Omul negru 2 (titlu original: Boogeyman 2) este un film american supranatural de groază din 2007 regizat de Jeff Betancourt, o continuare a filmului Omul negru (Boogeyman) din 2005. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Danielle Savre, Matt Cohen, Tobin Bell și Renee O'Connor. Scenariul este scris de Brian Sieve.

Savre o portretizează pe Laura Porter, o femeie care în copilărie, împreună cu fratele ei, a asistat la uciderea părinților ei. Ea crede că ucigașul este omul negru (Boogeyman), iar acum, ca adult, caută o terapie de grup pentru a depăși fobia față de această creatură. Cu toate acestea, temerile ei devin realitate, pe măsură ce colegii ei sunt uciși unul câte unul.

Datorită succesului financiar al filmului precedent, Omul negru 2 a fost anunțat în octombrie 2006. Producția filmului a început în aceeași lună cu angajarea lui Betancourt ca regizor și a lui Sieve ca scenarist. Castingul a început în luna decembrie a aceluiași an cu angajarea lui O'Connor; Savre a preluat rolul principal în ianuarie 2007. Filmările au avut loc în Los Angeles în fostul spital Linda Vista, timp de patru luni, din ianuarie 2007 până în aprilie. Spre deosebire de filmul original, care îl prezenta pe omul negru ca pe o ființă supranaturală, Betancourt s-a străduit să prezinte o versiune mult mai realistă a creaturii mitologice. În plus, accentul a fost pus pe scenariu și pe atmosferă pentru a compensa bugetul mic al filmului de 4,5 milioane de dolari americani.

După ce a fost difuzat la Festivalul Filmului de Groază Screamfest la 20 octombrie 2007, Omul negru 2 a fost lansat direct-pe-video în Statele Unite la 8 ianuarie 2008; ulterior a fost lansat cinematografic în Rusia și Italia. A primit recenzii mixte din partea criticilor, deși mulți dintre ei au considerat că filmul este o îmbunătățire generală față de predecesorul său. O atenție deosebită a fost acordată naturii omului negru în film, apropiată de cea umană, pe care criticii au considerat-o preferabilă monștrilor din alte filme contemporane, inclusiv față de cel din filmul anterior. În ciuda unei performanțe comerciale mediocre, cu încasări puțin mai mici decât bugetul său, filmul a avut o continuare, Omul negru 3 (Boogeyman 3), în anul următor.

Prezentare

Copiii mici, Laura Porter și fratele ei, Henry, asistă la uciderea brutală a părinților lor de către un bărbat cu glugă despre care ei cred că este omul negru. Ca adult, Henry a participat la o terapie de grup, îmbunătățindu-și starea sa mentală, astfel încât în prezent își caută un loc de muncă la o tipografie. Laura se alătură acestui grup la scurt timp după plecarea fratelui ei, întâlnindu-i pe ceilalți membri: Mark care este nictofob, Paul care se teme de microbi, Alison care este masochistă, ostilul Darren care este agorafob și Nicky, o fată care se teme să nu se îngrașe.

După sosirea Laurei, membrii grupului sunt urmăriți și uciși unul câte unul. Decesele lor au legătură cu temerile lor: Mark este prins de ascensor și rupt în două, încercând să scape din întuneric. Paul consumă accidental un gândac în timp ce mănâncă chipsuri; el primește o soluție de curățare de la un personaj mascat, iar după ce o bea, de la arsuri apare o gaură în gât. Laura începe să suspecteze că aceste decese nu sunt accidentale. Spitalul rămâne fără curent electric, lăsându-i pe toți (Laura, Alison, Darren, Nicky, Dr. Jessica Ryan și recepționera Gloria) în întuneric și blocați în clădire. Gloria merge la subsol pentru a remedia problema. În timp ce pacienții se întorc în camerele lor, Alison este legată de pat de omul negru. El îi pune viermi pe brațele ei, care intră în pielea ei prin inciziile pe care și le-a provocat singură anterior. Încercând să scape de viermi, se taie, pierde prea mult sânge și moare.

Dr. Ryan merge la subsol pentru a verifica ce face Gloria, dar este electrocutată de către omul negru în timp ce se afla într-o băltoacă de apă. Laura găsește un dosar despre fratele ei și despre alți pacienți care suferă de bogyphobie (fobia de Boogeyman). Astfel ea își dă seama că toți acești pacienți - inclusiv Tim Jensen, protagonistul primului film - s-au sinucis după ce au fost tratați de către dr. Mitchell Allen. Darren și Nicky fac sex în vestiar în timp ce Laura o găsește moartă pe Alison. Laura îi avertizează pe cei doi despre acest lucru, însă, când se întorc, descoperă că sângele, viermii și Alison au dispărut, făcându-i să creadă că Laura are halucinații. Darren și Nicky merg într-o cameră, unde se ceartă în legătură cu relația lor. Darren o dă afară cu forța pe Nicky. După un moment de furie, sparge oglinda, se bandajează la mână și când revine în cameră este atacat de omul negru, care îl spintecă și-i scoate inima.

Laura o găsește pe Nicky la subsol pe o masă cu mai multe tuburi atașate, pompând un lichid în corpul ei până când aceasta explodează. Omul negru o urmărește pe Laura prin spital. Laura găsește cadavrul Gloriei și pe dr. Ryan, în stare de șoc și mormăind ceva în continuu. Laura se întâlnește și cu dr. Allen, care crede că Laura este cea care a comis crimele. El încearcă să o sedeze, dar este oprit de omul negru, care îl înjunghie în spate și îi înfige două seringi în ochi. Omul negru își scoate masca și Laura își dă seama că acesta este fratele ei, Henry. Mai demult, dr. Allen l-a închis fără voia sa într-un dulap, încercând să-i trateze fobia sa față de omul negru, iar omul negru l-a posedat pe Henry în momentul crimelor. Urmărirea se termină când Laura îl decapitează pe omul negru cu o foarfecă de grădină. Poliția sosește și descoperă că sub masca omului negru se afla de fapt dr. Ryan; după ce l-a ucis pe dr. Allen, dar înainte de a-o urmări pe Laura, Henry a pus masca pe fața dr. Ryan și a fugit. Laura își dă seama că Henry a scăpat și că ea va fi cea acuzată de toate crimele și arestată.

În scena de final, după genericul filmului, omul negru se uită la o poză cu Laura și Henry adulți și apoi dispare.

Distribuție

 Danielle Savre - Laura Porter
 Matt Cohen - Henry Porter, fratele mai mare al Laurei
 Tobin Bell - Dr. Mitchell Allen
 Renee O'Connor - Dr. Jessica Ryan
 Chrissy Griffith - Nicky
 Michael Graziadei -  Darren
 Mae Whitman - Alison
 Johnny Simmons - Paul
 David Gallagher - Mark
 Lesli Margherita - Gloria
 Tom Lenk - Perry
 Sammi Hanratty - tânăra Laura Porter
 Jarrod Bailey - tânărul Henry Porter
 Lucas Fleischer - Dl. Porter, tatăl Laurei și al lui Henry
 Suzanne Jamieson - Dna. Porter, mama Laurei și al lui Henry
 Christopher John Fields - Detectiv

Producție

Dezvoltare și filmare

Omul negru 2 a fost anunțat pentru prima dată în octombrie 2006, datorită succesului financiar al predecesorului său cu Jeff Betancourt (monteur al filmelor Un caz de exorcizare, Apel misterios și The Grudge 2: Capcana) marcând debutul său regizoral și Brian Sieve ca scenarist. Dezvoltarea filmului a fost programată să înceapă în ianuarie 2007 în Los Angeles, California. A fost produs de Ghost House Pictures, un studio de film fondat de Sam Raimi și Robert Tapert care s-a specializat în crearea de filme de groază. Betancourt a declarat că dorește să evite utilizarea unor imagini generate pe calculator (CGI), dar și să prezinte o nouă perspectivă a omului negru, în loc să reanalizeze povestea primului film. Acest lucru a dus la o versiune mai consolidată a creaturii în acest film. Ca urmare, dar și datorită bugetului redus al filmului, Betancourt s-a concentrat mai ales asupra atmosferei și a scenariului. Scenarii vizuale au fost folosite din plin pentru a planifica filmul și pentru a minimiza eforturile și resursele pierdute de artiștii de machiaj pe protezele nefolosite; bugetul limitat a făcut că majoritatea efectelor să poată fi filmate doar o singură dată. Fostul spital Linda Vista a servit ca locul principal de filmare a scenelor din spitalul de psihiatrie.

Casting
Primul actor care a fost distribuit în acest film a fost Renee O'Connor ca Dr. Jessica Ryan în decembrie 2006; ea a filmat primele sale scene în februarie 2007. O'Connor l-a vizitat pe prietenul ei, producătorul primului film Omul negru Rob Tapert pe platourile din Noua Zeelandă, unde a avut o discuție cu el despre "ce diferențe ar fi dacă în locul unui demon supranatural ar fi o persoană reală care să fie o amenințare veridică." Ea a concluzionat că prima variantă ar mai înfricoșătoare. În ceea ce privește distribuția filmului și abordarea personajului, ea a declarat:Am avut un contract cu Rob Tapert și i-am trimis un e-mail în care i-am spus că doresc să joc acest personaj. Cred că [personajul] este interesant pentru că a atins câteva din lucrurile pe care le-am jucat ca actriță, și asta m-a atras. [...] Sunt puține dialoguri, trebuie doar să te joci cu interacțiunile dintre personaje și să găsești alte lucruri în legătură cu ele, pentru a face să pară că există cât mai multă profunzime cu privire la ceea ce se întâmplă, că există mai multă istorie între ele.

La jumătatea lunii ianuarie, Danielle Savre a fost distribuită în rolul principal al filmului, ca Laura Porter. Despre Savre, Betancourt a spus că "[ea] a fost incredibilă până acum și a fost o adevărată luptătoare. Noi am lăsat-o să alerge țipând peste tot prin aceste holuri, cu sânge și vomă pe ea, a fost foarte curajoasă până acum." Tobin Bell a fost distribuit ca Dr. Mitchell Allen în februarie și Matt Cohen ca Henry, fratele Laurei, în martie. Bell a modelat personajul său după Dick Cheney.

Efecte
Efectele speciale au fost realizate de compania Quantum Creation FX, care a fost implicată în proiect pe toată durata filmării. Zece meșteri și tehnicieni au fost implicați în crearea capetelor tăiate, a marionetelor, a machiajului protetic și a scenelor de violență extremă. Masca criminalului a fost proiectată de Jerad S. Marantz, iar omul negru a fost bazat pe temerile copilăriei lui Betancourt, cu "lucruri scheletice și cadavre de păsări" ca sursă de inspirație pentru textura pielii.

Lansare
Boogeyman 2 a fost prezentat pe marele ecran la 20 octombrie 2007 în cadrul festivalului Screamfest din cinematograful Grauman's Chinese din Hollywood. În aceeași lună, a fost anunțat că filmul va fi lansat pe DVD pe 8 ianuarie 2008. În afara Statelor Unite, filmul a fost lansat cinematografic în Rusia, unde a fost proiectat în cinematografe două săptămâni, și în Italia.

Box office
Omul negru 2 a avut încasări de cel puțin 2.484.219 de dolari americani din vânzări video pentru acasă și încă 1.798.418 de dolari americani din lansările sale internaționale, cu încasări totale de 4.282.637 de dolari americani.

Home media
DVD-ul, lansat ca "Unrated Director's Cut" și fără niciun rating MPAA, include două comentarii diferite. Primul comentariu este al regizorului Betancourt și al scenaristului Sieve, în timp ce al doilea comentariu este oferit de actorii Bell și Savre împreună cu producătorii Hein și Bryman. În plus, DVD-ul include un documentar intitulat "Bringing Fear to Life: Makeup Effects from Storyboards to Screen", care ilustrează o parte din dezvoltarea filmului cu ajutorul schițelor și a scenariilor vizuale. Filmul a fost distribuit și digital pe Google Play, Amazon Video și Hulu.

Primire
Filmul a fost criticat pentru că nu are o poveste originală și pentru personajele care nu pot fi identificate. Brandon Ciampaglia de la IGN l-a descris ca "încă un film stupid de groază" și i-a dat un scor de 4/10. Ryan Turek de la ComingSoon.net a criticat povestea, personajele și lipsa suspansului, dar a considerat filmul mai reușit decât originalul, cu o acțiune mai bună decât ar merita. El a adăugat că, în ciuda bugetului redus al filmului, "[Betancourt] a reușit să realizeze un film frumos, care este competent din punct de vedere tehnic." Tristan Sinns de la Dread Central a acordat filmului două stele din cinci, criticând că nu a prezentat omul negru ca pe o creatură mitologică și pentru că are personaje nesatisfăcătoare, în schimb a lăudat scenele în care mor personajele ca fiind "mai degrabă creative."

Recenziile pozitive au apreciat filmul pentru prezentarea unei abordări mai realiste a omului negru și evitarea imaginile generate pe calculator, ambele fiind considerate îmbunătățiri față de predecesorul său. Scenele cu decese au fost foarte mult lăudate deoarece au fost considerate extrem de violente și sângeroase. Mulți comentatori au recunoscut, de asemenea, că filmul și-a depășit așteptările, în ciuda statutului său direct-pe-video și a bugetului redus. Shawn Lealos de la CHUD.com i-a dat un scor de 6,8 din zece, afirmând că filmul are "puține elemente de groază, în care s-a renunțat la imaginile ridicole generate pe calculator și la nonsensurile supranaturale ale primului film, precum și la restricțiile PG-13." Într-o recenzie similară, Matthew Stern de la PopMatters a lăudat filmul în comparație cu predecesorul său, oferindu-i opt stele din zece, cu un consens general care spune că: "pentru un film care poartă stigmatul continuărilor direct-pe-DVD, caracteristica întunecată și sângeroasă a acestuia te va surprinde, mai ales dacă ai fost destul de nefericit când l-ai văzut pe primul." David Nusair de la Reel Film Reviews a lăudat filmul Omul negru 2 față de primul film, mai ales pentru "secvențele sale satisfăcătoare de ucidere" și pentru distribuție sa reușită. În timp ce a criticat jumătate de film ca fiind "lipsită de evenimente importante", el a simțit că filmul "recuperează frumos cu un al treilea act surprinzător de captivant" și i-a dat 2,5 stele dintr-un total de 4 stele.

Continuare

O continuare, denumită Omul negru 3, a avut premiera la festivalul Screamfest la 18 octombrie 2008 și a fost lansată direct-pe-DVD la 20 ianuarie 2009. Brian Sieve a revenit ca scenarist, dar în film apar noi personaje și are o distribuție nouă, acțiunea filmului are loc într-un campus studențesc și în rolul principal este actrița Erin Cahill. La fel ca în primul film al trilogiei, omul negru este prezent ca o entitate supranaturală.

Note

Legături externe

Filme din 2007
Filme în limba engleză
Sequeluri
Filme de groază din anii 2000
Filme americane
Filme supranaturale
Filme bazate pe legende urbane
Filme despre frică
Filme direct-pe-DVD
Filme Sony Pictures
Filme Ghost House Pictures

Omul negru 2


Das Haus Dieck ist ein denkmalgeschütztes Profangebäude in Westkirchen, einem Ortsteil von Ennigerloh im Kreis Warendorf (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte und Architektur
Bei den ersten Erwähnungen des Hauses Diek 1276 und 1300 war es noch ein Haupthof der Herren von Dyke, der vom Stift Freckenhorst zu Lehen ging. Die Herren von Dyke waren Burgmannen auf der Burg Sassenberg des Hochstifts Münster. 1451 wurde die Anlage erstmals ausdrücklich als Burg bezeichnet. Im 15. Jahrhundert fiel der Besitz an die Herren von Carssem. Nach deren Aussterben belehnte die Äbtissin 1568 Bernd Buck zu Albersloh mit Haus Dieck. 1732 fiel der Besitz an die Familie von Hanxleden, die das Gut aus dem Freckenhorster Lehnsverband herauskauften und zu ihrem Eigentum machten. 1816 kam der Besitz an die Freiherren von Nesselrode, 1867 an die Freiherren von Nagel-Doornick, und schließlich an die Familie von Bose.

Beschreibung
Die heutige Anlage besteht aus einer Insel, die nur eine Gräfte und keinen Wall gehabt zu haben scheint. Zentral liegt das Herrenhaus von 1771 aus verputztem Bruchstein an den Wetterseiten und verputztem Fachwerk an der Garten- und der Ostseite, das einen dreiseitigen Mittelrisalit und ein Mansardwalmdach aufweist. Es ist wahrscheinlich ein Spätwerk von Johann Conrad Schlaun. Der Mittelrisalit ist von einer doppelläufigen Treppe erschlossen, über dem Portal befindet sich das Wappen der Familien von der Recke und von Hanxleden. Im geschweiften Giebelaufsatz ist der Zifferblattring einer ehemaligen Uhr erhalten. Im Inneren blieb seit dem 18. Jahrhundert die Raumfolge unverändert.

Der Eingang zur Insel wird durch ein Torhaus aus dem Jahr 1746 markiert, das 1760 verlängert und um die rechtwinklig anschließende Jägerei erweitert wurde. Das alte Herrenhaus aus dem Ende des 17. Jahrhunderts, die heutige Rentei, liegt in der Nordwestecke der Insel. Das Fachwerk des alten Herrenhauses und der Rentei ist mit Backsteinen ausgefacht. Im ehemaligen weitläufigen Garten steht ein Gartenhäuschen vom Ende des 18. Jahrhunderts, es wurde am Anfang des 19. Jahrhunderts verändert. Vor dem Torhaus steht eine Immaculata aus Sandstein von der Mitte des 18. Jahrhunderts, sie wurde 1982 restauriert.

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2
 Fred Kaspar, Peter Barthold: Ein neues Pforthaus (1745) mit Jägerwohnung (1760) für Haus Dieck. In: Fred Kaspar, Volker Gläntzer (Hrsg.): Güter, Pachthöfe und Sommersitze. Wohnen, Produktion und Freizeit zwischen Stadt und Land.  Niemeyer, Hameln 2014, ISBN 978-3-8271-8043-8, S. 224–238.
Karl Hölker: Kreis Warendorf (= Bau- und Kunstdenkmäler von Westfalen. Band 42). Aschendorff, Münster 1936, S. 507–510.

Weblinks

 Geschichte und Fotos (abgerufen am 6. Februar 2016)

Baudenkmal in Ennigerloh
Dieck
Erbaut in den 1770er Jahren
Dieck

Haus Dieck


Alexandra Carmen Lăncrănjan (n. 2 noiembrie 1984) este o procuroare a Direcției Naționale Anticorupție (DNA), membru al Asociației Liderjust, formator la Institutul Național al Magistraturii și Expert Național (drepturile omului) la Instititutul Național al Magistraturii.

Alexandra Lăncrănjan a susținut de asemenea o prezentare in cadrul TEDxCaleaVictorieiED, intitulată "Talking about human rights from a policy perspective".

Note

Nașteri în 1984
Nașteri pe 2 noiembrie
Juriști români
Românce din secolul al XXI-lea

Alexandra Carmen Lăncrănjan


Heartstopper je britanska romantična humoristična televizijska serija o odrastanju na Netflixu, adaptirana prema web-stripu i istoimenom grafičkom romanu autorice Alice Oseman. Serija koju je napisala sama Oseman, prvenstveno govori o Charlieju Springu (Joe Locke), homoseksualnom školarcu koji se zaljubljuje u kolegu iz razreda Nicka Nelsona (Kit Connor), kojeg on sjedi pored u svom novom formi. Također istražuje živote Taoa (William Gao), Elle (Yasmin Finney), Tare (Corinna Brown) i Darcy (Kizzy Edgell).

Televizijska prava za seriju otkupio je See-Saw Films 2019., a Netflix je stekao prava distribucije 2021..[1][2] Euros Lyn je uvršten kao direktor. Snimanje je trajalo od travnja do lipnja te godine, a tijekom cijelog razdoblja objavljivani su teaseri. Razne već postojeće pjesme korištene su kao soundtrack serije, uz originalnu glazbu Adiescara Chasea. Kinematografski stilovi i stupnjevanje boja planirani su unaprijed kako bi seriji dali atmosfersku eleganciju, pojačanu upotrebom tradicionalne animacije prilagođene izvornom materijalu.

Heartstopper je objavljen 22. travnja 2022. Dobio je pohvale kritičara, posebno zbog svog tona i tempa, kao i zbog predstavljanja LGBT zajednice. Trenutno je stekla popularnost, u samo dva dana bila je među 10 najboljih engleskih serija na Netflixu. Također je povećao popularnost grafičkih romana [3] kao i pjesama serije. 20. svibnja 2022. objavljeno je da je Heartstopper obnovljen za drugu i treću sezonu.

Likovi

Glavni
 Kit Connor kao Nick Nelson, popularan ragbi igrač 11 ggodine Truham Grammar srednje škole koji sjedi zajedno sa Charliem u razredu
 Joe Locke kao Charlie Spring, učenik 10 godine u Truham Grammar srednje škole koji je nedavno bio outovan (javno izjavio svoju seksualnost)
 William Gao kao Tao Xu, Charlijev zaštitnički nastrojen najbolji prijatelj
 Ykaomin Finney kao Elle Argent, Charliejeva, Taova i Isaacova prijateljica koje se prebacila u Higgs Girls srednju školu nakon što je izjavila kao je transgender
 Corinna Brown kao Tara Jones, učenica Higgs škole koja je Ellina frendica
 Kizzy Edgell kao Darcy Olsson, Taraina djevojka i Ellina frendica
 Tobie Donovan kao Isaac Henderson, sramžljivi član Charliejeve prijateljske grupe
 Jenny Walser kao Tori Spring, Charlijeva starija sestra
 Sebkaotian Croft kao Benjamin "Ben" Hope, Charliejeva prva, tajna veza
 Cormac Hyde-Corrin kao Harry Greene, dječak iz ragbi tima koji je homofobni nasilnik
 Rhea Norwood kao Imogen Heaney, jedna od Nickovih prijatelja koja je bila zaljubljena u njega
 Fisayo Akinade kao Mr Ajayi, profesor likovnog koji pazi na Charlieja
 Chetna Pandya kao Coach Singh, trener ragbija koji pazi na Charlieja
 Stephen Fry kao glas ravnatelja Barnesa, ravnatelja Truham srednje škole
 Olivia Colman kao Sarah Nelson, Nickova majka

Ostali likovi
 Araloyin Oshunremi kao Otis Smith
 Evan Ovenell kao Christian McBride
 kaohwin Viswanath kao Sai Verma
 Georgina Rich kao Jane Spring, Charlieja i Torina majka
 Joseph Balderrama kao Julio Spring, Charliejev i Torin otac
 Momo Yeung kao Yan Xu, Taova majka
 Alan Turkington kao Mr Lange

Epizode

Produkcija

Pisanje i pretprodukcija
Godine 2016. Alice Oseman pokrenula je web-strip pod nazivom Heartstopper koji se kasnije proširio na grafički roman nakon što je stekao kult sljedbenika.[4] Negdje 2019. See-Saw Films pitao je Oseman bi li mogla pokušati napisati scenarij.[5] Producentsku tvrtku predložio je [6] njezin vlastiti izvršni producent Patrick Walters, [7] koji je pomogao u Osemanovoj kampanji na Kickstarteru 2018. [6]. Izrazila je interes da to učini, ističući nedostatak zdrave, tinejdžerske LGBT zastupljenosti na televiziji, nadajući se da bi to potencijalno moglo uvjeriti LGBT mlade "da mogu pronaći sreću i romantiku i prijateljstvo". Napisala je scenarij temeljen na prva dva toma grafičke novele. See-Saw Films to se svidjelo[5] i kasnije tog srpnja su odabrali televizijska prava.[8]

20. siječnja 2021. otkriveno je da je Netflix naručio Heartstopper kao polusatnu seriju od osam epizoda.[8] Oseman i Walters su je smatrali najboljom platformom zbog globalne dostupnosti.[6] Euros Lyn je uvršten kao redatelj i izvršni producent. Nije pročitao originalni izvorni materijal i nazvao je scenarij zakivanjem.[9] Redatelj Netflixovog "Kids & Family content" Patrick Wheeleer rekao je da priča "zaslužuje biti ispričana" zbog svoje povezanosti s mladom populacijom.[4] Walters je bio izvršni producent serije, uz Jamie Laurenson, Hakan Kousetta, Iain Canning i Emile Sherman, sa Zoranom Piggott kao producentom. Dizajn produkcije izradio je Tim Dickel, dekoraciju serije Maxwell Fine, a rekvizite Zoe Seiffert.[10] Tijekom produkcije, program je imao radni naziv Evergreen.[11]

Kasting
Kako bi pružio autentičan prikaz, Oseman je želio stvarne mlade ljude da portretiraju likove.[5] Daniel Edwards-Guy bio je direktor kastinga. U siječnju i veljači 2021. raspisan je poziv za izbor pet glavnih likova, kao i tri glumačke postave koja se ponavlja.[13] Oseman je objasnio da se lik Aled Last neće pojaviti u adaptaciji kako bi se poštovala njegova priča u drugom romanu unutar Heartstopper svemira, Radio Silence. Nakon što je preko 10.000 ljudi prošlo audiciju putem Zooma, objavila je prvi krug odluka o glumačkoj ekipi u travnju 2021., s Kitom Connorom i Joeom Lockeom koji glume Nicka i Charlieja.[5][14] Heartstopper je obilježio Lockeov glumački debi.[12] Nakon što su se složili da Locke odgovara Charliejevoj ulozi, Connor je bio na audiciji i produkcijski tim je pronašao kemiju između njih dvoje;[15] sami glumci su se prisjetili da im je trebalo samo nekoliko sati da se zbliže.[12]

Ostatak glumaca objavljen je nekoliko dana kasnije, a uključivali su Yasmin Finney, Sebastian Croft, William Gao, Corinna Brown, Kizzy Edgell, Cormac Hyde-Corrin, Rhea Norwood i Tobie Donovan.[16] Jenny Walser pridružila se glumačkoj postavi u svibnju 2021.[17] Završna audicija održana je licem u lice.[5] Nakon što je prije radila s njom, Lyn je kontaktirala Oliviju Colman nakon što je Oseman izrazio interes za istaknutu glumicu koja bi glumila Saru; Colman je prihvatio ponudu. Također je primijećeno da su se ljubitelji web stripa i grafičkog romana složili da je Colman prikladan za seriju.[18] Lyn je rekla da Colmanov "instinktivan" i "topao" karakter odgovara Sarah kao Nickovoj majci.[9]

Filming
Snimanje je započelo na lokacijama diljem Ujedinjenog Kraljevstva u travnju 2021. i završilo tog lipnja.[19] Uglavnom se odvijao u Berkshireu.[20] Harryjeva zabava snimljena je u Hampton Court Houseu u londonskoj četvrti Richmond na Temzi.[21] Za snimanje je korištena kuglana Hollywood Bowl u High Wycombeu. Ragbi utakmica prikazana u epizodi "Tajna" snimljena je u atletskom centru Thames Valley. Željeznički kolodvor s kojeg Nick i Charlie kreću prema moru je željeznički kolodvor North Weald u Essexu, ali scena na moru snimljena je u Herne Bayu u Kentu. Nakon milkshakeova, Charlie i njegovi prijatelji viđeni su kako šeću uz rijeku Temzu u Windsoru, Berkshire, prije njihovog koncerta.[22] Colman je sve njezine scene snimio u dva dana.[23] U epizodi "Dečko", tijekom scene u kojoj se Nick i Charlie voze vlakom, Oseman je odlučila glumiti sebe kao putnicu; ona crta par izvan ekrana.[24] Scena pred kraj epizode s vrtuljkom bila je ispunjena članovima ekipe.[25]

Diana Olifirova je uvrštena kao snimateljica. Odmah se našla pred izazovima u vizualnom dočaravanju "ljubavi i emocija i nježnosti". Koristeći Arri Alexa Mini LF sa sferičnim lećama Canon K35, koristila je ručnu kinematografiju kako bi glumcima dala prostora i postigla učinak koji je nalik dokumentarnom žanru. S produkcijskim dizajnerom Timom Dickelom osmislili su laganu paletu boja narančaste, žute, tirkizne, kao i mješavinu ružičaste i plave. Olifrova je za rasvjetu koristila gel u boji, što je prethodno radila za We Are Lady Parts. Boje školske zgrade kontrolirane su da ne budu pretjerane, ali da u isto vrijeme budu žive. Scene tijekom Harryjeve rođendanske zabave snimane su danju, pa je produkcijski tim morao zatvoriti prozore i koristiti umjetnu rasvjetu kako bi podsjećala na vanjsku. Prijelazi između godišnjih doba postignuti su pomoću bljeskova objektiva.[21] Uvodna scena snimljena je u dva kadra; u prvom, dubina polja za Nicka postignuta pomoću Contrazooma smatrana je pretjeranom; kasnije su uspjeli ponovno snimiti scenu kako bi bila minimalističnija.[9] Dok se Tara i Darcy ljube u trećoj epizodi, Nick je okupan biseksualnom rasvjetom (ružičasta, ljubičasta i plava) koja ga simbolizira shvaćanjem svoje seksualnosti; to je Olifirovoj predložio kreativni tim serije.[26]

Kao dizajner produkcije, Dickel je radio s dekoraterom Maxwellom Fineom, koji je iskoristio svoje iskustvo na prošlim satovima umjetnosti kako bi stvorio realističan prikaz britanskih učionica.[25] Dickel je u međuvremenu zamolio svoje prijatelje da fotografiraju sobe njihove djece, stvarajući ploču raspoloženja koju su pregledali glumci.[27] Neki od postavljenih objekata također su se mijenjali kako su likovi napredovali i rasli. U učionici geografije, Nickovo je mjesto bilo smješteno ispred slika stijena; Fine je to povezao s metamorfnim stijenama koje se formiraju pod pritiskom, simbolizirajući Nickov i Charlien romantični razvoj. Nick ima svoju sobu zatrpanu predmetima koji predstavljaju njegov komplicirani život. Elleina soba je "profinjenija" i umjetnička, Taova soba dizajnirana je da odražava njegovu kinefiliju, a Tarina je preplavljena plišanim medvjedićima prema scenariju. S obzirom na izvorni materijal, nekoliko postavljenih predmeta dobilo je ručno crtani stil. Reflektirajući likove, Charliejeva je soba široka i kaotična, dok je Nickova urednija. Oseman je nacrtao murale koji će biti prikazani u seriji; bili su inspirirani djelima Hokusaija i Juliana Opiea.[25]

Snimanje druge sezone očekuje se u rujnu 2022. u studiju Twickenham u Londonu.[28]

Post produkcija
U seriji tradicionalno animirano lišće lebdi uokolo tijekom trenutaka ljubavi, izravna kopija vizualnih motiva u web stripu. U prvoj sceni poljupca Nicka i Charlie, iskre elektriciteta izlaze dok Charlie pokušava dotaknuti Nickovu ruku. Također se vide animirani galebovi i zaljubljene ptice. Oseman je rekao da animacije predstavljaju "osjećaj magije" koji su namjeravali izazvati. Takve efekte razmišljala je već tijekom pisanja scenarija, zamislivši da će se oni pojaviti prvenstveno tijekom intimnih scena između Nicka i Charlieja, koje je nazvala "Heartstopper moments". Na kraju je Anna Peronetto odabrana za izradu animacija, koristeći se Osemanovim scenarijem. Peronetto je bio obožavatelj originalnog izvornog materijala i izabran je kada je Oseman objavio objavu na Instagramu tražeći tradicionalne animatore. Razgovarala je s Lyn i urednicom Sofie Alonzi kako bi vidjela koje vrste animacija odgovaraju određenoj sceni. Za golupčiće je analizirala londonske divlje papige.[21][29][30]

Koristeći DaVinci Resolve, Olifirova je radila na daljinu s koloristom Tobyjem Tomkinsom, koji je radio za tvrtku Cheat, na stvaranju 3D tablice pretraživanja (LUT) koja je sličila paleti boja na snimkama, kao i na "dodavanje tirkizne nijanse u sjenama i toplina tonova kože". Lyn im je rekao da želi da se intenzitet boje povećava kako priča napreduje i kako se godišnja doba mijenjaju. Razgovarali su o tome kako stvoriti odgovarajući Dolby Vision visoki dinamički raspon za seriju, uspostavljajući ograničenja boja i tonova. Zatim je svjetlina LUT-a smanjena za jedan kako bi Olifirova mogla stvoriti dodatno svjetlo u sjenama i eksperimentirati s stupnjevanjem boja. Kako bi se poboljšao HDR, odabran je RGB prostor boja DCI-P3. Tomkins je radio na prve dvije epizode dva dana prije nego što je radio na pojedinačnim preostalim epizodama dan i pol.[21][31]

Adiescar Chase skladao je glazbu i upotrijebio elektronske rifove kako bi joj dao suvremeni dojam.[32] Heartstopper je njezin prvi projekt nakon što je završila Nacionalnu školu za film i televiziju. Pročitala je web-strip prije skladanja i dobila je upute da svoju glazbu nadopuni već postojećim pjesmama. Neke od pjesama, uključujući onu naslovnu, pomogle su "Heartstopper trenucima" dodatno naglašavajući osjećaj elektriciteta i uzbuđenja.[33]

Objavljivanje
Heartstopperov jednominutni teaser objavljen je 16. ožujka 2022.[34] Collider je tada objavio da je njegov slogan: "Dječak upoznaje dječaka. Dječaci postaju prijatelji. Dječaci se zaljubljuju." Hilary Remley, koja je napisala vijest, vidjela je teaser kao zadirkivanje "emocionalno ranjivog" izgleda serije, "prikazivanje iskustva tinejdžerske ljubavi na izravan i iskren način", uvjeravajući da će publika uživati u konačnom proizvodu zbog njegove vjernosti sanjska estetika izvornog materijala.[35] Trailer od dvije i pol minute objavljen je 13. travnja [36] uz pozitivne kritike koje su ga nazvale optimističnim, [37] šarmantnim i nostalgičnim [38] [39]. Nakon toga uslijedili su naslovi epizoda objavljeni 19. travnja, [40] prije nego što je cijela sezona objavljena 22. travnja 2022. [41]

Na pitanje hoće li biti druge sezone, Walters je rekao da su se veselili tome, budući da se činilo da rukovoditelji Netflixa "shvaćaju" seriju.[24] Locke i Connor također su izrazili iščekivanje obnove, primjećujući napredovanje pripovijesti u izvornom materijalu serije.[12] Dana 20. svibnja 2022., nakon Netflixove revizije brojki gledanosti u 28 dana, objavljeno je da je serija obnovljena za još dvije sezone.[42] Dana 8. srpnja 2022. objavljen je otvoreni poziv za glumu za 16-godišnjeg lika po imenu Sahar Zahid, britanske žene ili nebinarke južnoazijskog podrijetla.[43]

Izvori

Vanjske poveznice
 Heratstopper na Netflixu

Televizijske serije koje su počele 2022.
 Televizijske serije u Netflixovoj produkciji
 Dramske serije
 Romantične serije
 Tinejdžerske serije
 Britanske serije

Heartstopper (TV serija)


Dekadan, (décadent) 'düşkünleşmiş' anlamına gelen Fransızca bir kelime.

19. yüzyıl sonlarında Fransa'da natüralistlere karşı ortaya çıkan sembolizm akımına öncülük eden sanatçılara, edebiyatı soysuzlaştırdıkları ima edilerek verilen isim.
Akım o zamana kadar gelen edebiyat geleneklerini yıkma yoluna giderek, toplumsal ve sanatsal düzenin dışına çıkmayı planlamıştır. İmgeye karşı aşırı neredeyse hastalık derecesindeki duyarlılığa sahip dekadanlar, daha önce görülmemiş imgeler oluşturarak bu imgeleri karşılayacak sözcükler bulmuşlardır.

Türk edebiyatında dekadan ifadesi Ahmed Midhat tarafından Servet-i Fünûn sanatçıları için kullanılmıştır.

Felsefede Dekadans
Dekadans(fr. décadence, lat. decadentia; lat. cadere "düşmek", "batmak"dan) felsefe tarihine ait bir kavramdır ve toplumlarda ve kültürlerdeki çökme, bozulma, dejenere olma anlamında kullanılmıştır.

Jean-Jacques Rousseau
Jean-Jacques Rousseau bu terimi kendisinden sonraki felsefeyi etkileyecek şekilde kullanmıştır. Onun kültür eleştirisinde dekadans doğanın ve kültürün karşıtıdır (Rousseau ya göre uygarlık bu bakımdan kötüdür). Bu manada doğrudan duyguyu, kalbin gerçeğini, övmüştür. Uygarlık insanın doğal bir yaşam sürmesine engel olmaktadır. Buna göre insan kendi özüne geri dönmelidir. Ama Rousseau ya göre bu doğal durum tarihe ait, mesela hala var olan ilkel toplumların yaşantısının örnek alınması gerektiği gibi bir iddia değil, dekadansın eleştirisi olarak fikirsel bir konsepttir.

Kaynakça

Edebi akımlar
Sanat akımları

Dekadan


Çilekeş, 2002 yılında Ankara'da kurulan Türk rock grubudur. Grup dağıldıklarını resmen ilan etmeseler de 2011 yılından beri albüm ve konser açısından pasif durumdadır. Çilekeş grubundan bazı kişiler Lalalar adlı grubu 2020 de kurmuş, Çilekeş grubunun vokali Görkem Karabudak ise kendi başına müzik yapmaya devam etmektedir.

Tarihçe
2000 yılında Görkem Karabudak, Ali Güçlü Şimşek ve Cumhur Avcil tarafından Ankara'da kuruldu.İlk konserini Kasım 2002'de Ankara Saklıkent'te gerçekleştiren Çilekeş, 2003 ve 2004 yıllarında verdikleri konserlerle önce Ankara'da dikkatleri çektiler. 2003`ün Mayıs ayında önlerinde gerçekten önemli bir fırsat olduğunu henüz bilmedikleri Fanta "Genç Yetenekler Aramızda" yarışmasına katıldılar. Ön elemeleri aşan Çilekeş, İç Anadolu Bölgesi Finali`nde canlı performansıyla beğeni toplayarak Türkiye Finali`ne katılmaya hak kazandı. Grup, yarışmanın Türkiye Finali`nde Melih Kibar, Meltem Taşkıran, Teoman, Levent Yüksel, Engin Akıncı`dan oluşan jüri önünde yine canlı performansıyla yarışmayı kazandı.

Bu gelişmenin ardından daha büyük organizasyonlarda, daha geniş kitlelere ulaşmaya başlayan konserlerin yanında albüm çıkarma fikrini aklına koydu ve yeni parçalar yaparak bir demo hazırladı.

Canlı performanslarıyla gözdolduran grup, yarışmanın arkasından davet edildikleri ve 17 şehri kapsayan Türkiye turnesinde Candan Erçetin, Beyaz, Harem ve Nev ile birlikte yaklaşık 350.000 kişiye ulaşma fırsatı yakaladı. Böylece büyük çapta bir turneye çıkan ilk amatör grup oldular ve henüz ilk albümleri çıkmadan kayda değer bir dinleyici kitlesi yakalamayı başardılar.

Prodüksüyonuna 2005`in Mart ayında İTÜ MIAM`da davullları kaydederek başladıkları ve özellikle üniversite gençliği tarafından dört gözle beklenen ilk albümleri "Y.O.K." Volkan Başaran'ın prodüktörlüğünde Haziran 2005'te ONAIR tarafından yayınlandı. Şarkıların söz, beste ve düzenlemelerinin tümünün Çilekeş'e ait olduğu albümde Rap müziğin yükselen ismi Fuat, Kurban grubunun davulcusu Burak Gürpınar ve alternatif müziğin önemli ismi Aylin Aslım da birer şarkıda konuk müzisyen olarak katıldılar.

İlk albümün ardından Türkiye'de ve yurtdışında birçok festivalde yer alarak canlı performanslarıyla göz doldurdular. Türkiye'de çok az konser verilen şehirlerde bile birçok defa çalarak, sayısız konser verdiler.

Çilekeş, 2008'in Nisan ayında ikinci stüdyo albümü "Katil Dans" ı yayınladı. Prodüktörlüğünü Tarkan Gözübüyük'ün yaptığı albüm P.İ. müzik etiketiyle yayınlandı ve dağıtımını E.M.I. üstlendi. Albümde Çilekeş'e konuk sanatçı olarak Korhan Futacı (Akrep - sax) ve Şebnem Ferah (Pervazda Tatil - vokal) birer parçada eşlik etti.

"Katil Dans" Rolling Stone dergisi tarafından 2008 yılının en iyi albümü seçilmiştir.

Grubun 3. Histeri Çalışmaları adlı albümü 2010 Haziran ayının ilk haftası yayınlanmıştır. Albüm grubun internet sitesinden ücretsiz olarak indirilebilmekte ya da satın alınabilmektedir.

Grubun müziğe ara vermesi ve yan grup: Bubituzak
Çilekeş grubu resmen grubu dağıttıklarını ilan etmese de grup 2011 yılından beri albüm ve konser açısından pasif durumdadır.  2014 Şubat ayında grubun gitaristi ve bateristi Radikal Gazetesi'ne verdikleri bir röportajda "Çilekeş dağıldı mı?" sorusuna  "Çilekeş fiilen dağılmadı ama uzun bir süre vokal Görkem ve Bas gitarist Hasan olmadan Bubituzak grubuyla devam edeceğiz." cevabını vermiştir.

Çilekeş grubu 2010 yılında son albümleri Histeri Çalışmaları albümünü yayınladıktan sonra grup içinde nedeni açıklanmayan bazı anlaşmazlıklar olmuştur. 2010 yılında grubun kurucu üyesi de sayılan bas gitaristi Gökhan Şahinkaya gruptan ayrıldığını ilan etmiştir. Yeni bas gitarist bulana kadar grubun vokali Görkem konserlerde hem vokal hem bas gitar görevini üstlenmiştir.

2011 yılında grubun gitaristi ve bateristi Kreş grubunun vokalisti ile Bubituzak adında bir grup kurduklarını ilan etmişlerdir.

2016 yılında ise bu iki üye Gaye Su Akyol'un ekibine katılmıştır.

2020 yılında Görkem Karabudak, kendi başına müzik yapmaya devam etmiş, fakat çilekeş grubunun diğer üyelerinden bazı kişiler Lalalar adlı grubu oluşturup şuanda o grubu devam ettirmektedirler.

Ödüller
 Fanta Genç Yetenekler Aramızda Müzik Yarışması - Birincilik Ödülü

Grup üyeleri
 Görkem Karabudak - (vokal, bas gitar) 2002 -2011
 Ali Güçlü Şimşek - (gitar, geri vokal) 2002-2011
 Cumhur Avcıl - (Bateri, perküsyon, geri vokal) 2002-2011
Gökhan Şahinkaya (Bas Gitar, Geri Vokal) 2002-2010)

Üye Değişim Kronolojisi

Diskografi
 Y.O.K. (2005)
 Katil Dans (2008)
 Histeri Çalışmaları (2010)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Çilekeş Resmi Web Sitesi
 Çilekeş - Myspace Sayfası

Türk progresif rock grupları
Türk alternatif rock grupları
Türk heavy metal grupları
Nu metal grupları
2002'de kurulan müzik grupları
2011'de dağılan müzik grupları
Ankara kökenli müzik grupları

Çilekeş (müzik grubu)


පංචිකාවත්ත යනු ශ්‍රී ලංකාවේ කොළඹ නගරයට අයත් නාගරික කොටසකි. එය කොළඹ 10 ලෙසද හඳුන්වයි. මෝටර් රථ අමතර කොටස් සහ උපාංග සඳහා පංචිකාවත්ත වැඩි ප්‍රසිද්ධියක් උසුලයි.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි

ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ ජනාකීර්ණ ප්‍රදේශ

පංචිකාවත්ත


An Festuca stricta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicolaus Thomas Host. An Festuca stricta in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Festuca

Festuca stricta


Brian Sullivan (* 7. Januar 1962 in Philadelphia, Pennsylvania) ist ein US-amerikanischer Manager. Er ist Präsident und Chief Operating Officer (COO) der Fox Networks Group. Vom 1. April 2010 bis 24. Juni 2015 war Sullivan Vorstandsvorsitzender der Sky Deutschland AG.

Leben
Sullivan stammt aus Philadelphia, verfügt jedoch über eine US-amerikanische und eine britische Staatsangehörigkeit. Studiert hat er hauptsächlich an der Villanova University. Er war Stipendiat des Institute of Direct Marketing.

Sullivan ist ein Kenner der Pay-TV-Branche und verfügt über eine mehr als 20-jährige Berufserfahrung in den USA und Europa. Im Februar 1996 kam er zu British Sky Broadcasting und hatte seitdem unterschiedlichste Positionen, z. B. in den Bereichen Channel Marketing, Digital Transition, Customer-Relationship-Management und Kundenbindung sowie Produktstrategie und -Management. Ab Dezember 2006 war er in der Geschäftsführung der BSkyB Customer Group. Vor seiner Zeit bei BSkyB arbeitete er überwiegend in der US-amerikanischen Pay-TV-Branche, etwa bei Viacoms Showtime Networks.

Am 24. Juni 2015 trat Sullivan von seinem Posten als Vorstandsvorsitzender der Sky Deutschland AG zurück, um in seine US-amerikanische Heimat zurückzukehren.

Im Anschluss übernahm Sullivan die Funktion als Präsident der Digital Group in der Fox Networks Mediengruppe. Im Dezember 2017 wurde Sullivan zum Präsidenten und Chief Operating Officer (COO) der gesamten Fox Networks Group ernannt.

Auszeichnungen
 2013: CEO des Jahres im deutschen Mittelstand (gewählt von WirtschaftsWoche)
 2013: Medienmann des Jahres 2013 (gewählt von Horizont)
 2014: Deutscher Mediapreis – Mediapersönlichkeit des Jahres

Einzelnachweise

Manager (Vereinigte Staaten)
Manager (Unterhaltungswesen)
Person (Sky Deutschland)
US-Amerikaner
Geboren 1962
Mann

Brian Sullivan (Manager)


Otrado-Ólguinskoye  es un selo del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado  19 km al sudeste de Gulkévichi y 153 km al este de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 3 554 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Otrado-Olginskoye, al que pertenecen asimismo Novomijáilovskoye y Kievka.

Composición étnica

De los 3 322 habitantes que tenía en 2002, el 84.9 % era de etnia rusa, el 5.6 % era de etnia armenia, el 3.1 % era de etnia ucraniana, el 2 % era de etnia gitana, el 1.1 % era de etnia alemana, el 0.6 % era de etnia griega, el 0.6 % era de etnia georgiana, el 0.5 % era de etnia bielorrusa, el 0.4 % era de etnia tártara, el 0.2 % era de etnia azerí, el 0.1 % era de etnia adigué

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desdeeste enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Отрадо-Ольгинское.
  en Panoramio
  en Panoramio

Localidades del raión de Gulkévichi del krai de Krasnodar

Otrado-Ólguinskoye


1. ŽNL Virovitičko-podravska za sezonu 2021./22.
Prvak je bio "Podravac" iz Sopja, a promovirani su bili NK Voćin.

Momčadi

Ljestvica

Povezani članci

 1. ŽNL Virovitičko-podravska

Vanjske poveznice

 Službene stranice ŽNS Virovitičko-podravske županije
 znsvpz.hr, 1. ŽNL Virovitičko-podravska

Izvori

  sofascore.com, 1. ŽNL Virovitičko-podravska
  tipsscore.com, 1. ŽNL Virovitičko-podravska / 2022-2023

2021-22
Virovitičko-podravska-1

1. ŽNL Virovitičko-podravska 2021./22.


An Philodendron malesevichiae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Bernard Croat. An Philodendron malesevichiae in nahilalakip ha genus nga Philodendron, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Philodendron

Philodendron malesevichiae


Angelica is a genus of about 90 species of tall biennial and perennial herbs in the family Apiaceae, native to temperate and subarctic regions of the Northern Hemisphere, reaching as far north as Iceland, Lapland, and Greenland. They grow to  tall, with large bipinnate leaves and large compound umbels of white or greenish-white flowers. Found mainly in China, its main use was for medicine. It shows variations in fruit anatomy, leaf morphology, and subterranean structures. The genes are extremely polymorphic.

Some species can be found in purple moor and rush pastures.

Characteristics
Angelica species grow to  tall, with large bipinnate leaves and large compound umbels of white or greenish-white flowers. Their large, sparkling, starburst flowers are pollinated by a great variety of insects (the generalist pollination syndrome), the floral scents are species-specific, and even specific to particular subspecies. The active ingredients of angelica are found in the roots and rhizomes and contains furocoumarins in its tissues, which make the skin sensitive to light.

Species
List of species accepted by Plants of the World Online :
Angelica acutiloba –  in Chinese and  in Japanese
Angelica adzharica – Adjarian angelica
Angelica ampla – giant angelica
Angelica angelicastrum – Norwegian angelica
Angelica anomala – anomalous angelica
Angelica apaensis
Angelica archangelica – garden angelica, archangel, angelique
Angelica arguta – sharp-toothed angelica, Lyall's angelica
Angelica atropurpurea – purplestem angelica, alexanders, American angelica, masterwort
Angelica biserrata – heavy-toothed angelica
Angelica brevicaulis – short-stem angelica
Angelica breweri – Brewer's angelica
Angelica californica – California angelica
Angelica callii – Call's angelica
Angelica canbyi – Canby's angelica
Angelica capitellata – Ranger buttons
Angelica cartilaginomarginata –  in Korean
Angelica cincta – Hubei angelica
Angelica cryptotaeniifolia –  in Japanese
Angelica cyclocarpa – Nepalese angelica
Angelica czernaevia – Eastern Siberian angelica, parsley angelica
Angelica dabashanensis
Angelica dahurica –  in Chinese
Angelica dailingensis
Angelica dawsonii – Dawson's angelica
Angelica decurrens – descending angelica
Angelica decursiva –  in Japanese
Angelica dentata – coastalplain angelica
Angelica duclouxii – DuCloux's angelica
Angelica edulis –  in Japanese
Angelica genuflexa – kneeling angelica
Angelica gigas –  in Korean
Angelica glauca –  (Kumaoni language), chippe/chouru' in Uttarakhandi languages (India)
Angelica gmelinii – Gmelin's angelica, Okhostk angelica
Angelica grayi – Gray's angelica
Angelica hakonensis – Hakone angelica
Angelica hendersonii – Henderson's angelica
Angelica heterocarpa – variable-fruit angelica
Angelica inaequalis – unequal angelica
Angelica indica – Indian angelica
Angelica japonica – Japanese angelica,  in Japanese
Angelica kaghanica
Angelica kangdingensis
Angelica keiskei –  in Japanese
Angelica kingii – King's angelica
Angelica komarovii
Angelica laxifoliata
Angelica lignescens
Angelica likiangensis
Angelica lineariloba – poison angelica
Angelica longeradiata
Angelica longicaudata
Angelica longipes
Angelica lucida – seacoast angelica
Angelica major
Angelica maowenensis
Angelica megaphylla
Angelica minamitanii
Angelica mixta
Angelica morii
Angelica morrisonicola
Angelica muliensis
Angelica multicaulis
Angelica multisecta
Angelica nakaiana
Angelica nelsonii
Angelica nitida
Angelica nubigena
Angelica oreada
Angelica pachycarpa – Portuguese angelica
Angelica paeoniifolia
Angelica palustris – marsh angelica
Angelica pinnata – small-leaf angelica
Angelica pinnatiloba
Angelica polymorpha
Angelica pseudoselinum
Angelica pseudoshikokiana
Angelica pubescens –  in Japanese,  in Chinese
Angelica pyrenaea
Angelica razulii
Angelica roseana – rose angelica
Angelica saxatilis
Angelica saxicola
Angelica scabrida – Charleston Mountain angelica, rough angelica
Angelica setchuenensis
Angelica shikokiana
Angelica sinanomontana
Angelica sinensis –   in Cantonese and  in Mandarin Chinese
Angelica sylvestris – wild angelica
Angelica taiwaniana
Angelica tarokoensis
Angelica tenuisecta
Angelica tenuissima – Korean gobon, slender angelica
Angelica ternata
Angelica tianmuensis
Angelica tomentosa – woolly angelica
Angelica triquinata – filmy angelica, mountain angelica
Angelica turcica
Angelica ubadakensis
Angelica ursina – ezo angelica
Angelica urumiensis
Angelica valida
Angelica venenosa – hairy angelica
Angelica viridiflora
Angelica wheeleri – Utah angelica
Angelica yakusimensis
Angelica yanyuanensis

Cultivation and uses
Some species are grown as flavouring agents or for their medicinal properties. The most notable of these is garden angelica (A. archangelica), which is commonly known simply as angelica. Natives of Lapland use the fleshy roots as food and the stalks as medicine. Crystallized strips of young angelica stems and midribs are green in colour and are sold as decorative and flavoursome cake decoration material, but may also be enjoyed on their own. The roots and seeds are commonly used to flavour gin.  Its presence accounts for the distinct flavour of many liqueurs, such as Chartreuse.

Among the Sami people of Lapland, the plant is used to make a traditional musical instrument the fadno.

Seacoast angelica (A. lucida) has been eaten as a wild version of celery.

In parts of Japan, especially the Izu Islands, the shoots and leaves of ashitaba (A. keiskei) are eaten as tempura, particularly in the spring.

A. sylvestris and some other species are eaten by the larvae of some Lepidoptera species, including bordered pug, grey pug, lime-speck pug and the V-pug.

A. dawsonii was used by several first nations in North America for ritual purposes.

A. atropurpurea is found in North America from Newfoundland west to Wisconsin and south to Maryland, and was smoked by Missouri tribes for colds and respiratory ailments.  This species is very similar in appearance to the poisonous water hemlock.

The boiled roots of angelica were applied internally and externally to wounds by the Aleut people in Alaska to speed healing.

The herb, also known by the Chinese name, , and Latin name, , is used medicinally in traditional Chinese medicine.

Notes

References

External links

 Traditional and Modern Use of Wild Angelica

Apioideae genera
Medicinal plants

Angelica


Visibaba kraljice Olge (lat. Galanthus reginae-olgae), jedna od dviju vrsta visibaba koje rastu u Hrvatskoj. Ova vrsta raste tek u Grčkoj, otoku Siciliji, i na jugu Hrvatske, na obroncima Snježnice u Konavlima i u Kuparima kod Dubrovnika.

Ime je dobila u čast grčke kraljice Olge (1851–1926), bake britanskog princa Filipa.

Izvori

Visibaba
Flora Grčke
Flora Hrvatske
Flora Sicilije
Flora Albanije
Flora Turske
Flora Makedonije

Visibaba kraljice Olge


Çörekli, Karabük ilinin Eflani ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün eski adı Aşağı Tasmana ya da Aşağı Dasmana olarak geçmektedir. Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Daha önceleri Kastamonu iline bağlı bir köy iken, 3 Mart 1953'te Eflani ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy, Karabük il merkezine 63 km, Eflani ilçe merkezine 18 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Eflani belde ve köyleri

Çörekli, Eflani


Giv'at Halfon Eina Ona (, lit: "Halfon Hill Doesn't Answer"), also titled Giv'at Halfon, is a cult Israeli comedy film produced in 1976. It is a good-hearted satire of the Israel Defense Forces which tells the story of a reserves company, watching the Egyptian border in Sinai. Characters such as the conman Sergio Constanza, the Egyptian-born Mr. Hasson, and the huge cook Yosifoun became classics.

The name of the film is a parody of the name of the Israeli patriotic film Giv'a 24 Eina Ona (Hill 24 Doesn't Answer).

The film was directed by Assi Dayan and stars members of HaGashash HaHiver: Shaike Levi, Yisrael Poliakov, and Gavri Banai.

Plot
Staff Sgt. Raphael "Gingy" Moked is ordered by his company commander, Captain Shamgar, to retrieve Sergio Constanza, a deserter from reserve service. On his way he meets his girlfriend Yaeli and offers to talk to her father, Victor Hasson, to get a blessing for their relationship. Hasson gives his blessing, believing that Moked came for his older daughter Shifra, but throws him out of the house after finding out this was not so. Yaeli does not wish to part from Moked, and sneaks into a suitcase in his jeep. Meanwhile, Constanza tricks several other gamblers into losing thousands of dollars, which he intends to use to repay a debt to Mr. Hasson. The gamblers find out about the plot however, which leaves Sergio with no choice but to run away to the army with Moked.

Moked and Constanza make it to a military camp in the Sinai, and Mr. Hasson follows them, posing as Constanza at the gate to get admission. When he is not allowed into the base, he steals a front loader to break in. Meanwhile, Moked finds out that Yaeli came with them, and Constanza comes up with a plot to make her an authorized visitor, by claiming that she is a singer/entertainer sent from the Education Corps. Mr. Hasson arrives at the base with the loader, and is caught by the soldiers in a fishing net. Shamgar reports the incident to the brigadier. Shamgar then meets with Yaeli, who calls herself "Bule-Bule", in private and they start dancing African dances half-nude, as she attempts to persuade him that she's an entertainer.

As the brigadier is about to arrive, Moked releases Mr. Hasson, who is forced to temporarily reconcile with Constanza. The brigadier finds Shamgar dancing alone and making noises, deems him insane, and takes him away in his helicopter, leaving Moked temporarily in command of the outpost.  It is discovered that Mr. Hasson is an excellent cook. He transforms the military kitchen into a restaurant-like establishment, and then denies Constanza access. In revenge, Constanza tricks Hasson into buying a plot of nearby desert land, which Hasson believes to be an oil field, from him as payment of the debt.

Constanza then tries to help Moked by matching one of the soldiers, Wasserman, with Yaeli's older sister, Shifra. But when Shifra arrives at the base, she isn't impressed with Wasserman, but falls in love with Constanza instead. Hasson leaves the base to catch fish for the soldiers' dinners, but accidentally crosses the border into Egypt and is taken captive by an Egyptian patrol. While in captivity, Victor becomes friends with the Egyptian commanding officer, who grew up in the same area as him. In the meantime, the Israeli soldiers plan a rescue mission to return the captured Hasson. Although the mission, dubbed "Operation Waldheim" doesn't go as planned, Gingy and Constanza, posing as UN observers, succeed in returning Hasson and returning him to the base.

When Hasson returns to the base, he discovers that Sergio had conned him once again, and that the plot of land he bought from him wasn't really an oil field at all. Out of nowhere, Capt. Shamgar reappears, still searching for "Bule-Bule". He falls into a pit dug by Hasson on the plot of land, causing an oil geyser to appear and revealing the presence of oil in the land after all. The film ends with Hasson, Moked and Constanza, now his sons-in-law, selling the oil from the back of a truck in Tel Aviv, early in the morning.

Cast
 Staff Sgt. Raphael "Gingy" Moked (Gavri Banai) - an IDF non-commissioned officer, in love with Mr. Hasson's younger daughter Yaeli. Sent to retrieve the absentee Sergio Constanza and bring him to do his reserve service.
 Sergio Constanza (Yisrael Poliakov) - a Romanian-born conman, who has repeatedly failed to report for reserve duty. He leaves with Gingy for the Sinai in order to escape a several thousand-dollar debt to Mr. Hasson and other gamblers in Tel Aviv. Sergio is a charming, funny crook, cunning and manipulative.
 Victor Hasson (Shaike Levi) - a wealthy Egyptian Jew, who immigrated to Israel and now lives in Tel Aviv with his two daughters, and is determined to get the older daughter, Shifra, married. He pursues Sergio into the Sinai in order to collect a large debt. The scene where Hasson lifts Sergio's field-toilet cabin with a loader-bulldozer became a classic.
 Yaeli Hasson (Nitza Shaul) - Mr Hasson's younger daughter and Gingy's girlfriend. They want to get married but Mr. Hasson refuses his consent until he can marry off his older daughter, Shifra. Following Hasson's refusal, Yaeli sneaks into Gingy's jeep and finds herself in the Sinai base.
 Shifra Hasson (Miki Kam) - Mr. Hasson's older daughter.
 Yosifoun (Moshe Ish Kasit) - the big, strong, but inept cook in the Sinai base.
 Capt. Shamgar (Tuvia Tzafir) - the horny company commander of the Sinai post.

The film also features Hana Laszlo, Oshik Levi and Reuven Adiv

References

External links
"Giv'at Halfon Eina Ona" - The full film is available on VOD on the website for the Israel Film Archive - Jerusalem Cinematheque

1976 films
1976 comedy films
Films directed by Assi Dayan
1970s Hebrew-language films
Films about the Israel Defense Forces
Israeli comedy films
Films set in Egypt
Films set in Israel
Military humor in film
Sinai Peninsula

Giv'at Halfon Eina Ona


Papirus (lat.  Cyperus papyrus) je biljka iz porodice šiljovki (lat. Cyperaceae) s mesnatim podankom i bezlisnom stabljikom visokom do 4 metra, promjera do 10 centimetra. Domovina papirusa tropska je središnja Afrika, a unesen je u Egipat, Izrael i na Siciliju. Od srčike stabljike stari su Egipćani, Grci i Rimljani pravili materijal za pisanje sličan papiru.

Papirus je močvarna biljka slična trski, naraste u visinu do 3 metra, stabljika mu je mekana i ponekad debela kao ljudska ruka. Na vrhu stabljike nalaze se grane koje liče na raščupanu i neurednu kosu. Listovi papirusa su maleni, a korijen snažan. Na vrhovima dugih uspravnih izbojaka razvijaju se listovi, koji nalikuju vlatima trave na kojima se razvijaju maleni, neugledni cvjetići.

Primjena

Drevni su Egipćani prije 4 000 godina pronašli prikladniji materijal za pisanje. Bio je to papirus dobiven od istoimene biljke iz porodice šiljovki (lat. Cyperaceae). Biljnu srčiku rezali su u duge tanke trake i ukrštali ih, a prešanjem i lupanjem istisnuti sok služio je kao ljepilo. Taj materijal bio je nakon izjednačavanja (egaliziranja), sušenja i poliranja kao čvrsto vezani dvosloj vrlo čvrst i podatan, tako da se, osim za pisanje, mogao upotrebljavati i u mnoge svrhe. S obzirom na furnirsku strukturu, papirus ima s današnjim papirom samo sličnost u imenu.

Po opisu Plinija Starijega (Prirodoslovlje, XIII), srčika stabljike, i to onoga njezina dijela koji se nalazio pod vodom, rezala se u tanke listove koji su se slagali jedan uz drugi, a potom se preko toga prvoga slagao poprečno drugi sloj. Uzdužni listovi bili su dugački oko 1 metar, a poprečni 20 do 30 centimetara. Tako dobiveni list čvrsto se prešao. Na nj su se lijepili drugi listovi pa se dobivala vrpca dugačka nekoliko metara. Površina lista potom se glačala i sušila, i tada je papirus bio spreman za uporabu. Na papirusu se pisalo pisaljkom od zašiljene trstike (kalamus) crnom i crvenom bojom. Knjiga od papirusa imala je oblik svitka (grč. τόμος, lat. volumen) i na njoj se najčešće pisalo samo na unutrašnjoj strani vrpce, i to u stupcima (lat. paginae) napisanima okomito u odnosu na duljinu svitka.

U samom drevnom Egiptu papirus se koristio u doba faraonskih dinastija. Izvozio se u grčke zemlje, a potom i u Rim, te u sve druge zemlje Sredozemlja. Za pisanje grčkih tekstova u Egiptu se papirus koristio sve do 8. stoljeća, a Arapi su ga koristili i do 10. stoljeća. U nekim europskim zemljama (na primjer u Rimskoj kuriji) koristio se do 11. stoljeća. Istisnuo ga je iz uporabe trajniji pergament, a u arapskom svijetu sve veća proizvodnja papira. Sačuvalo se mnogo knjiga i isprava od papirusa, i to u Egiptu (vrlo rijetko i u drugim zemljama). Znanost koja se bavi čitanjem, datiranjem, interpretacijom i sadržajem papirusnih svitaka zove se papirologija.

Izvori

Šilj

Papirus (biljna vrsta)


Mamert Hock (* 16. Mai 1836 in Schonach im Schwarzwald; † 18. Februar 1907 in Saarlouis) war ein deutscher Orgelbauer aus Saarlouis. Die Firma existierte von 1833 bis 1943 und stellte ab 1855 Orgeln her. Mamert Hock arbeitete vor allem im Saarland, aber auch in Rheinland-Pfalz bis hin nach Trier.

Leben
Mamert Hock I. war der Sohn des Instrumentenbauers Sylvester Hock  (1812–1861) aus Schonach im Schwarzwald und seiner Ehefrau Kunigunde, geb. Schwer († 1846), die aus dem benachbarten Triberg stammte. Im Jahr 1845 zog die Familie aus unbekannten Gründen nach Straßburg, wo die Mutter 1846 verstarb. Bis 1855 zog Sylvester Hock mit seinem Sohn Mamert I. mehrmals um und lebte an verschiedenen Orten in Baden und der Pfalz. Aufgrund schwieriger wirtschaftlicher Verhältnisse versuchte der Vater, auch in anderen Gewerben tätig zu sein, selbst eine Auswanderung nach Amerika soll erwogen worden sein. Als die Hocks 1855 nach Saarlouis kamen, gründete der Vater dort einen Betrieb, in dem er wie seinerzeit im Schwarzwald Spieluhren und kleine Orgeln baute. 1861 übernahm Mamert I. nach dem Tod des Vaters im Alter von 25 Jahren die Firma. Um 1864 heiratete er Anna Magdalena Sonntag, mit der er sechs Kinder hatte, drei Söhne und drei Töchter. Der Zweitjüngste, Mamert II. übernahm 1900 den väterlichen Betrieb. Mamert Hock I. verstarb 1907 in Folge eines Sturzes aus dem Krankenbett, an das er schon mehrere Jahre gefesselt war. Der seltene Vorname Mamert setzte sich bis in die vierte Generation fort: Mamert Hock IV. wurde 1941 geboren.

Geschichte des Unternehmens
Sylvester Hock gründete 1833 in Schonach im Schwarzwald einen Betrieb, in dem er Spieluhren und kleine Musikwerke fertigte. Als er sich 1855 in Saarlouis niederließ, baute er unter wieder Spieluhren und auch kleine Orgeln (Orchestrien).

Nach der Firmenübernahme durch Mamert Hock I im Jahr 1861 wurden ab 1865 größere Orgeln gebaut und das Unternehmen wuchs. Anlässlich einer Modernisierung wurde 1872 ein Gasgenerator angeschafft. Damit war der Betrieb das erste Unternehmen in Saarlouis, das Strom produzierte. Die Firma vergrößerte sich immer weiter, so dass die Firma Mamert Hock um 1890 innerhalb der Stadt umzog. Ein neues größeres Gebäude mit einem zwölf Meter hohen Montagesaal wurde 1904 fertiggestellt, um nun auch größere Kirchenorgeln herstellen zu können.

Mittlerweile hatte Mamert Hock II, einer der beiden Söhne von Mamert Hock I, im Jahr 1900 die Leitung der Orgelbauwerkstatt übernommen. Während des Ersten Weltkrieges wurde das Unternehmen gezwungen, seine Produktion auf Kriegsbedarf – Munitionskisten, Zeltstöcke und dergleichen – umzustellen. Die Werkstatt wurde teilweise zum Lagern von Glocken, die eingeschmolzen werden sollten, benutzt.

Nach dem Krieg spezialisierte sich die Firma auf das Fertigen von Möbeln. Ab 1923 wurden wieder Orgeln gebaut. Durch die schwierige wirtschaftliche Lage ging die Orgelbaufirma 1928 in Konkurs, konnte aber bis 1932 unter dem Namen Hock & Co. weitergeführt werden.

Ab diesem Zeitpunkt führte Mamert Hock nur noch eine kleine Werkstatt in seinem Haus, in der er Reparaturen ausführte. Während des Zweiten Weltkrieges war er Sachverständiger für kriegsbedingte Schäden an Orgeln im Saarland. Nachdem Mamert Hock II auf dem Weg zu einer Orgelreparatur 1943 verunglückte, wurde die Firma aufgelöst.

Werkliste

Weblinks

 Organ index: Mamert Hock

Einzelnachweise

Orgelbauer (19. Jahrhundert)
Orgelbauer (Deutschland)
Orgellandschaft Saarland
Person (Saarlouis)
Deutscher
Geboren 1836
Gestorben 1907
Mann

Mamert Hock (Orgelbauer)


Agrilus perniger é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1931.

Referências

perniger

Agrilus perniger


Edward Waddington (1670 ?-1731) est un prélat anglais, évêque de Chichester de 1724 à 1731.

Biographie
Waddington est né à Londres en 1670 ou 1671. Il fait ses études au Collège d'Eton et est admis au King's College de Cambridge le 30 juin 1687, obtenant son diplôme de BA en 1691 et de MA en 1695, et DD en 1710. Il est élu membre du King's College et nommé aumônier de l'évêque de Lincoln. En 1698, son grand-père mourant et lui laissant une succession de 500 £ par an, il démissionne en même temps de sa bourse, présentant au collège douze volumes in-folio, intitulés « Thesaurus Antiquitatum Romanorum », collectés par Grævius.

Le  octobre 1702, il est présenté par la couronne au presbytère de Wexham, près d'Eton dans le Buckinghamshire. Il est institué recteur de All Hallows the Great à Thames Street le 12 septembre 1712, est nommé aumônier ordinaire de George  en 1716 et est élu membre de l'Eton College le 9 novembre 1720. À la mort de John Adams le 29 janvier 1720, il se présente à l'élection comme prévôt du King's College, mais est battu par Andrew Snape. Le 11 octobre 1724, il est consacré évêque de Chichester en remplacement de Thomas Bowers. Il trouve le palais épiscopal en ruine et le réaménage à ses frais. En 1730, il entre dans une controverse avec Nathaniel Lardner sur la poursuite de Thomas Woolston pour avoir écrit contre la réalité des miracles du Christ. Le plaidoyer de Lardner pour la liberté de déclaration ne rencontre pas l'approbation de Waddington.

Famille
Waddington est mort sans descendance à Chichester le 8 septembre 1731 et est enterré dans la cathédrale. Il est un bienfaiteur libéral à Eton, auquel il laisse sa bibliothèque. Il se marie, le 20 juin 1699, à Frances, fille de Jonathan Newey de Worcestershire. Elle meurt le 5 septembre 1728. L'essentiel de la fortune de Waddington passe à ses nièces, dont une, Elizabeth Price, en 1731 fait un mariage d'emballement avec  à un moment son aumônier et ensuite évêque de Worcester .

Waddington est l'auteur de plusieurs sermons publiés. Son portrait est peint par Hamlet Winstanley, et gravé par John Faber le Jeune.

Références

Liens externes

Évêque de Chichester
Étudiant de King's College (Cambridge)
Élève du collège d'Eton
Décès en septembre 1731

Edward Waddington


Leslie Howard (3 Nisan 1893 - 1 Haziran 1943), Macar asıllı İngiliz sahne ve sinema oyuncusu. İki kez Oscar'a aday gösterilen oyuncu, 1939 tarihli Rüzgâr Gibi Geçti filmindeki Ashley Wilkes rolü ile uluslararası ününe kavuştu. II. Dünya Savaşı sırasında bindiği yolcu uçağı Almanlar tarafından düşürülünce hayata veda etti.

George Bernard Shaw'un aynı isimli oyununun sinemaya uyarlaması olan Pygmalion, taşralı bir çiçekçi kızın bir profesörünün yardımı ve eğitimiyle leydi oluşunun öyküsünü anlatıyor. Bu komedi filmi senaryosunun yazılmasına Shaw da yardımcı olmuştu. 1956 yılında eser My Fair Lady adıyla önce Broadway'de bir müzikal olarak oynandı sonra 1964 yılında da filme çekildi. En İyi Uyarlama Senaryo dalında Oscar alan üç dalda daha bu ödüle aday gösterilen Pygmalion, Venedik Film Festivali'nde Leslie Howard'a En Başarılı oyuncu ödülünü getirmişti.

Ölümü
Howard, 1943 yılında Lizbon'dan Bristol'e gitmek için bindiği yolcu uçağı, Nazi Almanyası Hava Kuvvetlerine bağlı Junkers Ju 88 tipi bir savaş uçağı tarafından Biskay Körfezi'nde düşürülmesiyle öldü. Düşürülen KLM uçağında Howardla beraber 17 kişi ölmüştü.

Filmleri

Kaynakça

1893 doğumlular
1943 yılında ölenler
Almanya Yahudisi asıllı İngilizler
Havacılık kazalarında ve olaylarında ölen kişiler
En İyi Erkek Oyuncu Volpi Kupası sahipleri
20. yüzyıl İngiliz iş insanları
20. yüzyılda İngiliz erkek oyuncular
20. yüzyıl İngiliz erkek yazarları
I. Dünya Savaşı'nda Britanya Ordusu personeli
İngiliz film yönetmenleri
İngiliz film yapımcıları
İngiliz erkek sinema oyuncuları
İngiliz erkek tiyatro oyuncuları
İngiliz erkek senaristler
Toplu cinayet kurbanları
Dulwich College'da öğrenim görenler
Denizde kaybolan kişiler

Leslie Howard


Tay Valley is a township in eastern Ontario, Canada, on the Tay River in the southwest corner of Lanark County, adjacent to the United Counties of Leeds and Grenville and Frontenac County.  The township administrative offices are located in Glen Tay.

Tay Valley township is distinct from the Township of Tay, 300 km to the west.

History
The township was incorporated on January 1, 1998 by amalgamating the former townships of Bathurst, South Sherbrooke and North Burgess, which date back to the early 19th century. It was originally known as the township of Bathurst Burgess Sherbrooke, but adopted the name of Tay Valley on July 30, 2002. The Canadian Pacific Railway's original mainline (CP Havelock Subdivision) passed through Glen Tay heading west to Havelock then on to Toronto before being abandoned to Tweed in 1973 and to Havelock in 1987. A newer mainline was branched off west of Glen Tay southwest towards Belleville which still handles the CP Rail traffic from Smith Falls to Toronto.

Communities
The township comprises the communities of Althorpe, Bathurst Station, Bells Corners, Bolingbroke, Bolingbroke Siding, Brooke, Christie Lake, DeWitts Corners, Elliot, Fallbrook, Feldspar, Glen Tay, Harper, Maberly, Playfairville, Pratt Corners, Scotch Line, Stanleyville and Wemyss.

The permanent population was 5,571 in the 2011 census. However, similar to adjacent townships, there are also numerous seasonal residents, predominantly cottagers from Ottawa or Kingston. The total population including seasonal residents is estimated over 10,000, in 3,843 households.

Demographics
In the 2021 Census of Population conducted by Statistics Canada, Tay Valley had a population of  living in  of its  total private dwellings, a change of  from its 2016 population of . With a land area of , it had a population density of  in 2021.

Mother tongue:
 English as first language: 94.5%
 French as first language: 3%
 English and French as first language: 0%
 Other as first language: 2.5%

Transportation
The main roads in the township are Highway 7 and Lanark County Road 10.  The Rideau Trail passes through the township, including Murphys Point Provincial Park.

See also
List of townships in Ontario

References

External links

Township municipalities in Ontario
Lower-tier municipalities in Ontario
Municipalities in Lanark County

Tay Valley, Ontario


"Birth" es el undécimo episodio de la primera temporada de la serie American Horror Story, y se estrenó en FX el 14 de diciembre de 2011. El episodio fue escrito por Tim Minear y dirigido por Alfonso Gómez-Rejón.

Trama

1984
Nora (Lily Rabe) cuida y protege al joven Tate (Paul Butler) del Infantata (Ben Woolf), a quién todavía se refiere como su hijo, Thaddeus. Ella le dice que si él les dice que "se vayan", los fantasmas escucharán y lo dejarán en paz. Tate se acerca a ella, diciéndole que desearía que fuera su madre.

2011
Tate (Evan Peters) no puede prometerle el bebé de Vivien a Nora, por miedo de revelarle a Violet (Taissa Farmiga) que violó a su madre. Nora está decidida en llevarse el bebé.

Ben (Dylan McDermott) recoge a Vivien (Connie Britton) para llevarla del hospital a su vuelo a Florida, no entendiendo por qué Violet se niega a ir con él. El doctor le advierte a Vivien y Ben que, a pesar de sólo estar a seis meses en el vientre, uno de los gemelos está listo para nacer en cualquier momento, diciéndoles que el otro gemelo está muriendo debido a que el gemelo dominante está tomando todos los nutrientes.

En la casa, Violet y Tate se encuentran a Chad (Zachary Quinto) y Patrick (Teddy Sears) preparando un cuarto para bebé y cunas, planeando quedarse con ellos. Violet se niega, pidiendo ayuda a Constance (Jessica Lange) para detenerlos. Constance y Chad se enfrentan. Constance le ofrece el gemelo de Ben a Chad, pero demanda quedarse con su nieto. Descubriendo que Tate es el padre del otro gemelo, Chad sigue pensando en tomar a ambos bebés. Constance y Violet buscan la ayuda de Billie Dean (Sarah Paulson), quien siente a Violet como fallecida, pero lo mantiene en secreto de Constance a pedido de ella. Ella le cuenta a Violet que se puede desterrar a un espíritu si quema una de sus posesiones cercanas y recita la palabra "Croatoan". Tate obtiene el anillo de Patrick cuando Patrick lo ataca, gritando que él pudo haber sido "libre" de Chad y la casa si Tate no lo hubiera matado, lo que Chad escucha.

Ben entra en la casa para recuperar las maletas de Vivien y Violet. Violet le dice que ella está muerta del suicidio y no puede dejar la casa, inútilmente instándole a llevarse a Vivien lejos de la casa y sus fantasmas antes que de a luz. Ben piensa que está drogada y trata de llevarla al auto. Mientras tanto, Vivien empieza el parto en el auto y aparece Constance, llevándola a su casa contra su voluntad. La luz se apaga y los fantasmas destruyen el auto, obligando a que Ben y Vivien tengan los bebés allí. El Dr. Charles Montgomery (Matt Ross) se hace cargo del parto, con los fantasmas de las enfermeras de 1968 (Celia Finkelstein, Rosa Salazar) asistiéndole. Constance discute con Ben por aceptar la ayuda de la casa con el parto. En el sótano, Violet quema el anillo de Patrick y el reloj de Chad, y recita el hechizo, pero Chad se burla de ella, diciendo que "los hechizos de destierros" son falsos. Cuando ella le pregunta por qué está destruyendo las cunas, él explica que él ahora sabe que Patrick no lo ama y se ha rendido. Luego le cuenta que Tate los asesinó y que violó a Vivien.

Mientras Vivien da a luz, Ben la ayuda con su respiración, recordando el día que Violet nació. El primer gemelo nace muerto, y el Dr. Montgomery se lo da a Nora. Constance se lleva el segundo gemelo, y ella y Moira (Frances Conroy) lo admiran, hasta que Hayden (Kate Mara) aparece demandando al bebé. Vivien comienza una hemorragia post-parto y Violet aparece, disculpándose con ella y diciendo que se deje ir y se una a ella. Ben, sin ver la presencia de Violet, discute con Vivien para que viva, prometiéndole que pueden vivir todavía felices. Vivien muere y Ben se encuentra solo.

Violet enfrenta a Tate, revelando que ella sabe lo que ha hecho y lo obliga a recordar la masacre en la escuela. Angustiado, Tate le ruega por perdón, pero no puede perdonarlo porque Vivien está muerta y Ben está solo. Ella dice que debe ser condenado por eso y, que no estará más con él. Lo destierra al decir "vete" y Tate desaparece. Violet, sola y llorando, pronto es consolada por el fantasma de Vivien, quien le dice que fue valiente y que está orgullosa de ella.

Nota: En este capítulo, Billie Dean les dice a Violet y Constance que la energía negativa siempre se encuentra en "manicomios" y "cárceles"; haciendo referencia a la 2º temporada en donde la trama principal se centra en un manicomio. También, Billie Dean cuenta a Violet sobre la historia de la desaparecida colonia Roanoke, y la recitación de la palabra "Croatoan", haciendo una alusión a la 6º temporada, en donde la trama se centra en la colonia de Roanoke.

Producción
El episodio fue escrito por Tim Minear, mientras que Alfonso Gómez-Rejón lo dirigió.

En una entrevista con Entertainment Weekly, el cocreador de la serie Ryan Murphy dijo que le dio a Connie Britton, desde el principio, que su personaje Vivien moriría en esta temporada. "Teníamos toda la temporada trazada desde el comienzo", dijo. "En las reuniones con los principales actores, con Connie, Dylan y Jessica, mientras tratábamos de atraparlos dijimos, aquí es donde comienzas, esta es la mitad, y así es como terminas. Así que fui capaz de decirle a Connie toda la serie."

Recepción y ratings
James Queally de The Star-Ledger comentó sobre el episodio, dándole una buena recepción.

"Birth" fue visto por un estimado de 2.59 millones de espectadores y tuvo un rating de 1.4.

Referencias

Episodios de American Horror Story: Murder House

Birth


ආරූඨ නාමයක් යනු, යම් අයෙකු, හෝ සමහරවිටෙක යම් කණ්ඩායමක් හෝ විසින් භාවිතා කෙරෙන  කල්පිත නාමය කි.

ලේඛකයන්ගේ  ලේඛක අන්වර්ත නම්, කුරුටු චිත්‍රශිල්පීන්ගේ හැඳුනුම් සංකේත, සටන්කාමී කලහකරුවන්ගේ හෝ ත්‍රස්තවාදීන්ගේ  රණ නාමයන්, සහ පරිගණක දත්ත සොරුන්ගේ හසුරුවනයන් හිදී ආදී වශයෙන්, යමෙකුගේ සත්‍ය අනන්‍යතාවය සැඟවීමට මෙම ආරූඨ නාම බොහෝවිට භාවිතා වෙයි.

රණ නාමය
රණ නාමය (Noms de guerre  නොම් ඩෙ ගෙය යන ප්‍රංශ පදයෙහි අර්ථය වන්නේ "යුද්ධයෙහි නම්" හෝ "යුද්ධ නම්") බහුල ලෙසින් වැහැරුනේ, ඔවුන්ගේ පැරැණි දිවිය සිහිගන්වමින්  ප්‍රංශ විදේශ හමුදාවට බඳවා ගත් භටයන් වෙනුවෙනි.

ශ්‍රී ලංකාවේ රණ නාම
ශ්‍රී ලංකාවේ ඊලම් යුද්ධයේ දී එල් ටී ටී ඊ සංවිධානය තම සාමාජිකයන් හට මෙවන් රණ නාම ලබා දී තිබුණි. උදා. (ඇලෙක්ස්, කරුණා අම්මාන් , නෙදියවන් , කේ.පී., චාර්ල්ස් ඇන්තනි, වික්ටර්). ශ්‍රී ලංකාවේ දෙවතාවක් ක්‍රියාත්මක වූ ජනතා විමුක්ති පෙරමුණ ද තම සාමාජිකයන්ට රණ නාම ලබා දී තිබුණි උදා (පොඩි අතුල, කිර්ති විජයබාහු, ලොකු අතුල).

ආරූඪ නාමය


16231 Jessberger este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
16231 Jessberger este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Stația Anderson Mesa în cadrul programului LONEOS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,10 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 2,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 16001-17000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

16231 Jessberger


María Figueras (1976) es una actriz argentina de teatro, cine y televisión, y también se desempeña como profesora de actuación.

Formación
Hija de Daniel Figuereido y Elena Petraglia, actores ambos y es hermana de la también actriz Malena Figo, desde su niñez comenzó a desarrollarse en la actuación. Hizo varios cástines y cuando tenía 18 años fue elegida para formar parte de la novela Life College, de la productora Cris Morena. Luego de eso fue parte del elenco de numerosos programas de televisión, y también comenzó a actuar en teatro por consejo de los colegas de sus padres.

Su formación actoral se dio con Augusto Fernandes, Agustín Alezzo, Lizardo Laphiz, Juan Carlos Gené y Verónica Oddó. Además estudió canto, danza, foniatría, circo, tanto y tap.

Obra

Teatro
Los hijos se han dormido
La gaviota
El Desarrollo de la Civilización venidera
Domingo
Espía a una mujer que se mata
En auto
Eclipse en camino
Un hombre que se ahoga
La novia de los forasteros
Oscar
En casa
Qué supimos conseguir
Un león bajo el agua
Tablas de sangre
Instrucciones para un coleccionista de mariposas
Mujeres soñaron caballos
Fragmentos de un amor contrariado
A propósito de la duda
Los siete gatitos

Cine
2018 - Baldío
2018 - La otra piel
2011 - Topos
2008 - La cámara oscura
2007 - Tres de corazones
2004 - Erre Way,4 caminos
2003 - Public/Private (cortometraje)
1998 - La nube dir. Pino Solanas

Televisión
2012 - La dueña
2005 - Un cortado
2005 - Afectos especiales
2004 - Los Pensionados
2003 - Son Amores
2003 - Pueblo Chico
2001 - Luna Salvaje
2000 - Primicias
2000 - Calientes
1999 - Gasoleros
1999 - Mamitas
1999 - Mi ex
1998 - Ricos y Famosos
1998 - Las Chicas de Enfrente
1997 - Naranja y Media
1997 - Amor Sagrado
1996 - 90-60-90. Modelos
1995 - Por Siempre Mujercitas
1995 - Con Alma de Tango
1995 - La Hermana Mayor
1994 - Life College

Premios y distinciones
2009 - Premio Revista Siglo 23 por El desarrollo de la civilización venidera.
2007 - Premios del Mundo por Espía a una mujer que se mata (nominación a la Mejor Actuación Femenina)
2005 - Premio Clarín por En Auto (nominada a Mejor Actriz de Reparto)
2006 - Premio A.C.E por En Auto (nominada como Mejor actriz de reparto de comedia y/o comedia dramática)

Referencias

Enlaces externos
María Figueras en IMDb

Actrices de Argentina
Actores de cine de Argentina
Actrices de teatro de Argentina
Actores de televisión de Argentina

María Figueras


Las protestas en Islandia de 2008-2011, también referidas como la Revolución de las cacerolas debido al uso de las mismas por los manifestantes, o conocida simplemente como la Revolución islandesa, estallaron durante la grave crisis financiera en el contexto de la Gran Recesión.

Tras unas protestas iniciales y esporádicas desde octubre de 2008, estas se intensificaron en enero de 2009 con miles de personas protestando frente al Parlamento islandés (Alþingi) en Reikiavik y obligando al uso de fuerzas antidisturbios por primera y única vez desde el ingreso en la OTAN del país en 1949.

Los manifestantes comenzaron pidiendo la renuncia de los altos cargos del gobierno y nuevas elecciones. Las protestas terminaron casi por completo con la renuncia del viejo gobierno de derecha y continuaron organizándose mediante movimientos ciudadanos y en asamblea. Tras las elecciones de abril de 2009, se formó un nuevo gobierno de izquierda que comenzó a apoyar la línea de los manifestantes, siendo una de sus medidas la de perseguir judicialmente al anterior primer ministro de Islandia durante la crisis, Geir H. Haarde.

Igualmente, se realizaron varios referendos preguntando a los votantes sobre la conveniencia o no de pagar la deuda bancaria externa o caso Icesave y, finalmente, se emprendió un complejo proceso participativo que culminó en la creación de varios Foros o Asambleas ciudadanas y, en último caso, en una Asamblea Constituyente de 25 personas de a pie sin filiación política. El tema que se trataba era una enmienda parcial o total a la Constitución de Islandia y, después de diversos problemas legales, desembocó en un Consejo Constituyente que incluía a los 25 electos y que presentó un borrador constitucional al parlamento el 29 de julio de 2011.

Orden cronológico

2008-2009: protestas y cambio de gobierno

Preocupado con el estado de la economía islandesa, Hördur Torfason inició una protesta individual en octubre de 2008. Se plantó en "Austurvöllur con un micrófono abierto e invitó a la gente a hablar". Un sábado después surgió una manifestación más organizada y los manifestantes comenzaron a organizarse, decidiéndose una convocatoria cada sábado hasta la dimisión del gobierno. Torfason lideraba la protesta.

El 20 de enero de 2009 la protesta de unas 1000 o 2000 personas frente al parlamento, se intensificó y pronto se convirtió en un disturbio, al utilizarse para dispersarla por primera y única vez en la historia de la isla policía antidisturbios desde los disturbios de su ingreso en la OTAN, ocasionando más de veinte arrestos y otros tantos atendidos por exposición a spray de pimienta.

Los manifestantes hicieron famoso desde ese momento el uso de cacerolas y otros instrumentos de cocina o metálicos frente al parlamento durante la primera reunión del año de este y el primer ministro, Geir H. Haarde. Algunos incidentes ajenos a esta índole pacífica incluyeron la rotura ventanas del edificio legislativo y lanzamiento de diversos elementos contra este: desde el producto lácteo skyr, a bolas de nieve o granadas de humo. Fue el uso pacífico de cacharrería de cocina el que dio el nombre utilizado localmente en Islandia para referirse a la protesta: "Revolución de las Cacerolas".

El 21 de enero de 2009 las protestas continuaron en la capital y fue el primer ministro el que vio asaltado su coche con bolas de nieve, huevos y latas de manifestantes que pedían su dimisión. Los edificios del gobierno se vieron rodeados esta vez de una multitud de, al menos, 3000 personas, con pintura, cacerolas y huevos. Los protestantes marcharon hasta el parlamento, y un manifestante lo escaló clavando una pancarta que rezaba: "La traición debido a la imprudencia, es traición igualmente" Esta vez no hubo arrestos.

Tan sólo un día después, la Policía volvió a emplear métodos antidisturbios en Austurvöllur (la plaza frente al parlamento). Cerca de 2000 protestantes rodeaban el edificio acumulando y lanzando desde fuegos artificiales, zapatos o papel higiénico a adoquines a la policía. El director de la policía de Reikiavik confirmó el uso de spray de pimienta antes que lacrimógeno para dispersarlos y comentó que esperaban la continuación de las manifestaciones, siendo esto una situación nueva para el tranquilo país.

A pesar de que el siguiente 23 de enero de 2009 se anunciaron elecciones parlamentarias para abril, y del anuncio del primer ministro Haarde de que se retiraba de la política por cáncer de esófago, las protestas continuaban llenando las calles y pidiendo un nuevo marco político y elecciones inmediatas El Partido de la Independencia de Haarde anunció cinco días más tarde su inminente renuncia como primer ministro tras fracasar las negociaciones con la Alianza Socialdemócrata para mantener el gobierno intacto.

La Alianza Socialdemócrata formó entonces un nuevo gobierno de coalición en minoría con el apoyo del Movimiento de Izquierda-Verde, del Partido Progresista y del Partido Liberal, que juró la constitución el 1 de febrero de 2009. La antigua Ministra de Asuntos Sociales, Jóhanna Sigurðardóttir, se convirtió en Primera Ministra. Los partidos de la coalición también acordaron la necesidad convocar una asamblea constitucional para revisar la Carta Magna del país. No hubo acuerdo, sin embargo, para la cuestión de la integración en la Unión Europea y el euro.

Las elecciones parlamentarias se celebraron finalmente el 25 de abril de 2009. La Alianza Socialdemócrata de Jóhanna Sigurðardóttir y sus socios Izquierda-Verdes, obtuvieron una gran mayoría y un incremento de asientos en el parlamento. Nuevos partidos formados durante las protestas, como el Movimiento de los Ciudadanos, obtuvo hasta cuatro escaños. El Partido de la Independencia, gobernante durante la crisis, sufrió una estrepitosa derrota y perdió un tercio del apoyo popular.

2009-2010: foros ciudadanos y cambio constitucional

Aprendiendo la lección de las protestas a nivel nacional y de la presión de las organizaciones civiles, los nuevos partidos gobernantes decidieron involucrar a los ciudadanos a la hora de crear una nueva constitución, y empezaron debatiendo el 4 de noviembre de 2009 sobre esta materia. Paralelamente a las protestas y la deliberación del parlamento, los ciudadanos se habían comenzado a unir en movimientos de grupos de trabajo, think-tanks y de democracia de raíz. Un Fórum Nacional se organizó para el 14 de noviembre (islandés: Þjóðfundur 2009) en forma de asamblea de ciudadanos islandeses en el recinto Laugardalsvöllur de Reikiavik, por uno de estos movimientos ciudadanos, Anthill. El Fórum sentaría las bases para la futura Asamblea Constitucional y sería retransmitida por Internet públicamente.

1500 personas fueron invitadas a participar en la asamblea; de estas, 1200 fueron escogidas aleatoriamente del registro nacional; 300 eran representantes de compañías, instituciones y otros grupos; fueron escogidos representativamente de una variedad de 18 a 88 años y de las 6 conscripciones islandesas; 47 % eran mujeres, 53 % hombres.

El 16 de junio de 2010 el parlamento aceptó finalmente el Acta Constitucional y se convocó un nuevo foro, este auspiciado por las instituciones gubernamentales. El Acta prescribía que los participantes de este nuevo Foro debían ser escogidos de una muestra aleatoria del Registro Nacional, "con especial atención a una razonable distribución de participantes a lo largo del país y una división igualitaria entre géneros, en la medida de lo posible". El Fórum Nacional de 2010 fue puesto en marcha el 6 de noviembre y contó con 950 participantes aleatorios, organizados en pequeñas subcomisiones, y que presentaría un documento de 700 páginas que serviría de base para los futuros cambios constitucionales, que debatiría una Asamblea Constitucional. El Foro pudo hacerse realidad por los esfuerzos combinados del gobierno y grupos ciudadanos como Anthill, organizador del anterior Foro. Un Comité Constitucional de siete personas elegido por el parlamento se encargó de supervisar el desarrollo del Fórum 2010 y la presentación de sus resultados, pero la organización y facilitación de este lo organizó Anthill.

2010-2011: Asamblea y Consejo Constitucional
El proceso continuó en las Elecciones a la Asamblea Constitucional de Islandia de 2010 que vieron como se escogían a 25 personas (desde granjeros a físicos) sin signo político alguno el 26 de octubre de ese año. El Tribunal Supremo de Islandia invalidó luego los resultados de la elección el 25 de enero de 2011 tras acusaciones en cómo se había conducido el proceso electoral, pero el parlamento decidió que lo que se había cuestionado era el proceso, y no a los electos, y decidió incluirlos en una suerte de Consejo Constitucional para continuar con los cambios tras mostrarse favorables en las encuestas una mayoría aplastante de ciudadanos. El 29 de julio de 2011 el Consejo presentó el borrador de la Constitución al Parlamento y está pendiente el debate sobre este.

2012: Referéndum sobre la nueva Constitución
Después de que el borrador de la propuesta de Constitución se presentara el 29 de julio de 2011 en el Alþingi, el Parlamento islandés, este finalmente aceptó en una votación el 24 de mayo de 2012, con 35 votos a favor y 25 en contra, la propuesta de organizar un referéndum sobre la propuesta de la nueva constitución no más tarde del 20 de octubre de ese mismo año. Los únicos parlamentarios que se opusieron fueron los del antiguo partido gobernante, el conservador Partido de la Independencia. También se rechazó por 34 votos a 25 la propuesta de varios miembros de la coalición progresista en el poder sobre un referéndum acerca del proceso de acceso a la Unión Europea, con la cual Islandia mantiene una contienda legal por la deuda bancaria impagada en los casos de Reino Unido y Holanda.

Referendos sobre la deuda de los bancos
Varios referendos fueron celebrados para decidir sobre el caso Icesave de deuda externa de los bancos islandeses en quiebra. El primero se celebró el 6 de marzo de 2010 y fue sonoramente derrotado, con un 93 % en contra de que los ciudadanos se hicieran cargo de esta deuda y menos de un 2 % a favor.

Tras el referéndum, nuevas negociaciones comenzaron. El 16 de febrero de 2011, el Parlamento islandés decidió pagar toda la suma de la deuda desde 2019 a 2046, con un interés fijo del 3 %, pero el Presidente de Islandia Ólafur Ragnar Grímsson se negó a firmar el acuerdo cuatro días después y llamó a un nuevo referéndum. Este fue celebrado el 9 de abril de 2011 y resultó en la victoria del "no" de nuevo, aunque con menos porcentaje. Tras el fallido referéndum, los gobiernos británico y holandés implicados en el Iceave acordaron llevar el caso a los tribunales europeos correspondientes.

Juicio al Primer Ministro
El Parlamento islandés votó 33-30 para juzgar al que había sido primer ministro de Islandia durante la crisis, Geir H. Haarde, pero no al resto de su gabinete, bajo el cargo de omisión del deber en el cargo en la sesión del 28 de septiembre de 2010. Su juicio se produciría ante el Landsdómur, un tribunal especial encargado de casos de mala praxis en cargos del gobierno, que no se había usado nunca desde su establecimiento con la Constitución de 1905.

Véase también
 Movilización mundial del 15 de octubre de 2011
 Protestas en España de 2011-2012
 Occupy Wall Street
 Movimiento 15-M

Referencias

Enlaces externos
 La revolución islandesa. Entrevista completa, Salvados, LaSexta

Manifestaciones y protestas en 2011
Manifestaciones y protestas en 2010
Manifestaciones y protestas en 2009
Manifestaciones y protestas en 2008
Islandia en 2008
Islandia en 2011

Protestas en Islandia de 2008-2011


Bir gen bir enzim hipotezi, genlerin enzimler aracılığıyla etkilerini gösterdiği fikridir, öyle ki her gen bir enzimin üretiminden sorumludur, o enzim de metabolik bir yolakta bir adıma etki eder. Bu kavram George Beadle ve Edward Tatum tarafından Neurospora crassa küfündeki genetik mutasyonlar hakkındaki önemli bir makalede ilk defa dile getirilmiş, daha sonra iş arkadaşları Norman Horowitz tarafından "Bir gen bir enzim hipotezi" olarak adlandırılmıştır. Sonraları moleküler biyoloji olarak adlandırılacak bilim dalının ilk önemli buluşu sayılmasına rağmen, bu fikrin kısa süre sonra aşırı basit olduğu anlaşılmıştır. Daha sonradan "bir gen-bir polipeptit" olarak yeniden ifade edildikten sonra dahi günümüzde genler ile proteinler arasındaki ilişkiyi açıklamakta yetersiz sayılmaktadır. Ökaryotlarda alternatif alternatif uçbirleştirme ile bir genden çeşitli proteinlerin üretilebilmesi bir gen-bir polipeptit hipotezi ile uyuşmamaktadır.

Orijinal hipotez
Canlıda her enzim proteinden yapılmıştır. Her protein bir gen tarafından programlandırılarak görevlendirilmiştir. Bu ilişkiye bir gen bir enzim hipotezi denir. Genler sentezlemiş olduğu proteine ne yapacağını da şifrelemiştir. Bir reaksiyon için birden fazla enzim çalışabilir. Bu enzimler bir takım çalışması gibi faaliyet gösterirler. Bir enzimin substratı, diğer enzimin ürününü oluşturur. Örneğin;
               Gen1      Gen2     Gen3
                 ↓        ↓        ↓
               Enzim1   Enzim2   Enzim3
                 ↓        ↓        ↓
             A -----> B -----> C -----> D
Böyle bir durumda bir gen zarar görürse o genin programladığı enzim oluşmaz ve reaksiyon durur. Örneğin, Gen2 zarar görürse Enzim2 sentezlenemez. Canlının D molekülünü sentezleyebilmesi için ya enzim2 verilmelidir ya da C molekülü verilmelidir. Buna beslenme mutantı denir.

Ayrıca bakınız
 Enzim
 Gen

Kaynakça

Biyoloji tarihi
Biyokimya
Yürürlükte olmayan bilimsel teoriler
1941'de bilim

Bir gen bir enzim hipotezi


Juan Carlos Adrianza (Cabimas, estado Zulia; 5 de junio de 1983 - Calabozo, estado Guárico; 2 de diciembre de 2011), fue un actor y comediante venezolano que se desempeñaba también como cantante y locutor. Conocido particularmente por su personaje de «El Fabuloso», en el programa ¡A que te ríes!, del canal Venevisión.

Biografía
Nace en la ciudad de Cabimas estado Zulia, estudió en la Unidad Educativa Maestro Vicente Rojas y en 2001 En La Universidad Católica Cecilio Acosta. Su carrera televisiva comenzó en febrero de 2004, en el canal Venevisión luego de ganar el reality show "Súper Cómico sensacional". Su última actuación fue en el programa de televisión ¡A que te ríes! en el segmento de Los Fabulosos, los pineros y marculino.

Filmografía

Programas
 Súper cómico sensacional Año 2004
 Atómico Año 2005-2006
 Gente Nueva 2006
 Full Gente Nueva 2007
 ¡A que te ríes! Año 2010-2011

Telenovelas
 Arroz con leche (Venevisión) Año 2007
 El gato tuerto de Televen Año 2008
 Si me miran tus ojos de Venevisión & Sony Pictures Año 2009

Radio
 Se Dice Así (2009-2010) transmitido por la 88.1 Fm la emisora adulto joven en Caracas.

Fallecimiento

El actor y humorista Zuliano falleció la noche del viernes 2 de diciembre de 2011, en un accidente de tránsito vía Calabozo - Dos Caminos. En el suceso también falleció una periodista y asistente del grupo, de nombre María Gabriela Rengifo. Adrianza se trasladaba junto a Juan Carlos Dávila, quien conducía el vehículo que colisionó contra una gandola, la cual se encontraba estacionada en plena vía pública y sin luces y el conductor permanecía dormido en estado de ebriedad; la misma no poseía triángulo de seguridad.  Actualmente se reabrió el caso de forma legal, para determinar las reales causas del accidente, ya que existen testigos y versiones que dejan entrever, que existió negligencia en todos los elementos y personas involucradas de esa fatídica noche.

Todo el país le honró en las redes, recordandolo como una persona carismática con mucho talento y que indudablemente dejó una huella en lo que a comicidad nacional se refiere. Fue sepultado en el Cementerio Jardines del Rosario de su natal Cabimas donde más de veinte mil personas le dieron su último adiós.

Referencias

Enlaces externos

Cabimenses
Humoristas de Venezuela
Actores de televisión de Venezuela
Zulianos
Fallecidos por accidentes de tráfico en Venezuela

Juan Carlos Adrianza


El carricero malgache (Acrocephalus newtoni) es una especie de ave paseriforme de la familia Acrocephalidae endémica de Madagascar. Su hábitat natural son los pantanos.

Referencias

Enlaces externos

 Acrocephalus newtoni en Avibase
 Sonidos y mapa de distribución de Acrocephalus newtoni en Xeno-canto.

newtoni
Taxones descritos por Gustav Hartlaub
Animales descritos en 1863
Aves endémicas de Madagascar
Paseriformes de Madagascar

Acrocephalus newtoni


Rogério de Canas, também conhecido como São Rogério ou São Rogério de Barletta, (1060 - 30 de dezembro de 1129) foi um bispo canonizado pela Igreja Católica Romana que viveu no sul da Itália. Sua celebração ocorre em 30 de dezembro, conforme indicado pelo Martirológio Romano.

Biografia
Rogério de Canas (em italiano: Ruggero di Canne) foi bispo da cidade de Canas, na qual uma pequena diocese havia surgido no século X. Em 1083 houve a destruição da localidade por Roberto Guiscardo, rei dos normandos. Rogério contribuiu para a reconstrução moral e material da antiga cidade da Apúlia, apoiando os seus concidadãos com as consolações da fé e a ajuda material.

O Cannes Anonymous, uma antiga fonte biográfica local do século XIV, revela alguns aspectos da personalidade de Rogério: "Ele era muito gracioso e zeloso pela salvação das almas [...] estava sempre aberto para acolher os peregrinos e os pobres"

Alguns documentos desse período mostram que o santo bispo era frequentemente consultado pelos papas Gelásio II e Pascoal II para resolver certas questões de direito e acabar com a rivalidade entre igrejas e comunidade.

Rogério morreu em 30 de dezembro de 1129.  Suas relíquias foram trasladadas à cidade próxima de Barletta, em 1276.

Sua memória é celebrada em 30 de dezembro, conforme relatado pelo Martirológio Romano.

Igreja de São Rogério em Barletta
A igreja de São Rogério faz parte do complexo conventual de mesmo nome, localizado na via Cialdini na cidade italiana de Barletta. Ao longo desta via existem outros complexos conventuais como a igreja de São Gaetano, Santa Maria della Vittoria e o Monte di Pietà. A denominação atual do complexo conventual não corresponde à original. De fato, o convento, que pertenceu aos beneditinos desde a sua criação, foi dedicado a Santo Estêvão. Em 1861, com a extinção das ordens monásticas, seu nome foi alterado para o atual, em homenagem a São Rogério, bispo de Canas e padroeiro da cidade de Barletta. Atualmente o mosteiro abriga as monjas Beneditinas Celestinas. Nesta igreja, no dia 30 de dezembro de cada ano, o santo é venerado com a típica procissão durante a qual o busto de prata do padroeiro da cidade é levado aos ombros dos devotos.

As origens do edifício onde hoje se encontram a igreja e o convento de São Rogério perdem-se nas mais remotas hipóteses, avançadas por historiadores locais que as datam de cerca de finais do século X, dando ao edifício a sede do tribunal criminal e civil dos bizantinos, que estavam na cidade naquela época e lá permaneceram até a chegada dos normandos, atribuída por volta de 1071.

Referências

Mortos em 1129
Nascidos na década de 1060
Santos da Itália

Rogério de Canas


A Fazenda da Fumaça, em Santa Leopoldina, foi construída no século XIX. É um bem cultural tombado pelo Conselho Estadual de Cultura do Espírito Santo, inscrição no Livro do Tombo Histórico sob o nº 32 a 68, folhas 4v a 7v.

Importância
No livro "Arquitetura: Patrimônio Cultural do Espírito Santo", publicado pela Secretaria de Cultura do Espírito Santo em 2009, encontra-se uma descrição dessa edificação: "Trata-se de uma casa térrea erguida sobre topografia irregular, condição responsável pela conformação de um porão inabitável. Assim, posicionadas a aproximadamente um metro e meio do nível do solo, as duas portas de entrada são acessadas, cada uma delas, por uma escada de dois lanços unidos em patamar. Erguidas em pedra revestida com argamassa, em continuidade a um caminho de pedra que cerca a construção, as escadas participam significativamente para a singela, mas imponente arquitetura da Fazenda da Fumaça.".

Tombamento
O edifício foi objeto de um tombamento de patrimônio cultural pelo Conselho Estadual de Cultura, de número 05, em 30 de julho de 1983, Inscr. nº 32 a 68, folhas 4v a 7v. O processo de tombamento inclui quase quarenta imóveis históricos de Santa Leopoldina. No ato de tombamento, é listada como proprietária a Cúria Metropolitana de Vitória.

O tombamento desse edifício e outros bens culturais de Santa Leopoldina foi principalmente decorrente da resolução número 01 de 1983, em que foram aprovadas normas sobre o tombamento de bens de domínio privado, pertencentes a pessoas naturais ou jurídicas, inclusive ordens ou instituições religiosas, e de domínio público, pertencentes ao Estado e Municípios, no Espírito Santo. Nessa norma foi estabelecido que, entre outros pontos:

 "O tombamento de bens se inicia por deliberação do CEC "ex-offício", ou por provocação do proprietário ou de qualquer pessoa, natural ou jurídica, e será precedido, obrigatoriamente, de processo", ponto 3;
 "Em se tratando de bem(s) pertencente(s) a particular(es), cujo tombamento tenha caráter compulsório, e aprovado o tombamento, o Presidente do CEC expedirá a notificação de que trata o artigo 5°. I do Decreto n° 636-N, de 28.02.75, ao interessado que terá o prazo de 15(quinze) dias, a contar do seu recebimento, para anuir ou impugnar o tombamento", ponto 12.

As resoluções tiveram como motivador a preservação histórico-cultural de Santa Leopoldina contra a especulação imobiliária, que levou à destruição de bens culturais à época.

Patrimônio histórico de Santa Leopoldina
Santa Leopoldina

Fazenda da Fumaça


Jonathan Brinkman (født 4. juli 2001) er en dansk ishockeyspiller. Han blev i august 2019 draftet i Canadian Hockey League af Medicine Hat Tigers. Han har to storebrødre Alexander Brinkman (som spiller 1. division i Aalborg) og Sebastian Brinkman som spiller for Frederikshavn Whitehawks.

Aalborg Pirates (2017-18)
Han spillede 9 kampe og scorede 1 mål.

Referencer

Eksterne henvisninger

Ishockeyspillere fra Danmark
Ishockeyspillere fra Aalborg Pirates

Jonathan Brinkman