarmo Valkola (coord.), Théorème 7. Cinéma hongrois. Le temps et l'histoire (Cinematografia ungară. Timpul și istoria), Paris, Presses Sorbonne Nouvelle, 2003, ISBN 2-87854-255-X, p. 87–95 (accesat la 24 mai 2021)
  Fazekas, Eszter, "Az ember úgy is lehet bűnös, hogy nem is tud róla". Bemutatjuk A tanú eredeti, cenzúrázatlan változatát ("Poți fi vinovat fără să știi că ești". Vă prezentăm versiunea originală, necenzurată a Martorului), Nemzeti Filmintézet. Filmarchívum (Institutul Național al Cinematografiei. Arhiva de filme), 14 mai 2019 (accesat la 24 mai 2021)
  Frei, Gabriella, A Thália Színház mutatja be A tanú című film alapján készült darabot (Teatrul Thália prezintă piesa scrisă pe baza filmului Martorul), Napvilág.Net, 9 noiembrie 2012 (accesat la 24 mai 2021)
  Harmat, Árpád Péter, A Rajk-ügy története (Istoria cazului Rajk), Történelem cikkek, 2 octombrie 2015 (accesat la 27 martie 2023)
  Kerényi-Nagy, Viktor (coord.), Budatétényi Rózsakert (Grădina de trandafiri de la Budatétény), Budapesta, Nemzeti Agrárkutatási és Innovációs Központ (Centrul Național de Cercetări Agricole și Inovații), 2017, ISBN 978-963-12-8735-6 (accesat la 24 mai 2021)
  Koltai, Tamás, A helyzet fokozódik (Situația se accentuează), SZÍNHÁZ.NET, 8 decembrie 2012 (accesat la 24 mai 2021)
  Körmendi, Judit, Fábri Zoltán filmfőszerepben (Zoltán Fábri în rol principal de film), Film Színház Muzsika, 3 mai 1969 (accesat la 24 mai 2021)
  Pándi, Balázs, A tanú eddig ismeretlen, cenzúrázatlan változatát vetítik Cannes-ban (La Cannes este prezentată o versiune până acum necunoscută, necenzurată a Martorului), index, 26 aprilie 2019 (accesat la 24 mai 2021)
  Perczel, Olivér, Az Angol parktól a Vidám parkig (De la Parcul Englezesc la Parcul Vesel), archívNET, anul 14, nr. 4, 2014 (accesat la 24 mai 2021)
  Romsics, Ignác, Magyarország története a XX. században (Istoria Ungariei în secolul al XX-lea), Budapesta, Osiris, 2010, ISBN 9789632761794; online: Magyarország története a XX. században, Digitális Tankönyvtár (Bibliotecă didactică digitală) (accesat la 24 mai 2021)
  Szántó, Eszter, A tanú visszatér a magyar mozikba (Martorul revine în cinematografele din Ungaria), 24.hu, 25 octombrie 2018 (accesat la 24 mai 2021)

Legături externe

  The Witness. Directed by Péter Bacsó 1969. World Premier of the 4K Restored Original Uncensored Version, Hungarian National Film Fund (accesat la 24 mai 2021)
  A tanú – versiunea necenzurată integrală a filmului (accesat la 24 mai 2021)

Filme din 1969
Filme de comedie
Filme în limba maghiară
Filme regizate de Péter Bacsó
Filme interzise

Martorul (film din 1969)


Mosthaf ist der Familienname folgender Personen:

 Damian von Mosthaf (1774–1851), Regierungsdirektor und Landtagsabgeordneter
 Franz Alfons Mosthaf, später bekannt als Franz Mosthav (1916–2000), Schauspieler, Theaterregisseur und Theaterintendant
 Heinrich von Mosthaf (1854–1933), Präsident der Ersten Kammer des württembergischen Landtags
 Walter Mosthaf (1887–1970), Staatsrat im Wirtschaftsministerium Württemberg-Hohenzollern

Mosthaf


Ploshcha Lva Tolstoho() est une station de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située dans le raïon de Podil de la ville de Kiev en Ukraine. Elle est en correspondance avec la ligne M3 via la station Palats sportou.

Mise en service en 1976, elle est desservie par les rames de la ligne M2. Le service est arrêté ou perturbé depuis l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Ploshcha Lva Tolstoho, est une station, de passage, de la Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2) du métro de Kiev. Elle est située, entre la station Maïdan Nezajelnosti, en direction du terminus nord Heroïv Dnipra, et la station Olimpiiska, en direction du terminus sud, Teremky.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire
La station Ploshcha Lva Tolstoho, alors dénommée Respublikanskyi stadion, est mise en service le , lors de l'ouverture à l'exploitation de la section de Maïdan Nezajelnosti à Olimpiiska. Elle est réalisée par les architectes N. Levchuk et V. Zhegerin.

Services aux voyageurs

Accès et accueil
La station est située sous la  (place Léon Tolstoï) et dispose d'accès sur la place et les rues avoisinantes.

Desserte
Olimpiiska, est desservie par les rames de la ligne Obolonsko-Teremkivska (M2).

Intermodalité
Elle dispose d'une relation piétonnière souterraine avec la station Palats sportou desservie par les rames de la ligne Sirets'ko-Petchers'ka (M3) du métro de Kiev.

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Kiev
 Ligne Obolonsko-Teremkivska (M2)

Liens externes
 .
 .

Station de la ligne M2 du métro de Kiev
Station de métro mise en service en 1981

Ploshcha Ukrainskyh Heroiv (métro de Kiev)


Publius Licinius Crassus entstammte dem römischen Plebejergeschlecht der Licinier und war 171 v. Chr. Konsul. Er kämpfte erfolglos gegen den makedonischen König Perseus.

Leben

Nach dem Zeugnis der Fasti Capitolini führte der Vater des Publius Licinius Crassus das Pränomen Gaius und sein Großvater das Pränomen Publius. Die erste bekannte Station seines cursus honorum ist die Prätur, die er 176 v. Chr. bekleidete. Ihm fiel die Aufgabe zu, auf die Iberische Halbinsel abzugehen und dort die römische Provinz Hispania citerior zu verwalten. Er legte aber ebenso wie sein für die Statthalterschaft der anderen in Spanien gelegenen Provinz (Hispania ulterior) vorgesehener Amtskollege Marcus Cornelius Scipio Maluginensis vor der Volksversammlung einen Eid ab, dass er zur Durchführung feierlicher Opfer in Rom verpflichtet sei und sich daher nicht in seine Provinz begeben könne. Beiden Prätoren wurde daraufhin der Verbleib in der Hauptstadt gestattet, doch kam später heraus, dass es sich bei Scipio Maluginensis nur um eine Ausrede gehandelt hatte.

Fünf Jahre nach der Prätur, 171 v. Chr., erreichte Crassus das Konsulat, wobei er Gaius Cassius Longinus zum Amtskollegen erhielt. Damit entstammten beide Konsuln dem Stand der Plebejer, eine Konstellation, die es bereits im Vorjahr (172 v. Chr.) – und zwar erstmals in der Geschichte der Römischen Republik – gegeben hatte, als Gaius Popillius Laenas und Publius Aelius Ligus das höchste Staatsamt bekleideten. Cassius Longinus wünschte mit dem Krieg gegen den makedonischen König Perseus beauftragt zu werden und wies dazu darauf hin, dass sein Mitkonsul wegen religiöser Verpflichtung nun ebenso wenig wie früher als Prätor Rom verlassen könne; ansonsten würde er seinen seinerzeitigen Eid verletzen. Trotz dieser Einwände wurde Crassus der Oberbefehl zur Bekämpfung des Perseus übertragen, während Cassius Longinus Italien als Amtsbereich erhielt.

Nun führte Crassus umfangreiche Rekrutierungen für den bevorstehenden Krieg durch, für den er auch die Bundesgenossen aufbieten ließ. Während der Kriegsvorbereitungen kam eine makedonische Delegation mit Vorschlägen für eine friedliche Einigung nach Italien, doch der Konsul befahl ihr nach kurzer Anhörung, das Land unverzüglich wieder zu verlassen. Nach Abschluss der Rüstungen begab er sich zu seinen Truppen nach Brundisium (heute Brindisi) und segelte mit ihnen nach Apollonia. Dann erfolgte sein Vormarsch durch Epirus und Athamanien nach Gomphoi, bis er nahe Larissa in Thessalien sein Lager aufschlug. Dorthin kamen auch Militärkontingente der mit den Römern alliierten griechischen Staaten sowie der pergamenische König Eumenes II., der dem Konsul weitere Hilfstruppen zuführte.

Bei der ersten militärischen Konfrontation, die sich als Kavalleriegefecht am Peneios beim Hügel Kallinikos entwickelte, schlug Perseus den Konsul und dessen Verbündete deutlich. Der Verlauf dieser Schlacht wird vom römischen Geschichtsschreiber Titus Livius nach dem verlorenen Bericht des griechischen Historikers Polybios in großer Breite dargestellt. Perseus zeigte sich weiterhin friedenswillig, doch Crassus trat trotz der großen Verluste, die er aufgrund seiner Niederlage hatte einstecken müssen, äußerst selbstbewusst auf und forderte, dass der Makedonenkönig bedingungslos kapitulieren müsse. Er hielt sich weiterhin in Thessalien auf und konnte eine Truppenabteilung, die beim Fouragieren angegriffen wurde, mit seiner Hauptmacht retten. Diesen kleinen Erfolg des Konsuls bauschten manche Livius vorliegende Quellen sehr im prorömischen Sinn auf.

Crassus ließ seine Soldaten über Thessalien und Böotien verstreut überwintern und bezog selbst in der letztgenannten Landschaft Quartier. In einem großen, verlorenen Abschnitt des 43. Buchs seines Geschichtswerks führte Livius aus, dass Crassus im nächsten Jahr 170 v. Chr. in der Stellung eines Prokonsuls zunächst noch am Kampfschauplatz blieb und verschiedene griechische Städte plündern sowie deren Bevölkerung versklaven ließ. Der Senat war mit dieser Vorgehensweise nicht einverstanden und verhängte über Crassus eine Geldbuße.

Zum letzten Mal wird Crassus 167 v. Chr. erwähnt, als er in einer diplomatischen Mission nach Kleinasien reiste, um dort gemeinsam mit Attalos II., dem Bruder Eumenes' II., in einem militärischen Konflikt zwischen Pergamon und den Galatern zu vermitteln. Seine weiteren Lebensumstände und sein Todesjahr sind unbekannt.

Literatur

Anmerkungen

Konsul (Römische Republik)
Crassus, Publius Licinius
Geboren im 3. Jahrhundert v. Chr.
Gestorben im 2. Jahrhundert v. Chr.
Mann

Publius Licinius Crassus (Konsul 171 v. Chr.)


Ein Musterhaus ist ein Haus, das als Muster für weitere Häuser der gleichen Art dient. Um sich ein reales Bild eines Hauses zu machen, werden des Öfteren Musterhäuser für potentielle Kunden gefertigt. Diese stehen zur Besichtigung den Besuchern offen. Hier können Bauweise, Materialien, Zimmeranordnung und weitere wichtige Details vor einem Kauf angesehen werden. Ein Musterhaus soll Vertrauen und Anreize in ein neues zum Verkauf angebotenes Haus bieten.

Historisches
Erste Musterhäuser kamen mit der industrialisierten Bauweise und Fertigbauweise von Häusern in den 1920er Jahren auf. Einige der ersten Musterhäuser waren das von Georg Muche entworfene Haus am Horn (1923) in Weimar, die Musterhäuser von Hans Scharoun für die Deutsche Gartenbau- und Schlesische Gewerbe-Ausstellung (1927) in Liegnitz, das Musterhaus von Lux Guyers von 1928 in Bern (CH) und die Kupferhaus Musterhäuser der Hirsch Kupfer- und Messingwerke (HKM) in Eberswalde von 1929. Auch die von Walter Gropius in den 1920er Jahren erbauten Meisterhäuser in Dessau galten als Musterhäuser. Erste Fertigbauhäuser gehen allerdings schon auf das Jahr 1900 zurück.

Literatur
 Die drei Leben des Saffa-Hauses. Lux Guyers Musterhaus von 1928, mit DVD, ISBN 3-85676-198-5.
 Rudolf Doernach,  Gerhard Heid: Das Musterhaus. Wege zur Naturstadt. Vorwort von Friedensreich Hundertwasser. Mit Fotos und Zeichnungen durchgehend illustriert. Fischer, Frankfurt/M. 1982, ISBN 3-8105-0420-3.

Einzelnachweise

Häuser
Marketing

Musterhaus


Andrei Burlacu ()

Andrei Burlacu și-a început junioratul la CSȘ Botoșani, făcând parte din echipa antrenată de prof. Daniel Șchiopu.

În anul 2014 a fost cumpărat de Universitatea Craiova, făcând parte mai întâi din lotul de juniori, promovat mai apoi la echipa a doua, iar în luna decembrie 2015 a debutat în Liga I, la vârsta de 18 ani, în partida din deplasare cu CSMS Iași, în care a jucat 5 minute pe final.

În sezonul 2017–2018, Andrei Burlacu a reușit să marcheze 5 goluri, contribuind cu pase decisive la alte 4 goluri.

Sezonul 2018-2019 a început promițător, Burlacu fiind titular în primele 5 etape, dar ulterior și-a pierdut locul după transferul lui Elvir Koljić. În pauza de iarnă, s-a transferat la CSM Politehnica Iași, unde antrenor era Flavius Stoican, tatăl iubitei sale de atunci.

Note

Legături externe

 - Andrei Burlacu, convocat la nationala Romaniei U18 pentru doua meciuri cu Danemarca!
 - Burlacu a debutat cu gol la echipa mare a Craioveni, intr-un meci amical!
 Andrei Burlacu a debutat in Liga 1, la varsta de 18 ani!

Nașteri în 1997
Atacanți
Fotbaliști ai CSU Craiova
Sportivi români în viață
Fotbaliști români
Nașteri pe 12 ianuarie

Andrei Burlacu


An Olyra wurdackii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Richard Swallen. An Olyra wurdackii in nahilalakip ha genus nga Olyra, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Olyra (Poaceae)

Olyra wurdackii


Zerobaseone (, estilizado em caixa alta; abreviado como ZB1) é um boy group sino-sul-coreano formado em 2023 através do reality show de sobreviência Boys Planet da Mnet. O grupo é gerenciado pela Wake One Entertainment e é composto por nove integrantes escolhidos entre 98 trainees: Kim Ji-woong, Zhang Hao, Sung Han-bin, Seok Matthew, Kim Tae-rae, Ricky, Kim Gyu-vin, Park Gun-wook e Han Yu-jin. O grupo estreou a 10 de julho de 2023 e ficará ativo por 2 anos e 6 meses.

Nome
O nome Zerobaseone representa a "jornada dos nove trainees que se completarão como um após a sua estreia". Refere-se ao "começo glorioso" dos nove membros, começando do zero (0) e terminando com um (1). Implica o compromisso dos membros de compartilhar com seus fãs a jornada inacabada de seu grupo de zero a um. Zerobaseone é abreviado como ZB1.

História

Formação através do Boys Planet
Zerobaseone foi formado através do reality show Boys Planet da Mnet, transmitido de 2 de fevereiro a 20 de abril de 2023. O show trouxe 98 competidores de todo o mundo, principalmente da Coreia do Sul, China, Hong Kong, Taiwan, Japão, Tailândia, Vietnã, Estados Unidos e Canadá, para competir e estrear em um grupo masculino multinacional. Dos inicialmente 98 competidores, apenas os nove primeiros comporiam a formação final. Todos os membros foram anunciados no episódio final, que foi transmitido ao vivo em 20 de abril de 2023.

Antes de aparecer no programa, vários membros já se encontravam ativos na indústria do entretenimento. Kim Ji-woong era membro do boy group INX e ator que apareceu em várias séries da web, como Kissable Lips e Roommates of Poongduck 304. Em 2021, Park Gun-wook competiu no reality show de sobrevivência Wild Idol. No entanto, ele não chegou à formação final do boy group TAN.

Membros

 Kim Ji-woong (hangul: ), nascido em  em Wonju, Coreia do Sul. Agenciado pela Nest Management.
 Zhang Hao (chinês: ; hangul: ), nascido em , em Fuquiém, China. Agenciado pela Yuehua Entertainment.
 Sung Han-bin (hangul: ), nascido em  em Chungcheong do Sul, Coreia do Sul – líder do grupo. Agenciado pelo Studio GL1DE.
 Seok Matthew (hangul: ), nascido em  em Vancouver, Canadá. Agenciado pela MNH Entertainment.
 Kim Tae Rae (hangul: ), nascido em  em Chungcheong do Sul, Coreia do Sul. Agenciado pela Wake One Entertainment.
 Ricky (chinês: ; hangul: ), nascido em  em Xangai, China. Agenciado pela Yuehua Entertainment.
 Kim Gyu-vin (hangul: ), nascido em  em Seul, Coreia do Sul. Agenciado pela Yuehua Entertainment.
 Park Gun-wook (hangul: ), nascido em  em Gyeonggi, Coreia do Sul. Agenciado pela Jellyfish Entertainment.
 Han Yu-jin (hangul: ), nascido em  em Gyeonggi, Coreia do Sul. Agenciado pela Yuehua Entertainment.

Filmografia

Reality shows

Referências

Ligações externas
  (em coreano)
  na Mnet Plus

Grupos de ídolos da Coreia do Sul
Boy bands da Coreia do Sul
Fundações na Coreia do Sul em 2023
Bandas formadas em 2023
Bandas de K-pop
Nonetos musicais

Zerobaseone


El nacatamal, , de nacatl "carne" y tamalli "tamal", es un plato típico de Nicaragua, aunque también es posible encontrarlos en el resto de países de Centroamérica y México. Consiste en una masa a base de carne, verduras y arroz, entre otros, dividida en porciones que se cuecen envueltas en hojas de plátano o banano. Se consumen por lo general en sábados y domingos o en días festivos, como Navidad. Este plato es tradición en los pueblos: preparados caseros acompañados con café y tortilla.

Historia

Su origen se remonta a tiempos pre-coloniales, siendo un preparado de los días de fiesta o ceremonias especiales. Formaba parte de festines luego de victorias, en tiempos de prosperidad y poder religioso para el pueblo.  Dado que el banano no es una planta nativa de América, es probable que inicialmente la masa se envolviera en las chalas de las mazorcas del maíz u hojas de bijao, maguey, aguacate y canak.

Receta
El Nacatamal es una receta con varios procesos a seguir a pie de letra. Si estos procesos no se cumplen, es probable que tenga un sabor distinto.

Por lo general el Nicaragüense procede a elaborarlo desde el viernes, para tenerlo listo el sábado a primera hora de la mañana, el mismo proceso se hace el sábado para así degustarlo el domingo.

Ingredientes
 Masa de maíz
 Cebolla
 Chiltoma
 Chile congo
 Tomates
 Ajos
 Carne de cerdo
 Sal
 Hojas de chagüite para amarrar
 Papas
 Arroz
 Hierbabuena

Referencias

Gastronomía de Honduras
Gastronomía de Nicaragua

Nacatamal


Poissonnière () is a station on Line 7 of the Paris Métro. It is located near the junction between rue La Fayette and rue du Faubourg Poissonnière, after which it is named and along which fishmongers (French: Poissonnières) brought fish from Boulogne-sur-Mer and other harbours on the Channel coast to the market at Les Halles in chasse-marées. The route from the coast generally followed that of a Roman Road and entered nineteenth century Paris at the Porte des Poissonniers.

History
Poissonnière was opened on 5 November 1910 with the commissioning of the first section of line 7 between Opéra and Porte de la Villette. As part of the "Un métro + beau" programme by the RATP, the station was renovated and modernised on 9 December 2008.

On 9 October 2019, half of the nameplates on the station's platforms were temporarily replaced by the RATP to celebrate the 60th anniversary of the Asterix and Obelix comics, along with 11 other stations. Although its name was not changed, the new nameplates were stylised with typography reminiscent of the comic strips by René Goscinny and Albert Uderzo, the creators of the Asterix and Obelix comics. A character from the comics, Ordralfabétix, was also added to the nameplates.

In 2019, the station was used by 3,466,034 passengers, making it the 139th busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 1,686,977 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 149th busiest of the Métro network out of 305 stations.

Passenger services

Access
The station has 3 entrances and features a 1960s-style yellow neon Métro sign.

 Entrance 1: rue La Fayette
 Entrance 2: rue de Chabrol
 Entrance 3: rue du Faubourg-Poissonnière

Station layout

Platforms
Poissonnière has a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms.

Other connections
The station is also served by lines 26, 32, 43, and 45 of the RATP bus network.

Nearby

 Église Saint-Vincent-de-Paul
 Lycée Lamartine
 Square Aristide-Cavaillé-Coll
 Square Montholon

Gallery

References

Paris Métro stations in the 9th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 10th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1910

Poissonnière station


Apache Portable Runtime (APR) es una biblioteca de soporte para el servidor web Apache. Provee un conjunto de API que permiten recurrir al sistema operativo (SO) subyacente. En los casos en que el SO soporta una función particular, APR provee una emulación de la misma. Por tanto, los programadores pueden emplear APR para lograr que un programa sea verdaderamente portátil a través de diversas plataformas.

Originalmente, APR formaba parte del Servidor HTTP Apache, pero la Fundación Apache lo organizó como un proyecto separado. Otras aplicaciones pueden usarlo para lograr independencia de las plataformas.

Funcionalidad
Entre las funciones independientes de plataformas ofrecidas por APR se incluyen:

 Funcionalidad de gestión de memoria y de pool de memoria
 Instrucciones atómicas
 Gestión dinámica de bibliotecas
 Entrada/salida de archivos
 Análisis de argumentos de la línea de comandos
 Locking
 Tablas hash y arreglos
 Funcionalidad de mapeo en memoria
 Sockets y protocolos
 Hilos de ejecución, control de procesos y funcionalidad de mutex
 Funcionalidad de memoria compartida
 Rutinas de temporización
 Servicios de identificación de usuarios y grupos

Proyectos similares

 Glib provee una funcionalidad similar. Soporta muchas más estructuras de datos y funciones independientes del sistema operativo, pero menos funciones relacionadas con la comunicación entre procesos. (Glib carece de locking local y global, así como de facilidades de manejo de memoria compartida.)
 NSPR es una biblioteca de abstracción multiplataforma usada por el proyecto Mozilla. Es usada por otro subproyecto de Mozilla, XPFE, para ofrecer una funcionalidad de interfaz gráfica de usuario (GUI) con características multiplataforma.
 Adaptive Communication Environment (ACE) es una biblioteca orientada a objetos escrita en C++, similar a APR en cuanto a su funcionalidad. Tiene una amplia difusión como parte de productos comerciales.
 commonc++ es una biblioteca multiplataforma de clases C++ para la programación de sistemas, con una funcionalidad muy parecida a la de APR.
 POCO es un framework moderno para C++, de concepción similar pero más extensiva que la de APR.
 WxWidgets es una biblioteca multiplataforma orientada a objetos para la interfaz gráfica de usuario que también provee clases de abstracción destinadas a la comunicación de bases de datos, IPC y funciones destinadas a la comunicación en red.
 Qt, un framework multiplataforma para el desarrollo de aplicaciones con características similares, también puede ayudar al desarrollo de GUIs.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial del proyecto
 La documentación actual para la programación con APR
 Sitio web de Apache Software Foundation
 Tutorial de programación APR

Apache Software Foundation
Interfaces de programación de aplicaciones
Software que utiliza la licencia Apache

Apache Portable Runtime


Micro Audio Waves est un groupe de musique portugais. À l'origine un duo composé de Flak (guitariste de Rádio Macau) et C. Morgado (instruments électroniques), le groupe est formé en 2000, et commence par enregistrer des morceaux aux orientations minimaliste et expérimentale. Ce premier style peut être entendu sur leur premier album, Micro Audio Waves, sorti en 2002.

Biographie

Arrivée de Claudia
Avec l'arrivée de Claudia Efe (voix) comme membre à part entière du groupe, le projet prend une nouvelle direction. La musique électronique plus puriste est remplacée par des chansons électro-acoustiques à la structure plus classique, sans trahir la composante expérimentale. L'album , sorti en 2004, est considéré comme l'un des albums les plus excitants de l'année par John Peel de BBC Radio One, et remporte les Qwartz Electronic Music Awards à Paris en 2006 (dans les catégories  et ).

Leur principal succès est la chanson , dans laquelle les instructions d'assemblage d'un studio (légèrement modifiées, par exemple  devient ) sont chantées par Claudia Efe. Le même genre de paroles apparaît dans la chanson  (instructions d'un processeur de son).

Un autre album, , sort en . Deux chansons,  et , étaient déjà sortis auparavant. La chanson  s'inscrit dans la tradition des textes inspirés de notices d'utilisation, en l'occurrence celles d'un service de protection antivol, StopTrack. Ce dépliant était la seule chose qui restait lorsque l'ordinateur portable en question a été volé. Les chansons  et  sont nominées pour les Qwartz awards 2008, et  remporte sa catégorie.

En 2009, Micro Audio Waves s'associe au chorégraphe Rui Horta pour enregistrer , une performance multimédia sous forme de concert mis en scène, hybride entre musique, vidéo, mouvement et poésie. Après sa première mondiale à Moscou, en Russie,  tourne sur plusieurs scènes nationales et internationales. Une édition CD/DVD a été mise sur le marché en .

Discographie

Albums studio
 2002 :
 2004 :
 2007 :
 2009 :

DVD
 2009 :

Notes et références

Liens externes

Groupe portugais de musique électronique
Groupe d'electronica
Groupe portugais de rock
Groupe musical portugais
Groupe musical formé en 2000

Micro Audio Waves


An Oberonia hosokawae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Noriaki Fukuyama. An Oberonia hosokawae in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia hosokawae


Snooze er en kortfilm fra 2008 instrueret af Behrouz Bigdeli efter manuskript af Behrouz Bigdeli, Tommy Oksen, Simon Noto.

Handling
En tilfældig morgen deler tre forskellige mennesker, gennem deres ubeslutsomhed, den samme skæbne; en ung bagerjomfru går glip af kærligheden, en ældre herre forpasser muligheden for at forsone sig med sin søn og en ung mand, fastlåst i sit job, udskyder sine drømme.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2008

Snooze


Baron McNair, of Gleniffer in the County of Renfrew, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created on 4 August 1955 for the lawyer and judge Sir Arnold McNair. He was the first President of the European Court of Human Rights.  the title is held by his grandson, the third Baron, who succeeded his father in 1989.

Barons McNair (1955)
Arnold Duncan McNair, 1st Baron McNair (1885–1975)
Clement John McNair, 2nd Baron McNair (1915–1989)
Duncan James McNair, 3rd Baron McNair (b. 1947)

The heir presumptive is the present holder's brother Hon. William Samuel Angus McNair (b. 1958).
The heir presumptive's heir apparent, and last in line, is his son John Samuel McNair (b. 1984).

Notes

References
Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1955

Baron McNair


Schrofen ist ein Gemeindeteil von Lautrach im Landkreis Unterallgäu.

Geschichte
Das Dorf gehört bereits seit der Gemeindebildung 1818 (Zweites Gemeindeedikt) zur Gemeinde Lautrach. 1987 hatte Schrofen 93 Einwohner.

Baudenkmäler
In Schrofen gibt es drei denkmalgeschützte Objekte:
 Ehemaliges Jägerhaus, um 1800,
 Bildstock mit Ovalbild von Johannes von Nepomuk, um 1720, und
 Wohnhaus aus der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts.
Siehe auch: Liste der Baudenkmäler in Schrofen.

Weblinks

Literatur
 Peter Blickle: Historischer Atlas von Bayern. Schwaben. Reihe 1, Heft 4 Memmingen, München 1967, Seite 283 (Digitalisat).

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Unterallgäu
Ort in Oberschwaben
Lautrach
Dorf

Schrofen (Lautrach)


6877 Giada este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6877 Giada este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Colleverde de Vincenzo Silvano Casulli. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,32 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 6,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1994
Centura de asteroizi

6877 Giada


Rollins band var et amerikansk rockband ledet af sangeren Henry Rollins.

Bandet udgav følgende albummer.
 Life Time (1987, genudgivet i 1999)
 Hard Volume (1989, genudgivet i 1999)
 The End of Silence (1992, dobbelt-CD genudgivet i 2002)
 Weight (1994)
 Come In and Burn (1997)
 Get Some Go Again (2000)
 Nice (2001)

Musikgrupper fra USA

Rollins Band


Et Voronoi-diagram er indenfor matematik en opsplitning af det euklidiske plan (2D) i regioner, baseret på afstanden til en specifik delmængde af punkter i planet. For hvert generator-punkt eller frø-punkt (på eng.: seedpoint), er der en region bestående af alle punkter, der ligger tættere på generator-punktet end på noget andet generatorpunkt. Disse regioner kaldes for Voronoi-celler. Begrebet er nært beslægtet med Delaunay triangulation, Dirichlet nedbrydning og Thiessen polygoner med hvem det, i det store og hele deler beviser med.

Diagrammet er opkaldt efter den russiske/ukrainske matematiker Georgij Voronoj.

Praktisk brug
Voronoi-diagrammer benyttes indenfor forskellige videnskaber som; biologi, kemi, meteorologi, krystalografi, arkitektur og desuden indenfor algoritmisk geometri og materialevidenskab.

Diagrammer
Diskret matematik
Geometri

Voronoi-diagram


{{Ficha de elección
|compacto=ok
|encurso=no
|país=Paraguay
|fecha_elección=Domingo
|nombre_elección=Elecciones generales de Paraguay de 1978
|fondo=
|ancho=53
|ancho1=60
|ancho2=60
|ancho3=60
|ancho4=60
|elección_anterior= Elecciones generales de Paraguay de 1973
|fecha_anterior=1973
|mapa_título         = Resultados por departamento
|mapa                = Archivo:Resultados de las elecciones presidenciales de Paraguay de 1953-1989.svg
|mapa_tamaño         = 300px
|leyenda_mapa1       =
|variante=
|tamaño_bandera=50px
|siguiente_elección=Elecciones generales de Paraguay de 1983
|siguiente_fecha=1983
|tipo=Presidencial y Legislativa
|escaños_para_elecciones=
|cargo=   Presidente de Paraguay
|endisputa=
|habitantes          = 2761080
|votantes = 1010299
|participación=85.96
|imagen1=Archivo:Alfredo Stroessner at desk (cropped).jpg
|símbolo1=
|color1=red
|imagen2=
|símbolo2=
|color2=blue
|imagen3=
|símbolo3=
|color3=blue
|candidato1=Alfredo Stroessner
|candidato2=Germán Acosta Caballero
|candidato3=Fulvio Hugo Celauro
|origen1 =
|origen2 =
|origen3 =
|origen4 =
|partido1=ANR-PC
|partido2=PLR
|partido3=PL
|escaños1=
|escaños2=
|escaños3=
|escaños4=
|escaños1_ant=
|escaños2_ant=
|escaños3_ant=
|escaños4_ant=
|tipo_división=
|divisiones1=
|divisiones2=
|porcentaje1=89.62
|porcentaje2=5.44
|porcentaje3=3.67
|votos1=905.461
|votos2=54.984
|votos3=37.059
|votos1_ant=
|votos2_ant=
|votos3_ant=
|votos4_ant=
|predecesor=Alfredo Stroessner
|partido_predecesor=ANR
|sucesor=Alfredo Stroessner
|partido_sucesor=ANR
| título_barras= Otros votos
| barras1=Votos nulos
| color_barras1=green
| porcentaje_barras1=1.27
}}

Las elecciones generales de Paraguay de 1978''' fueron un evento electoral nacional que se realizó en dicho país. Según su organización política, en las elecciones nacionales se eligen presidente, vicepresidente, senadores, diputados y los gobernadores de los departamentos.

Referencias

1978
Paraguay
Paraguay en 1978


ඇනී එර්නෝ (; උපත 1 සැප්තැම්බර් 1940) යනු ප්‍රංශ ලේඛිකාවක්, සාහිත්‍යය පිළිබඳ මහාචාර්යවරියක් සහ නොබෙල් ත්‍යාගලාභියෙක් වෙයි. ඇයගේ සාහිත්‍ය කෘති, බොහෝ විට ස්වයංචරිතාපදාන, සමාජවිද්‍යාව සමග සමීප බැඳියක් දරයි. එර්නෝ වෙත 2022 සාහිත්‍යය සඳහා නොබෙල් ත්‍යාගය පිරිනැමුනේ  " පුද්ගල මතකයන්හී මූලයන්, විරක්තියන් සහ සාමූහික සංයමයන් ඇය විසින් අනාවරණය කිරීම පිළිබඳ දැක්වූ ධෛර්යය සහ සායනික තීක්ෂ්ණතාව වෙනුවෙනි".

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 Critical bibliography (Auteurs.contemporain.info)

1940 උපත්

ඇනී එර්නෝ


إستخبارات الأعمال أو ذكاء الأعمال  هي عبارة عن نظريات ومنهجيه وعمليات وخصائص وتقنيات تقوم على تحويل البيانات الاوليه إلى معلومات مفيده ذات معنى لاغراض الأعمال. له القدرة على التعامل مع أعداد هائلة من المعلومات لمساعدة المؤسسات في تحديد وتطوير فرص التجارية الجديدة، والاستفادة من الفرص الجديدة وتنفيذ إستراتيجية فعالة

تكنولوجيات ذكاء الأعمال توفر آراء تاريخية وحالية وتنبؤية لعمليات الأعمال. المهام المشتركة لتكنولوجيات ذكاء الأعمال هي الإبلاغ وتحليلات OLAP  واستخراج البيانات وإدارة عمليات الأعمال ومعايير القياس واستخراج نص وتحليلات تنبؤية.

ذكاء الأعمال غالباً ما تهدف إلى دعم أفضل لأعمال صُنع القرار.
ولذلك نظام ذكاء الأعمال يمكن أن يسمى نظام دعم القرار DSS.

نظرة تاريخية

في مقال نشر عام 1958، استخدم باحث آي بي إم هانز بيتر لين مصطلح ذكاء الأعمال. لقد عُرفت الذكاء على النحو التالي:
«القدرة على القبض على العلاقات المتبادله للوقائع المقدمة في مثل هذا النحو لتوجيه العمل نحو الهدف المنشود».

هوارد دريسنير في عام 1989 في وقت لاحق محلل مجموعة غارتنر  اقترح ذكاء الأعمال كمصطلح مظلة لوصف «مفاهيم وأساليب لتحسين عملية إتخاذ القرار باستخدام الواقع القائم على نظم الدعم.»  لم يكن هذا حتى أواخر عام 1990 حيث أن هذا الاستخدام أصبح منتشر على نطاق واسع.

ذكاء الأعمال كعملية
هي عملية مستمرة أي أن المؤسسة تجمع بشكل مستمر، تسجل وتحلل بيانات وفقا لأهداف معينة وتستخدم النتائج في عملية إتخاذ القرار لتحسين آداء المؤسسة.

ذكاء الأعمال كتكنولوجيا
هي مجموعة من التقنيات في تكنولوجيا المعلومات تعطي ذكاء الأعمال مضمون وشكل في المؤسسات.
بالعموم هي العمليات، الاستراتيجيات، الثقافة، الأدوات، الهيكلة، المعايير والتقنيات التي تنتج عنها آداء أكثر ذكاء للمؤسسات.

انظمة ذكاء الأعمال وتخزين البيانات
تواجه المؤسسات في جميع انحاء العالم تحدّيات حقيقية في استخدام البيانات المتوفرة في دعم القرار.
كثيراً ما تستخدم تطبيقات ذكاء الأعمال البيانات التي تم جمعها من مخزن البيانات. ومع ذلك، ليس كل مخازن البيانات مُستخدمة لذكاء الأعمال ولا جميع تطبيقات ذكاء الأعمال تتطلب مخزن بيانات.
وأهم هذه التحديات في استخراج المؤشرات التجارية تتلخص في ما يلي:
 تخزين البيانات في ملفات وقواعد بيانات متعددة وغير المترابطة مع بعضها البعض.
 ربط البيانات المتعددة المصادر لتوفير رؤية موحدة ومتكاملة عن بيانات المؤسسة.
 القدرة على متابعة تنفيذ الاستراتيجبات والخطة الموضوعة من واقع البيانات والمؤشرات.
 جودة البيانات لغايات التحليل - وخصوصا التاريخية منها.
 عدم استخدام العرض والتصميم المناسب لكل مؤشر واحصائية من خلال الرسومات البيانية وربط ذلك بقواعد البيانات.

ذكاء وتحليلات الأعمال
توماس دافنبورت جادل بأن ذكاء الأعمال يجب أن تُقسم إلى الاستعلام والإبلاغ ومعالجة تحليلية متصلة، أداة «تنبيهات» وتحليل الأعمال.

تحليل الأعمال هو عبارة عن فرع من المعرفة التي تعرّف احتياجات الأعمال وتحدّد الحلول لمشاكلها.الحلول غالبا ما تشمل عنصر تطوير النّظام، وكما أنها يمكن أن تتكون من تحسينات عملية أو تغيرات تنظيمية.والشخص الذي يقوم بهذه المهمة يسمى محلل الأعمال.

محللوا الأعمال الذين يعملون فقط على تطوير أنظمة البرمجيات يمكن أن يطلق عليهم محللوا تكنولوجيا المعلومات التجارية أو محللوا الأعمال التقنيون أو محللوا الأنظمة.

الذكاء التنافسي أو إستخبارات التنافسية
مصطلح ذكاء الأعمال غالباً ما تستخدم كمرادف للذكاء التنافسي

مستقبل ذكاء الأعمال
ورقة غارتنر عام 2009 تتوقع هذه التطورات في سوق ذكاء الأعمال.
 بسبب فقر المعلومات والعمليات والأدوات، خلال عام 2012، أكثر من 35 في المائة من أعلى 5000 شركه عالمية سوف تفشل بانتظام في إتخاذ القرارات الثاقبة عن التغييرات الكبيرة في أعمالهم وأسواقهم.
 بحلول عام 2012، سوف تحكم وحدات الأعمال ما لا يقل عن 40 في المائة من مجموع الميزانية لذكاء الأعمال.
 بحلول عام 2010، سيكون 20 في المائة من المنظمات سيكون لديها صناعه - تطبيق تحليلي محدد مُستلم عن طريق البرمجيات كخدمة كعنصر داعم لملف ذكاء الأعمال.
 في عام 2009، إتخاذ قرار تعاوني سوف يبرز كفئة منتج جديد الذي يجمع بين البرامج الاجتماعية مع منصة قدرات ذكاء الأعمال.
 بحلول عام 2012، ثلث التطبيقات التحليلية المُطبقه على عمليات الأعمال سوف ترسل من خلال ردئ مزج تطبيق الحبيبات.

انظر أيضًا
 إدارة خدمة الأعمال
 استخبارات تسويقية
 إدارة المعلومات
 إدارة المعرفة
 إدارة عمليات الأعمال
 إدارة مبيعات
 إدارة المعرفة

المراجع

إدارة البيانات
إدارة المعلومات
تحليل البيانات
تقنية مالية
علم الحاسوب

ذكاء الأعمال


A Medalha Otfrid Foerster () foi estabelecida em 1953 pela Sociedade Alemã de Neurocirurgia em homenagem a Otfrid Foerster. A medalha tem sido concedida em intervalos irregulares desde 1954, principalmente para neurocirurgiões que apresentaram trabalhos dignos de nota, particularmente no campo da neurologia e neurofisiologia. A premiaçã também inclui o título de membro honorário da Sociedade Alemã de Neurocirurgia.

A Sociedade Alemã de Epileptologia também concede uma Medalha Otfrid Foerster em intervalos irregulares desde 2004 como um prêmio pelo trabalho da vida de pessoas dentro da sociedade que deram à epileptologia um rosto definidor.

Recipientes da Sociedade Alemã de Neurocirurgia

1954 Percival Bailey
1958 Ludo van Bogaert
1960 Wilhelm Tönnis
1962 Hugo Krayenbühl
1964 Ernest Adolf Spiegel
1966 Wilder Penfield
1968 Hugo Spatz
1970 Traugott Riechert
1978 William Herbert Sweet
1980 Klaus-Joachim Zülch
1981 Hans Kuhlendahl
1990 Johannes Lang
1998 Lindsay Symon
2001 Wolfgang Seeger
2003 Jean Siegfried
2007 Alexander Baethmann
2013 Johannes Schramm
2015 Werner Hacke
2020 Wolfhard Winkelmüller

Recipientes da Sociedade Alemã de Epileptologia

2004 Hermann Doose e Dieter Janz
2007 Erwin-Josef Speckmann
2009 Peter Wolf
2012 Heinz Penin
2018 Hermann Stefan
2019 Christian Erich Elger

Bibliografia

Ligações externas
Ehrenmitglieder der Deutschen Gesellschaft für Neurochirurgie

Prêmios de neurociências
Prêmios de medicina
Prêmios de ciência e engenharia da Alemanha
Medalhas
Prêmios estabelecidos em 1954

Medalha Otfrid Foerster


متحف الهندسة المعمارية والحياة الشعبية متحفُ في الهواء الطلق واقع في أوجهورود الأوكرانية. يعرض أكثر من 30 تركيب تقليديِ جمع بين القرى عبر زاكارباتيا أوبلاست (Zakarpattia Oblast) المقاطعة الأوكرانية التي تحتوي على أجهورد العاصمة. طبقاً لمايكل بيناناف الصحفي في نيويورك تايمز «قطعة المتحف المركزية هي كنيسة السانت مايكل ذات السقف وبرج الكنيسة المقبّب ذات الشكل البصلي المغطى بالألواحِ الخشبيةِ.» قلعة أجهورد تقع في مكان قريب وهي قلعة بارزة التي سكن فيها أوصياء هابسبيرج.

المصادر

 Michael Benanav, Onion Domes and Cellphones in Uzhgorod, The New York Times, January 29, 2006. The date in the New York Times article appears incorrect. The church is dated to 1777 [1] according to 4-volume academic edition "Pamiatniki gradostroitelstva i arkhitektury Ukrainskoĭ SSR", Kiev, "Budivelnyk", 1983-1986. LCCN 84-179019

وصلات خارجية
 الموقع غير الرسمي للمتحف

أوجهورود
متاحف شعبية في أوكرانيا
متاحف في مقاطعة زاكارباتيا
متاحف معمارية

متحف الهندسة المعمارية والحياة الشعبية (أوجهورود)


Onthophagus sinuosicollis é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por D'Orbigny em 1905.

Referências

Ligações externas

sinuosicollis
Coleópteros descritos em 1905

Onthophagus sinuosicollis


Lene Harriet Krog (født i 1976 i Odder) er en dansk forfatter. Hun er uddannet modist, med en BA i engelsk og IT.

Bibliografi
Den Tredje Søster (2000, Branner og Korch, )
Kortslutninger (2008, Books on Demand, )
Pigen fra Månehøjen (2017, Books on Demand, )
Grå Magi, (Pigen fra Månehøjen, #1) (2019, Ulven og Uglen, )

Referencer

Eksterne henvisninger

Dansksprogede forfattere fra Danmark
Børnebogsforfattere fra Danmark
Fantasyforfattere fra Danmark
Kvindelige forfattere i det 21. århundrede
Personer fra Odder

Lene Krog


O jacamim-de-costas-marrons é uma ave gruiforme da família Psophiidae.

Era considerado uma das subespécies do jacamim-de-costas-verdes (Psophia viridis), com a denominação Psophia viridis dextralis.

É uma espécie naturalmente rara que ocupa uma das áreas mais pressionadas na Amazônia. É uma ave sensível às alterações de seu habitat e também muito procurada por caçadores.

Nome científico
Seu nome científico significa: do grego psophos, ruído, qualquer som inarticulado, aquele que faz barulho forte; e do latim dextralis, do lado direito, à direita, destro; referência feita à região onde a espécie foi coletada pela primeira vez.

Características
Ave de porte médio que mede entre 45 e 52 centímetros. Sua cabeça, pescoço, peito e ventre são pretos. O manto é de coloração escura, sendo que sua porção proximal e a porção mediana são de coloração marrom muito escuro e a porção distal apresenta a tonalidade verde-oliva. A iridescência roxa das asas e do pescoço é bastante discreta ou ausente.

Alimentação
Tem uma dieta variada, incluindo frutas, artrópodes, pequenos vertebrados e carniça.

Hábitos
Encontrado em floresta densa de várzea, sempre longe de assentamentos humanos.

Distribuição geográfica
É uma ave endêmica da Amazônia brasileira, com ocorrência ao sul do rio Amazonas, a leste do rio Tapajós e a oeste do rio Xingu. A partir do rio Xingu até o rio Tocantins, ocorre a espécie jacamim-do-xingu (Psophia interjecta).

Psophia
Aves do Brasil

Psophia dextralis


Olaylar
 Sirmium Kuşatması başladı.

Doğumlar
 Fabia Eudokia, Herakleios'un ilk eşi (ö. 612)
 Maksimos, Hristiyan keşiş, teolog ve bilgin (ö. 662)

Ölümler

580


Walter Zunino (Capital Federal, Argentina, 13 de noviembre de 1981), es un exfutbolista y actual entrenador argentino.

Trayectoria

Selección nacional
En marzo de 1999 con tan solo 17 años fue seleccionado por José Pekerman para jugar en el equipo de Sparring que fue llevado para la selección de Marcelo Bielsa en la gira por Holanda. En el 2000 mientras jugaba en Italia fue convocado para disputar un amistoso con la selección sub-20 frente a Newell's Old Boys. Más tarde quedaría fuera de la lista para el Sudamericano del 2001 a disputarse en Ecuador.

Clubes
Es recordado por su gol ante River Plate, jugando para Aldosivi en la Primera B Nacional 2011/12 en el Nuevo Gasómetro.

Referencias
Ficha en bdfa
Futbolistas del Club Atlético Platense
Futbolistas del L.R. Vicenza
Futbolistas del Club Atlético Nueva Chicago
Futbolistas del Club El Porvenir
Futbolistas del Instituto Atlético Central Córdoba
Futbolistas del Club Olimpo
Futbolistas de la Asociación Mutual Social y Deportiva Atlético de Rafaela
Futbolistas del Club Atlético Aldosivi en los años 2010
Futbolistas del Club Almirante Brown

Walter Zunino


Weilheim in Oberbayern (eller Weilheim i.OB) ist die er administrationsby i den oberbayeriske Landkreis Weilheim-Schongau. Weilheim er centerby og den vigtigste by i landskabet Pfaffenwinkels i Bayerisches Oberland.

Geografi
Weilheim er den del af landskabet Bayerisches Alpenvorland mellem München mod nord og Garmisch-Partenkirchen mod syd. Floden Ammer, der er en biflod til den nedre del af Isar løber gennem byen.

Inddeling
Ud over hovedbyen Weilheim ligger landsbyerne Marnbach, Deutenhausen, Tankenrain, Unterhausen, Hahnenbühel og Lichtenau i kommunen.

Trafik
Banegården i Weilheim danner et knudepunkt med fem jernbanelinjer. Den ligger ved jernbanen fra München over Garmisch-Partenkirchen til Mittenwald og Innsbruck. Weilheim er udgangspunkt for jernbanen Weilheim–Schongau, der kaldes Pfaffenwinkelbahn (Schwaben-Allgäu-Bahn) over Peißenberg til Schongau samt Ammerseebahn over Geltendorf til Mering og Augsburg. Banegården blev taget i brug 1. februar 1866.

Bundesstraße B 2 fører over Starnberg mod München. Mod syd går den over Murnau mod Garmisch-Partenkirchen. Bundesstraße 472 går kun få kilometer syd for byen fra Schongau mod Bad Tölz.

Kilder og henvisninger

 Byens websted
 Statistik

Weilheim in Oberbayern


Le traité de Nettuno est un accord conclu entre les gouvernements du Royaume d'Italie et du Royaume des Serbes, Croates et Slovènes le , qui permettait aux Italiens d'immigrer librement dans la région côtière yougoslave de Dalmatie. Sa ratification au parlement yougoslave a pris trois ans, car les représentants du Parti paysan croate de l'opposition étaient furieux contre le traité, le désignant comme de la colonisation par Benito Mussolini.

À la suite de l'assassinat de Stjepan Radić, une nouvelle coalition au pouvoir sous Anton Korošec réussit à ratifier le traité par un seul vote le 13 août 1928, une décision qui arriva trop tard pour apaiser les Italiens mais qui indigne encore plus les Croates.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Rijeka
 Traité de Rome (1924)

Traité de l'entre-deux-guerres
Traité entré en application en 1928
Traité signé en 1925
Pages avec des traductions non relues

Traité de Nettuno


Jay Coles (né le 17 décembre 1995) est un auteur américain de fiction pour jeunes adultes et compositeur de musique. En plus de composer, il a écrit plusieurs romans au fil des ans, dont l'essai inspiré du mouvement Black Lives Matter, Tyler Johnson était là, publié en 2018 par Little Brown Books for Young Readers.

Biographie
Coles est né à Indianapolis et a grandi dans le quartier de Haughville.

Jay a étudié à la  dans l'Indiana et à l'Université Ball State, respectivement, et a obtenu des diplômes en arts libéraux, en anglais et en éducation. Il vit actuellement à Muncie dans l'état d'Indiana. Jay Coles a écrit le roman My Life Matters avant ses 25 ans. Ce roman parle des violences policières en s'inspirant des événements de sa jeunesse.

Il est également compositeur de musique, surtout connu pour ses œuvres publiées avec Carl Fischer Music et CL Barnhouse Company ainsi que son roman Tyler Johnson était là. Il est également membre de l'ASCAP. Son premier morceau, intitulé "Orchesis: The Legends of Thailand", a été créé à Wakayama-shi, au Japon, en décembre 2011.

Œuvres

Notes et références

Liens externes

Écrivain américain du XXIe siècle

Jay Coles


Phoenix Global Resources, antes conocida como Andes Energía, es un grupo multinacional de energía, dedicado a la exploración, desarrollo y producción de petróleo y gas convencional y no convencional.

Activos
La superficie total consolidada de los activos de Andes es de 7,4 millones de acres de exploración con 20 mmbbl reservas y 596.13 mmb de recursos prospectivos. La Compañía cotiza en la Bolsa de Londres AIM y la Bolsa de Buenos Aires con el ticker de PGR (antes AEN).

Andes Energía Posee bloques en Argentina, Paraguay, Brasil y Colombia. Enfocada en el sector energético latinoamericano. La empresa  posee una cartera diversificada de activos en cuencas productoras de la Argentina, Brasil, Paraguay y Colombia.

Características
El Directorio está compuesto por Alfredo Vila, Luis Nofal y Jorge Aidar Bestene. El directorio tiene en cuenta
Estrategias empresariales que complementen las de la Sociedad y que mejoren los ingresos y el crecimiento del capital de la entidad combinada.
Aplicando esta estrategia Andes Energía identificará y evaluará una serie de proyectos y, en su caso utilizará los mercados de capitales para proporcionar financiación adecuada para el rápido desarrollo de los mismos y, para ofrecer valor a los vendedores, socios y accionistas.

País de Incorporación: Inglaterra y Gales
Número de registro: 5083946
Principal País de operación: Argentina
La Compañía también cotiza en la Bolsa de Comercio de Buenos Aires.

Es una sociedad anónima formada por el  empresario Daniel Vila ha sido denunciado múltiples y repetidas veces por estafa, vaciamiento de empresas/desvío de fondos, lavado de dinero y aportes a la campaña presidencial de 2015 a Mauricio Macri tales denuncias recayeron sobre sus principales figuras y accionistas: Vila y Manzano. la compañía Andes Energía en el año 2007, una empresa petrolera cuyo directorio también componen  ,Alfredo Vila, Luis Nofal y Jorge Aidar Bestene abogado que tiene intereses económicos en la provincia de Chubut.. Ese mismo año el grupo también adquirió la mayor distribuidora argentina de electricidad, Edenor.

Relación con Francisco de Narváez
Los principales negocios que comparte el político y empresario Francisco de Narváez con Manzano y Vila se dan en el campo de los medios de comunicación (América TV, LT8, etc.), pero hay fuentes que aseguran que se han propagado al terreno de la energía, adonde el tándem Manzano-Vila apuestan controlando EDEMSA y explorando las zonas petroleras que licitaron varias provincias, como la de Mendoza.

Fusión con Mercuria
A mediados de 2017 Andes Energía se fusionó con la Petrolera El Trébol (PETSA), subsidiaria en Argentina de la suiza Mercuria, sumando los activos en producción y exploración de ambas. Por este acuerdo se creó una nueva compañía llamada Phoenix Global Resources.

Referencias

Empresas de energía de Argentina
Empresas cotizadas en la Bolsa de Buenos Aires
Empresas cotizadas en la Bolsa de Londres

Andes Energía


Cirrhitidae, the hawkfishes, are a family of marine perciform ray-finned fishes found in tropical seas and which are associated with coral reefs.

Taxonomy
The Cirrhitidae were first recognised as a family by the Scots-born Australian naturalist William Sharp Macleay in 1841. It is one of the 5 constituent families in the superfamily Cirrhitoidea which is classified in the suborder Percoidei of the order Perciformes. Within the Cirrhitoidea, the Cirrhitidae is probably the most basal family. They have been placed in the order Centrarchiformes by some authorities, as part of the superfamily Cirrhitoidea, however, the 5th edition of Fishes of the World does not recognise the Centrarchiformes. The name of the family is taken from that of the genus Cirrhitus which is derived from cirrhus meaning a "lock of hair" or "a barbel", thought to be a reference to lower, unbranched rays of the pectoral fins which Bernard Germain de Lacépède termed as "barbillons", which means "barbels"  in his description of the type species of the genus C. maculatus, and which he thought to be "false" pectoral fins. Another possibility is that the name refers to cirri extending from the tips of the spines in the dorsal fin spines, although Lacépède did not mention this feature.

Genera
The following 12 genera are classified within the Cirrhitidae, containing a total of 33 species:

 Amblycirrhitus Gill, 1862
 Cirrhitichthys Bleeker, 1857
 Cirrhitops J.L.B Smith, 1951
 Cirrhitus Lacepède, 1803
 Cristacirrhitus Randall, 2001
 Cyprinocirrhites Tanaka, 1917
 Isocirrhitus Randall, 1963
 Itycirrhitus Randall 2001
 Neocirrhites Castelnau, 1873
 Notocirrhitus Randall, 2001
 Oxycirrhites Bleeker, 1857
 Paracirrhites Bleeker, 1874

Characteristics
Cirrhitidae hawkfishes are roughly oblong in shape with a body which has a depth which is 21% to 50% of its standard length. They have a fringe of cirri on the rear edge of the forward nostrils. There are two poorly developed spines, on the gill cover. The outer row of teeth on the jaws are canine-like, the longest normally being located at the front of the upper jaw and the middle of the lower jaw. Inside this row, there is a band of bristle-like teeth, wider in the front. The dorsal fin is continuous, having 10 spines and 11–17 soft rays; it has an incision separating the spiny and soft-rayed parts. The anal fin contains three spines and 5–7, typically 6, soft rays. There are 14 pectoral fin rays with the lowest 5–7 rays unbranched and normally thickened, with deep notches in the membranes separating these lower rays. There is a single spine in the pelvic fins as well as five soft rays. The scales are cycloid and they lack a swimbladder. The colour and pattern vary between species. The maximum length attained is around , although around  is more typical. Most species are quite small and colourfully patterned.

Distribution and habitat
Cirrhitidae hawkfishes are found in the tropical western and eastern Atlantic, Indian and Pacific, mainly in the Indo-West Pacific region. They are benthic fishes which are found on coral reefs or rocky substrates, mostly inhabiting shallow water.

Biology
Cirrhitidae fishes use their robust lower pectoral-fin rays to wedge into position where they will be subjected to the forces of currents and waves. They are carnivorous fishes, their main prey being benthic crustaceans. One species, Cyprinocirrhitus polyactis, mainly feeds on zooplankton, although it is frequently encountered resting on the substrate. Hawkfish frequently sit and wait on the higher parts of their habitat, diving onto prey items seen underneath them, in a similar manner to some hawk species, hence the name hawkfish.

Fisheries and utilisation
Cirrhitidae hawkfishes are mostly too small to be of interest to fisheries. The 3 largest species are occasionally fished for as food fish. A few of the smaller more colourful species, particularly Neocirrhites armatus and Oxycirrhites typus, are collected for the aquarium trade.

Gallery

References

External links

Fish of Hawaii
Ray-finned fish families
Cirrhitoidea

Cirrhitidae


Małgorzata Szumowska (n. 26 februarie 1973, Cracovia, Polonia) este o regizoare de film poloneză, scenaristă și producătoare, născută în Cracovia.

Filmul In the Name Of din 2013 a primit Premiul Teddy pentru Cel Mai Bun Film de Lung Metraj la cea de-a 63-a ediție a festivalului Internațional de Film de la Berlin, și a primit Marele Premiu la cea de-a 32-a ediție anuală a Festivalului de Film de la Istanbul. Filmul ei Body a fost selectat pentru a fi proiectat la secțiunea competiției principale din cadrul celei de-a 65-a ediție a Festivalului Internațional de Film de la Berlin. Szumowska a câștigat Ursul de Argint pentru cel Mai Bun Regizor pentru filmul Body. În 2018, a primit Marele Premiu al Juriului la cea de-a 68-a ediție a festivalului Internațional de film de la Berlin, pentru filmul Mug.

Cariera
Szumowska a petrecut doi ani studiind istoria artei la Universitatea Jagiellonian înainte de a începe studii de film.  Szumowska a absolvit celebra universitate de film în Łódź, la care au absolvit și personalități ca Andrzej Wajda, Roman Polański sau Krzysztof Kieślowski.  Ca și studentă, Szumowska făcut un scurt metraj care a fost clasat pe locul 14 în istoricul școlii de film din Łódź. Cisza (Silence) este un scurt metraj de film documentar în care Szumowska a încercat să surprindă o viață simplă a unei familii poloneze din mediul rural.

Szczęśliwy człowiek (Om fericit)
Szumowska a absolvit facultatea de film în 1998 și și-a făcut debutul filmul Szczęśliwy człowiek (Om fericit) în 2001. Filmul a fost nominalizat la European Film Award și Szumowska a devenit membră a Academiei Europene de Film în același an.  Scenariul explorează relații complicate între trei persoane care se confruntă cu dificultăți enorme și care totuși depun eforturi pentru a atinge fericirea, sau cel puțin, încearcă să evite tragedia.

Ono (Stranger)
Următorul ei film, Ono (Stranger), s-a concentrat pe relația dintre o femeie însărcinată și copilul pe care îl așteaptă. După ce a decis să nu aibă un avort, mama încearcă să-și pregătească copilul pentru experiență lumii exterioare. Lucrurile se complică atunci când se confruntă cu probleme de sănătate.

Ojciec (Father)
În 2005 Szumowska a făcut scurt metrajul Ojciec (Father), unul din cele treisprezece povestiri contemporane  scrise de regizori de film polonezi pentru a sărbători Solidaritatea, care a dus la realizarea filmul Solidarność, Solidarność (Solidarity, Solidarity). Bazat pe experiențele tatălui ei, filmul lui Szumowska folosește imagini de arhivă din documentele lui.

33 sceny z życia (33 Scene din Viață)
Un progres semnificativ în cariera lui  Szumowska a venit în 2008, cu 33 sceny z życia (33 Scene din Viață), cu Julia Jentsch, care a câștigat un Premiu Special la Festivalul Internațional de Film de la Locarno. Inspirat din propria ei viață, dar are grijă să sublinieze că "nu este autobiografic", filmul spune povestea Juliei. O talentată fotografă căsătorită cu Piotr, compozitor de succes, Julia are o viață  perfectă și confortabilă din punct de vedere financiar până într-o zi când idila este întreruptă.

Elles
Szumowska a lucrat, de asemenea, ca și co-producătoare la filmul Antihrist, de Lars von Trier, film horror lansat în 2009. În 2011, ea a terminat proiectul internațional, Elles, cu Juliette Binoche. Premiera mondială a filmului Elles a avut loc la Festivalul Internațional de Film de la Toronto.  Acesta spune povestea lui Anne, o jurnalistă din Paris care investighează prostituția în rândul studenților. Cercetările ei o duc la două fete, Charlotte și Alice, ale căror vieți diferă foarte mult de a ei. Acestea o lasă să descopere o lume pe care ea o găsește în același timp și respingătoare și seducătoare.

În Numele... (film)
Adam este un preot catolic care și-a descoperit chemarea ca slujitor al lui Dumnezeu la vârsta de aproximativ 21 de ani. Acum locuiește într-un sat din mediul rural din Polonia, unde lucrează cu adolescenți cu  problemele de comportament  și care lupta împotriva abuzului. El refuză avansurile unei tinere brunete pe nume Ewa, spunând că este deja luat. Cu toate acestea, celibatul nu este singurul motiv pentru respingerea acesteia. Adam știe că el are înclinații asupra bărbaților și că îmbrățișarea preoție a fost o îndepărtare de propria sexualitate. Atunci când îl întâlnește pe Dynia; ciudatul și tacitul fiul al unei simple familii din mediul rural; abstinența lui Adam devine o povară grea.

Biografie
Szumowska este fiica jurnalistei Maciej Szumowski și Dorota Terakowska și sora lui Wojciech Szumowski, un regizor de film documentar. Ea a fost căsătorită cu actorul Mateusz Kościukiewicz din 2012. Ei au o fiica, Alina, născută pe data de 3 decembrie 2012. Ea mai are un fiu, Maciej, dintr-o relație anterioară cu editorul Jacek Drosio.

Note

Lăgături externe

 Małgorzata Szumowska la culture.pl
 33 Scene din Viață - recenzie
 Szumowska ' Elles la Berlinale 2012 Listă
 Transpunerea de Singurătate la cea de-a 63-a Berlinală
Nașteri în 1973
Oameni în viață
Oameni din Cracovia
Regizori de film polonezi
Scenariști polonezi

Małgorzata Szumowska


Authie se poate referi la:
Authie, localitate în departamentul Calvados, Franța
Authie, localitate în departamentul Somme, Franța

Authie


Hersilia Ramos de Argote (Aguadulce, provincia de Coclé, república de Panamá, 7 de abril de 1910 - 6 de marzo de 1991) Fue una destacada educadora y poetisa panameña, autora de gran cantidad de poemas, cuentos y dramatizaciones para niños, así como poemas líricos e himnos para un gran número de escuelas primarias, colegios secundarios e instituciones nacionales; es muy conocida en diversos lugares de América Latina.

Biografía
Hersilia Ramos de Argote nace en el distrito de Aguadulce, provincia de Coclé, donde realiza sus estudios primarios. Luego se traslada a la ciudad de Panamá para cursar estudios secundarios en la Escuela Normal de Institutoras y después se gradúa como profesora de español en la Universidad de Panamá.  De igual manera cursa estudios de literatura, métrica y declamación en el Conservatorio Nacional con el profesor Enrique Ruiz Vernacci.

Desde los 15 años trabajó como maestra y directora en escuelas primarias del interior del istmo panameño. Posteriormente es trasladada a la capital de Panamá y en 1933 se casa con el profesor Benigno Tomás Argote, educador, fundador de la Federación de Estudiantes de Panamá en 1943, con quien tendría cuatro hijos y de quien enviudara en 1953.

Participó en seminarios para la preparación de material didáctico de lectura para la enseñanza primaria en Panamá y Perú entre 1958 y 1960, para luego ejercer como directora del Departamento de Textos Escolares del Ministerio de Educación, en donde laboró hasta su jubilación.

Fallece un mes antes de su cumpleaños, en el 6 de marzo de 1991 a la edad de 80 años.

Hersilia Ramos de Argote fue una destacada educadora y poetisa panameña, autora de gran cantidad de poemas, cuentos y dramatizaciones para niños, así como poemas líricos e himnos para un gran número de escuelas primarias, colegios secundarios e instituciones nacionales; es muy conocida en diversos lugares de América latina.

Obras
 1950. Alma y Mundo, Premio Ricardo Miró en el género de poesía.
 1950. Versos para Niños y Por los Caminos de un Apostolado. Editora Panamá América, Panamá.
 1956. Libro de Poemas Tregua. Mención Honorífica en el Premio Ricardo Miró. Imprenta Nacional, Panamá.
 1959. Alegría para Niños. Poemas Infantiles. Departamento de Bellas Artes del Ministerio de Educación, Imprenta Nacional, Panamá.
 1959.  El Sapo y La Rana. Cuento especialmente escrito con control de vocabulario para la enseñanza de la lectura en el primer grado. Ministerio de Educación, Panamá.
 1959. Poema Flor del Espíritu Santo.  Ministerio de Educación.
 1961. Buenos Días. Libro Primero de Lectura Básica con su respectivo cuaderno de Trabajo. Ministerio de Educación.
 1961.  Vamos a Jugar. Libro Primero de Lectura Básica con su respectivo cuaderno de Trabajo. Ministerio de Educación.
 1962. Poesías y Canciones de la Infancia. En colaboración con Zoraida Brandao. Imprenta Nacional, Panamá.
 1967. Símbolos de la Patria. Ministerio de Educación.
 1967.  Panamérica Viva. Ministerio de Educación.
 1980.  Antología de Poemas para Niños y Adolescentes. Litho-Impresora Panamá, S.A.

Además de esta publicaciones, la profesora Ramos de Argote compuso poesías dedicadas a la patria, a las madres, a la naturaleza, entre otros.

Curiosamente escribió poesías para los niños enfocadas a las partes del cuerpo y su aseo personal: Mis manitas, mis deditos, con un cepillo, dame un cepillo, mi cepillo de dientes, para asear mi boca, el baño.

Entre sus poesías patrióticas destacan: Mi bandera tricolor, bandera mía, tres de noviembre, a mi patria, la inmensa ronda, Panamá, Un patriota quiero ser, Mi patria, Panamá, Patria, Canto a la ciudad de Panamá, mi bandera, los colores de la bandera, Patria mía, bandera panameña, los colores del pabellón.

Escribió poesías a la madre: a mi mamá, madrecita, en el día de las madres, a mi madre.

También destaca por haber compuesto más de una veintena de himnos para escuelas primarias y colegios secundarios, tales como el Instituto Fermin Naudeau, Instituto América, Instituto Justo Arosemena, Colegio José A. Remón Cantera, Escuela José Agustín Arango, Escuela María De la Ossa de Amador, Escuela Amelia Denis de Icaza y muchas más.

Reconocimientos
 En 1959 gana la Medalla de Oro Flor del Espíritu Santo por su poema a la flor nacional panameña del mismo nombre.

 En 2008 el Instituto Nacional de Cultura (INAC) designa al Centro de Estudios Superiores de Bellas Artes y Folclore de Aguadulce con el nombre de Centro de Estudios Superiores de Bellas Artes y Folclore de Aguadulce Hersilia Ramos de Argote.

 En 2010 la Universidad Tecnológica de Panamá (UTP) convoca el Premio Nacional de Literatura Infantil Hersilia Ramos de Argote: "con el propósito de celebrar la vida y obra de la maestra y poetisa de Aguadulce" en el marco del centenario de su natalicio.

Véase también
Panamá
Provincia de Coclé
Poesía

Referencias

Enlaces externos
 Resolución No.228-DG/DAJ del 28 de julio de 2008 por la cual se nombra el Centro de Estudios Superiores de Bellas Artes y Folclore de Aguadulce Hersilia Ramos de Argote

 Himnos Escolares y Otros. Panamá Poesía. Consultado: marzo 3 de 2015.

 HERSILIA RAMOS DE ARGOTE. por Felipe Argote. El Blog de Felipe Argote. 14 de marzo de 2013. Consultado: marzo 3 de 2015.
Poetas de Panamá
Escritoras de Panamá
Educadores de Panamá
Alumnado de la Universidad de Panamá

Hersilia Ramos de Argote


ACJC may refer to:

Alliance of Concerned Jewish Canadians, a Canadian Jewish coalition
Anglo-Chinese Junior College, a junior college in Dover, Singapore

ACJC


Neurospora crassa, Neurospora cinsine bağlı bir kırmızı ekmek mantarı türüdür. "Sinir sporu" anlamına gelen Neurospora ismi sporların üzerindeki çizgilerin aksonlara benzemesinden dolayıdır.

Tarih
N. crassa, laboratuvarda kolay büyütülebildiği ve haploit hayat döngüsü genetik analizi kolay kıldığı için bilimde bir model organizma olarak ün yapmıştır. Neurospora genetiği üzerinde araştırma yapan Edwart Tatum ve George Wells Beadle Nobel Fizyoloji veya Tıp Ödülü'nü kazanmıştır. Beadle ve Tatum, N. crassa'yı X ışınlarına maruz bırakıp mutasyonlara yol açmış, sonra da belli enzimlerde bozukluklardan kaynaklanan metabolik bozukluklar gözlemlemişlerdir.  Bu deneyler, iki araştırmacıyı belli genlerin belli proteinleri kodladığı sonucuna ulaştırmış, "bir gen, bir enzim" hipotezine ortaya çıkarmıştır.  Enzimlerin birden fazla proteinden oluştuğu fark edilince bu deyim "bir gen, bir polipeptit" olarak değiştirilmiştir.

Neurospora'''da yapılan araştırmalar genetik ve epigenetik susturmanın örneklerini göstermiş, ritmik sporülasyonun çalışılması sonucunda güncel ritim mekanızmasının  anlaşılmasında önemli ilerlemeler kaydedilmiştir.N. crassa'nın genomunun dizini 2003'te çözülmüştür. Yedi kromozomdan oluşan genom toplam 43 megabaz uzunluğunda olup yaklaşık 10.000 genden oluşmaktadır. Bu organizmadaki her bir gende ayrı birer mutasyon oluşturulmasını amaçlayan proje sürmektedir.

Doğal ortamında N. crassa tropik ve subtropikal bölgelerde yaşar. Orman yangınlarından sonra bitkilerin üzerinde büyüdüğü sıkça görülür.

 Model organizma olarak avantajları
 Genetik analiz yapmak kolaydır.  Askosporların izole edilmesi yoluyla haploid hücreler kolayca elde edilebilir, tetrad analizi ile mayoz bölünmenin dört ürünü ayırdedilebilir. Ask ince uzun olduğu için Metafaz I'de birbirinden ayrılan hücreler yan yana dururlar.  Bu özellik genlerin haritalanmasını yarar.
 Konidyum adlı keselerde cinsiyetsiz sporlar üretilir.  Bu sporlar ilginç Neurospora'' genotiplerinin izole edilmesini sağlar.
 Genetik ve fizik kromozom haritaları mevcuttur.
 Beslenme gereksinimleri basittir, büyüme hızı yüksek, kültürleme ucuz, jenerasyon süresi 3 haftadan kısadır.
 Hayat döngüsünün vejetatif ve eşeysel evrelerinde farklı hücre tıpleri mevcuttur.  Yaşamının çoğu haploit olduğu için gen ifadesini çalışmak kolaydır, baskın ve çekinik genler sorun yaratmaz.
 Çeşitli moleküler ve genetik teknikler mevcuttur, örneğin ayarlanabilir promotörler, belli genomik konumlara DNA sokma yöntemleri, ve gerekli gen mutasyonlarının ölümcül olmamasını sağlama yöntemleri gibi.
 Bilimsel camiaya açık, on binden fazla suştan oluşan bir kültür koleksiyonu gen mutasyonları, kromozom düzenlenmeleri ve doğal populasyonlardan izolatlar içermektedir.
 Genetik transformasyon çok verimli olarak yapılabilir.  Yeni genlerin nakavt mutasyonları genom projesi dahilinde sipariş edilebilir.
 Pek çok millete yayılmış bir araştırma komünitesi bilimsel kaynaklarını ve sonuçlarını paylaşmaktadır.

Dış bağlantılar
 The Neurospora Homepage
 The Neurospora Compendium
 Neurospora crassa Release 7
 Neurospora Genome Project
 Neurospora Initiative
 Neurospora'nın hayat döngüsü
 TAXONOMIC CLASSIFICATION: AN OVERVIEW
 videolar
 Trans-NIH Neurospora Initiative

Neurospora
Model organizmalar

Neurospora crassa


ශ්‍රී ලංකාවේ නැගෙනහිර පළතේ පිහිටි කුඩා නගරයකි.

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

කඩදාසි නගරය


Carvoeira adını taşıyan Portekiz'de yerleşim birimleri:

 Carvoeira - Mafra belediyesinde bucak.
 Carvoeira - Torres Vedras belediyesinde bucak.

Carvoeira


Toponyme

Canela, ville de l'État du Rio Grande do Sul.
 Microrégion de Gramado-Canela, micro-région du même État.
 Forêt nationale de Canela, dans le même État.

Canela,  commune de la province de Choapa,

Patronyme

 Jason Canela (1992-), acteur américain.
 Jencarlos Canela (1988-), musicien, auteur-compositeur, chanteur et acteur américain.
 Mercè Canela (1956-), écrivaine et traductrice espagnole.
 Wellinton Canela (1996-), coureur cycliste dominicain

Autres
 Le canela, langue de la famille des langues jê, parlée au Brésil.
 Canela TV, chaîne de télévision équatorienne latino-américaine.
 Un canela est un pastel de nata aromatisé à la cannelle.

Canela (homonymie)


Belaynesh Zemedkun (Belaynesh Zemedkun Gebre; * 23. Dezember 1987 in Debre Berhan) ist eine äthiopische Langstreckenläuferin, die sich auf Straßenläufe spezialisiert hat.

Beim Juniorinnenrennen der Crosslauf-Weltmeisterschaften gewann sie als jeweils Fünfte 2005 in Saint-Galmier und 2006 in Fukuoka Silber mit der äthiopischen Mannschaft.

2009 gewann sie den Naples-Halbmarathon, den Hospital Hill Run, den America's Finest City Half Marathon, den San-José-Halbmarathon und den Boston-Halbmarathon.

2010 wurde sie Zweite beim Crescent City Classic und Dritte beim Boilermaker 15K, verteidigte ihren Titel beim America's Finest City Half Marathon und gewann zum Saisonabschluss den Big Sur-Halbmarathon und den Honolulu-Marathon. Im Jahr darauf stellte sie beim Naples-Halbmarathon einen Streckenrekord auf, wurde Vierte beim Houston-Marathon, Zweite beim Prag-Halbmarathon, Dritte beim Crescent City Classic sowie beim Prag-Marathon und Vierte beim Chicago-Marathon.

2012 folgte einem dritten Platz beim Halbmarathonbewerb des Houston-Marathons ein zweiter beim Nagano-Marathon.

Persönliche Bestzeiten

 1500 m: 4:14,37 min, 22. April 2006, Alicante
 3000 m: 9:00,34 min, 13. Mai 2005, Doha
 10-km-Straßenlauf: 31:58 min, 23. April 2011, New Orleans
 Halbmarathon: 1:08:51 h, 15. Januar 2012, Houston
 Marathon: 2:26:17 h, 9. Oktober 2011, Chicago

Weblinks

1500-Meter-Läufer (Äthiopien)
3000-Meter-Läufer (Äthiopien)
10-km-Straßenläufer (Äthiopien)
Marathonläufer (Äthiopien)
Äthiopier
Geboren 1987
Frau

Belaynesh Zemedkun


Europæisk bipest er en smitsom tarmsygdom hos honningbi-larver forårsaget af bakterien Melissococcus pluton. Larver i alle stadier er modtagelig for infektion. Smitten sker ved indtagelse af foder, der er forurenet med bakterien, eller ved overførsel fra inficerede arbejderbier, som står for yngelplejen.

I larvernes midttarm formerer bakterierne sig voldsomt og optager den føde, som larven ellers selv skulle leve af. Resultatet er, at de inficerede larver risikerer at dø af sult. Larverne dør normalt 1 - 2 dage før deres seks-kantede celle forsegles eller kort tid derefter.

Det er ikke usædvanligt, at smitten breder sig til en stor del af koloniens yngel. Denne svækkelse kan i sidste ende fører til, at honningbi-kolonien bliver mere sårbar og går helt til grunde. Der er dog geografiske forskelle i dødeligheden forårsaget af Melissococcus pluton.

Nogle larver overlever infektionen med Melissococcus pluton. Dødeligheden afhænger sandsynligvis både af bakteriemængden og mængden af føde, som larven har tilrådighed. Europæisk bipest rammer således formentlig kolonier, som mangler føde eller arbejderbier til at tage sig af yngelplejen, hårdest. Overlever larven kan den dog efterfølgende sprede den sygdomsfremkaldende bakterie i kolonien via dens ekskrementer.

Udbredelsen af Europæisk bipest er trods navnet ikke begrænset til Europa. Sygdommen er således påvist de fleste steder i verden, hvor man holder honningbier.

Referencer

Honningbier

Europæisk bipest


Letzin ist ein Ortsteil der Gemeinde Gnevkow im Amt Treptower Tollensewinkel im Landkreis Mecklenburgische Seenplatte in Mecklenburg-Vorpommern.
Er liegt zwischen  Altentreptow und Klempenow an der Straße nach Demmin.

Geschichte
Von 1267 ist die älteste Erwähnung  des Ortes erhalten, in dem 40 Hufen dem Kloster Reinfeld in Holstein gehörten.

Seit dem 18. Jahrhundert gehörte Letzin zum Kreis Demmin in Pommern im Königreich Preußen.

Sehenswürdigkeiten

 Feldsteinkirche, aus dem 15. Jahrhundert
 ehemaliges Gutshaus

Literatur
 Heinrich Berghaus: Landbuch des Herzogthums Pommern und des Fürstenthums Rügen. Teil 2, Bd. 1, Dietze, Anklam 1865, S. 86 (Google Books).

Weblinks
 750 Jahrfeier Letzin Youtube

Ort im Landkreis Mecklenburgische Seenplatte
Gnevkow
Ort in Pommern

Letzin