Le Musée d'histoire locale de Lebedyn est un musée situé en Ukraine sur le boulevard Taras Chevchenko. Il a été fondé en 1996. Il regroupe 10 000 objets archéologiques, culturels, scientifiques ou ethnographiques.
Il est dans un bâtiment construit en 1820 en limite de la ville et qui abritait des agents municipaux ( des gendarmes ou d'autres fonctionnaires). Ce bâtiment connu d'autres affectations comme gymnase ou école de musique.

Les expositions ont pour thèmes : un hommage à la présence de Taras Chevtchenko dans la région, la Seconde Guerre mondiale, les citoyens marquants de la région comme Pavel Rybalko ; sur l'Holodomor.

Notes et références

Liste de musées en Ukraine.

Liens externes

Lebedyn
Musée fondé en 1996
Oblast de Soumy

Musée d'histoire régionale de Lebedyn


Bulqiza ilçesi (), Arnavutluk'un ilçelerinden biriydi. İlçe, ülkenin orta doğu kesimlerinde yer almaktaydı. 1992-2000 yılları arasında Debre ilinin bir parçası olup 2000 yılında yapılan idari düzenleme sonucunda idari olarak lağvedilmiştir. Yüzölçümü 469 km² olan ilçenin nüfusu 2010 yılı itibarı ile 28,374'tür. İlçenin merkezi kendisi ile aynı adı taşıyan Bulqiza idi.

Bulqiza ilçesi, Bulqiza, Fushë-Bulqiza, Gjorica, Martaneş, Ostren, Shupenza, Trebişte ve Zerqan belediyelerine ayrılmaktaydı.

Kaynakça

Arnavutluk'un ilçeleri

Bulqiza (ilçe)


An Aristida arizonica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Vasey. An Aristida arizonica in nahilalakip ha genus nga Aristida, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aristida

Aristida arizonica


An Anthurium fontellanum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Marcus A. Nadruz ngan Lúcio de Souza Leoni. An Anthurium fontellanum in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium fontellanum


Edward Everett Horton Jr. () a fost un actor de rol american. A avut o lungă carieră în film, teatru, radio, televiziune și  ca actor de voce pentru desene animate.

Tinerețe
Horton s-a născut în Brooklyn, New York (atunci un oraș independent), ca fiul lui Edward Everett Horton, un compozitor pentru New York Times și al soției sale, Isabella S. (născută Diack) Horton. Tatăl său avea strămoși englezi și germani, în timp ce mama sa s-a născut în Matanzas, Cuba, ca fiica lui George și a lui Mary (Orr) Diack, originari din Scoția. A urmat liceul de băieți din Brooklyn și Colegiul din Baltimore City, unde a fost ulterior adăugat în Sala Faimei.

Și-a început cariera la Colegiul Oberlin din Ohio. Cu toate acestea, el a fost rugat să plece după ce s-a urcat pe vârful unei clădiri și, după ce mulțimea s-a adunat, a aruncat un manechin, făcându-i să creadă că a sărit în gol. Apoi a urmat Universitatea Politehnică din Brooklyn, apoi Universitatea Columbia, unde a fost membru al frăției Phi Kappa Psi.

Cariera în teatru și în film

Horton și-a început cariera în teatru în 1906, cântând, dansând și jucând mici piese în producții de vodevil și pe Broadway. În 1919, s-a mutat în Los Angeles, California, unde a început să joace ca actor în filme de la Hollywood. Primul său rol principal a fost în comedia Too Much Business (1922), dar a interpretat rolul principal al unui compozitor clasic idealist în drama Beggar on Horseback (1925). La sfârșitul anilor 1920, el a jucat în comedii mute de scurtmetraj cu doua role pentru Educational Pictures și a făcut trecerea la filme cu sunet cu Educational în 1929. Ca interpret de teatru, a găsit ușor de lucru ca actor de film și a apărut într-o serie de filme sonore timpurii produse pentru Warner Bros., printre care The Terror (1928) și Sonny Boy (1929).

Horton a folosit inițial numele său, Edward Horton. Tatăl său l-a convins să-și adopte numele întreg pe plan profesional, argumentând că alți actori ar putea fi numiți Edward Horton, dar numai unul poate avea numele Edward Everett Horton.

Horton a jucat în numeroase filme artistice de comedie în anii 1930, interpretând, de obicei, rolul un tip care se ocupa de diverse probleme interne sau profesionale într-un anumit moment și care apoi ajunge, în cele din urmă, la un final fericit. El este cel mai cunoscut, cu toate acestea, pentru munca sa ca actor de rol secundar. Astfel de roluri sunt  The Front Page (1931), Trouble in Paradise (1932), Alice în Țara Minunilor (1933), The Gay Divorcee (1934, primul din mai multe filme cu Fred Astaire și Ginger Rogers în care a apărut Horton), Top Hat (1935), Danger – Love at Work (1937), Lost Horizon (1937), Holiday (1938), Here Comes Mr. Jordan (1941), Arsenic și dantelă veche (1944), Pocketful of Miracles (1961), O lume nebună, nebună, nebună... (1963) și Sex and the Single Girl (1964). Ultimul său rol a fost în filmul de comedie Cold Turkey (1971), în care personajul său nu a vorbit doar a comunicat numai prin expresii faciale.

Horton a continuat să apară în producțiile de scenă, mai ales vara. Interpretarea sa în piesa de comedie Springtime for Henry, scrisă de scriitorul englez Benn Levy, a fost de lungă durată în teatrele de vară.

Radio și televiziune
Din 1945-1947, Horton a găzduit Kraft Music Hall. O apariție timpurie la televiziune a fost în piesa Sham, prezentată la The Chevrolet Tele-Theatre la 13 decembrie 1948. În anii 1950, Horton a lucrat în televiziune. Una dintre cele mai bine amintite apariții ale sale se găsește într-un episod al seriei I Love Lucy de pe CBS, în care a fost distribuit în 1952. În 1960, el a jucat în sitcom-ul ABC The Real McCoys ca J. Luther Medwick, bunicul iubitului personajului principal al serialului, Hassie McCoy (Lydia Reed). În povestea serialului, Medwick se confruntă cu bunicul Amos McCoy (interpretat de Walter Brennan).

El rămâne, cu toate acestea, cel mai bine cunoscut pentru generația Baby Boomer ca venerabilul narator al Fractured Fairy Tales în The Rocky and Bullwinkle Show  (1959-1961), un serial animat de televiziune american, care inițial a fost difuzat de la 19 noiembrie 1959 la 27 iunie 1964, pe rețelele de televiziune ABC și NBC.

În 1962, a interpretat personajul Unchiul Ned în trei episoade din serialul de televiziune CBS Dennis the Menace - Dennis, pericol public. În 1965, el a jucat rolul medicului Roaring Chicken în sitcomul ABC F Troop. El a reluat acest rol, ca Chief Screaming Chicken, în seria  Batman  de pe ABC ca un pion al lui Egghead (Vincent Price) în încercarea răufăcătorului de a prelua controlul asupra orașului Gotham.

Moarte și moștenire
Horton a murit de cancer la vârsta de 84 de ani în Encino, California. Rămășițele sale au fost îngropate în secțiunea Glendale's Whispering Pines din Cimitirul Forest Lawn Memorial Park. Datorită prejudecăților din epocă, Horton nu a discutat niciodată în mod public despre viața sa personală, dar partenerul său pe termen lung a fost actorul Gavin Gordon.

În 1925, Horton a cumpărat mai multe hectare în districtul Encino și a trăit pe proprietatea de la 5521 Amestoy Avenue până la moartea sa. El a denumit proprietatea, care conținea casa lui Horton și casele fratelui său, a sorei sale și ale rudelor acestora, Belleigh Acres. În anii 1950, statul California l-a forțat pe Horton să vândă o parte din proprietatea sa privată pentru construcția autostrăzii Ventura. Construcția autostrăzii a lăsat separată o mică zonă a bulevardului Amestoy la sud de Bulevardul Burbank și, la scurt timp după moartea sa, orașul Los Angeles a redenumit acea parte Edward Everett Horton Lane - banda Edward Everett Horton.

Banda Edward Everett Horton se termină la bulevardul Burbank și începe în umbra autostrăzii Ventura. Pe cealaltă parte a bulevardului se află o stație de autobuz numită și ea tot Edward Everett Horton, între stațiile de autobuz Aldea și Balboa. Limita parcului Anthony C. Beilenson se află chiar vizavi de colțul Burbank Boulevard și al benzii E.E. Horton. Capătul opus al benzii duce la un pod de picior care are vedere spre autostrada Ventura și se termină pe latura Amestoy Avenue.

Radio-DJ-ul britanic și actorul de comedie Kenny Everett a adoptat numele lui Everett în onoarea lui Horton, care a fost un erou al copilului său. (Numele real al lui Kenny era Maurice Cole)

Pentru contribuția sa în industria cinematografică, Horton are o stea pe Hollywood Walk of Fame, la adresa 6427 Hollywood Boulevard.

Filmografie

 Toate filmele sale sunt prezentate mai jos; doar câteva scurtmetraje lipsesc.

Televiziune - selecție

Apariții radio

Referințe

Legături externe
 Interviu cu Edward Everett Horton (8 ianuarie 1940)

 Edward Everett Horton pe SilentMajority.com (link mort)
 Edward Everett Horton la Istoria Virtuală

Nașteri în 1886
Decese în 1970
Actori LGBT
Cântăreți americani din secolul al XX-lea
Artiști de vodevil
Oameni din Brooklyn
Absolvenți ai Oberlin College
Absolvenți ai Universității Columbia
Americani de origine scoțiană
Americani de origine germană
Americani de origine engleză
Actori americani

Edward Everett Horton


Karl Petter Løken (født 14. august 1966 i Karlskoga, Sverige) er en norsk tidligere fodboldspiller (forsvarer/angriber).

Løken tilbragte størstedelen af sin karriere hos Trondheim-storklubben Rosenborg, som han repræsenterede i 12 sæsoner fra til 1996. Her var han med til at vinde hele syv norske mesterskaber og fire pokaltitler. I 1991-sæsonen blev han desuden Tippeligaens topscorer. Han sluttede sin karriere af med to sæsoner hos Stabæk.

Løken spillede desuden 36 kampe og scorede ét mål for norske landshold, som han debuterede for 14. november 1987 i et opgør mod Bulgarien. Han var en del af den norske trup til VM i 1994, men kom ikke på banen i turneringen, hvor nordmændene blev slået ud efter det indledende gruppespil.

Titler
Norsk mesterskab
 1988, 1990, 1992, 1993, 1994, 1995 og 1996 med Rosenborg

Norsk pokalturnering
 1988, 1990, 1992 og 1995 med Rosenborg

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Norge
Fodboldspillere fra Rosenborg BK
Fodboldspillere fra Stabæk Fotball
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1994

Karl Petter Løken


La ermita de Nuestra Señora de las Fuentes, se ubica en un altozano de las afueras de Amusco, población de la comarca Tierra de Campos, ubicada en el levante de la provincia de Palencia.

Descripción

Exterior
El templo, de la segunda mitad del siglo XIII, constituye un buen ejemplo de transición del románico al gótico.
Mantiene las líneas generales del románico con ábside semicircular y columnas de capiteles y canecillos decorados con motivos animales y vegetales, mientras las portadas con arcos apuntados y los pináculo de las fachadas, adelantan un estilo gótico.

Fachada norte
Dispone de grandes contrafuertes, llamando la atención los de forma triangular de las capillas laterales (6).

Fachada sur
El Crucero (3), destaca del resto del templo por su altura y los pináculos de los contrafuertes que le enmarcan y aportan esbeltez.
En el segundo tramo, conserva una portada gótica.
La cubierta de la nave se apoya sobre una cornisa con canecillos.

Pórtico sur
Situado entre los contrafuertes del segundo tramo del templo, el Pórtico Sur (7), gótico, abocinado de cinco arquivoltas de arco de medio punto apuntadas decoradas con bocel, apoyado sobre imposta, jambas y columnas con capiteles con decoración vegetal, está protegido por un tejaroz con siete canecillos.
El conjunto sobresale ligeramente de la fachada.

Fachada este, Ábside (5)
Es del tipo de cabecera de tres ábsides.
El central es de planta poligonal, dividido en tres lienzos por dos semicolumnas rematadas por capiteles que alcanzan la cornisa, con un ventanal de medio punto en cada paño, el vano central más elevado, formado por dos arquivoltas con columnillas y capiteles, está rematado por un guardapolvos decorado con puntas de diamante.
Los ábsides laterales son del tipo de cabecera plana y planta cuadrada, con vanos de medio punto y una arquivolta.

La cubierta es de dos aguas en el tramo recto; el conjunto, se apoya en una cornisa con canecillos decorados.

Está dividido horizontalmente por una imposta decorada con ajedrezado jaqués.

Fachada oeste
Muestra una portada gótica, sobre ella un vano en parteluz aspillado y abocinado con gran derrame exterior y espadaña a dos aguas de un vano.

Pórtico oeste
La Portada Oeste (1), abocinada, de cinco arquivoltas de arco apuntado con bocel, apoyadas sobre imposta y jambas, está ligeramente retrasada respecto a la fachada y protegida por un tejaroz con seis canecillos decorados con cabezas humanas.

Planta

 Leyenda de la imagen
 Pórtico Oeste; entrada al templo.
 Nave central.
 Crucero.
 Presbiterio.
 Altar Mayor y Ábside.
 Capillas laterales. s. XIV.
 Pórtico Sur.
 Marcas cantería.

El templo presenta la orientación litúrgica habitual.
De estilo románico de transición de finales del s. XIII, su planta es rectangular de tres naves con grandes pilares cruciformes con semicolumnas adosadas y robustos contrafuertes exteriores, rematada por crucero y cabecera triple: el ábside central semicircular con presbiterio de tramo recto y dos ábsides laterales de cabecera plana.

La Nave (2) consta de tres tramos con arcos fajones y bóveda de cañón apuntado en la nave central y plana en las laterales soportada por grandes contrafuertes. Está rematada por un Presbiterio (4) de tramo recto y Ábside (5) semicircular con dos semicolumnas en el exterior y ventanas aspilladas en cada tramo y dos laterales de planta rectangular.
La cubierta del ábside se apoya en una cornisa con canecillos decorados.
Fue realizada con sillería de buena calidad y talla regular, asentada en hiladas bien aparejadas.

Interior
La entrada al templo se efectúa por el Pórtico Oeste (1).

Presbiterio (4)
El templo presenta un amplio presbiterio con cubierta a dos aguas en el tramo recto, bóveda de horno en la capilla central y de crucería en las laterales.

Nave
Su Nave (2) de tres tramos separados por pilares en forma de cruz con semicolumnas adosadas, está reforzada por grandes contrafuertes exteriores.
La cubierta de la nave central, de bóveda de crucería se soporta en arcos fajones apuntados apoyados en los pilares. La de las naves laterales, con arcos formeros apuntados, en las pilastras y en las semicolumnas adosadas a los pilares.
Los capiteles de las columnas presentan decoración geométrica y vegetal.
En el s XIV, se añadieron tres capillas laterales (6) en el muro norte.

Iluminación
La iluminación se resuelve:
En el ábside central, con un ventanal en cada paño.
En los ábsides laterales, con vanos de medio punto.
En el crucero, mediante una ventana aspillada en la fachada sur y un vano con parteluz en ambas fachadas.
En la nave, con un vano aspillado en el primer tramo de la fachada sur y otro en el tercer tramo de la fachada norte.
En las capillas de la fachada norte, mediante dos vanos, uno en cada flanco de los lados este y oeste.
En el hastial oeste, con dos vanos aspillados y abocinados al exterior en las zonas norte y sur y un vano con parteluz sobre la portada.

Modificaciones
Siglo XIV, añadidas las tres capillas (6) góticas de la fachada norte.
El templo ha sido restaurado recientemente ().

Marcas de cantería
Se han identificado un total de 99 marcas de cantería de 52 tipos diferentes que se distribuyen de la siguiente forma, ver Planta (8):

Bibliografía

Referencias

Enlaces externos

Amusco
Tierra de Campos
Arquitectura en Castilla y León en el siglo XIII
Bienes de interés cultural de la provincia de Palencia
Amusco

Ermita de Nuestra Señora de las Fuentes


Agasyllis, monotipski biljni rod iz porodice štitarki. Jedina je vrsta A. latifolia, kavkaski endem.

Korijen biljke sadrži ostrutin, koji je prisutan i u vrstama Peucedanum ostruthium i Libanotis condensata.

Sinonimi
 Archangelica latifolia (M.Bieb.) Koso-Pol.
 Cachrys decursiva Hornem.
 Cachrys latifolia M.Bieb.
 Siler latifolia (M.Bieb.) M.Hiroe

Vanjske poveznice

Izvori

Apioideae

Agasyllis


An Lepanthes tuerckheimii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Lepanthes tuerckheimii in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Guatemala. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepanthes

en:Lepanthes tuerckheimii

Lepanthes tuerckheimii


|}

Literatur
 Landesamt für Denkmalpflege Hessen (Hrsg.), Reinhold Schneider, Martina Weißenmayer (Bearb.): Stadt Wetzlar. (= Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland, Kulturdenkmäler in Hessen, Band 30.) Konrad Theiss Verlag, Stuttgart 2004, ISBN 3-8062-1900-1, S. 371–386.

Weblinks

Einzelnachweise

Dutenhofen
!Dutenhofen

Liste der Kulturdenkmäler in Dutenhofen


Nathanaël (née Nathalie Stephens à Montréal en 1970) est une poétesse, essayiste, traductrice et photographe québécoise. Elle vit à Chicago.

Biographie

Active sur la scène littéraire québécoise et internationale (France, États-Unis), Nathanaël, aussi connue sous le nom de Nathalie Stephens (qu'elle écrit alors tout en minuscules), publie de nombreux titres. On dit de l'auteure qu'elle « se caractérise par sa persévérance, sa hardiesse, la profondeur de sa réflexion, son bilinguisme qui lui permet de produire une œuvre oscillant entre le français et l'anglais et de se défaire, dans les deux langues, des contraintes des genres littéraires ».

En poésie, elle publie notamment Je Nathanaël (L'Hexagone, 2003), L'injure (L'Hexagone, 2004), s'arrête? Je, Montréal, L'Hexagone, 2007, 77 p., Carnet de désaccords (Le Quartanier, 2009), Carnet de délibérations (Le Quartanier, 2011) ainsi que Carnet de somme (Le Quartanier, 2012).

Comme essayiste, elle fait paraître L'absence au lieu (Claude Cahun et le livre inouvert) (Éditions Nota bene, 2007), Sotto l'immagine (Mémoire d'encrier, 2014), Laisse (Mémoire d'encrier, 2016) ainsi que Le cri du chrysanthème (Le Quartanier, 2018).

Nathanaël est également traductrice. Elle traduit notamment Édouard Glissant, Hervé Guibert, Danielle Collobert et Catherine Mavrikakis.

Récipiendaire du Prix Alain-Grandbois (2008), de la bourse du Centre National du Livre de France ainsi que de la bourse du PEN American Center, Nathanaël est également finaliste pour le Prix Christine Dumitriu-Van-Saanen (2000), le Prix Trillium (2005) ainsi que le Prix Spirale-Eva-Le-Grand (2009).

Nathanaël vit à Chicago.

Œuvres

Poésie
Hivernale : poème, Toronto, Éditions du Gref, 1995, 72 p.

Colette m'entends-tu?, Laval, Trois, 1997, 63 p.
L'embrasure, Laval, Trois, 2002, 80 p.
Je Nathanaël, Montréal, L'Hexagone, 2003, 92 p.
L'injure, Montréal, L'Hexagone, 2004, 62 p.
s'arrête? Je, Montréal, L'Hexagone, 2007, 77 p.

Carnet de désaccords, Montréal, Le Quartanier, 2009, 110 p.
Carnet de délibérations, Montréal, Le Quartanier, 2011, 155 p.
Carnet de somme, Montréal, Le Quartanier, 2012, 130 p.

Essais
L'absence au lieu (Claude Cahun et le livre inouvert), Montréal, Éditions Nota bene, 2007, 108 p.
Sotto l'immagine, Montréal, Mémoire d'encrier, 2014, 83 p.
Laisse, Montréal, Mémoire d'encrier, 2016, 91 p.
Le cri du chrysanthème, Montréal, Le Quartanier, 2018, 110 p.

Nouvelles

 Underground, Laval, Trois, 1999, 80 p. [Réédition : Montréal, Le Quartanier, 2018, 74 p.]

Anthologies

 N'existe : carnets 2007-2010, Montréal, Le Quartanier, 2017, 408 p.
Alula, de son nom de plume ; Je Nathanaël ; L'injure ; ... s'arrête ? Je / Nathanaël, avec un avant-propos d'Hervé Sanson, Montréal, L'Hexagone, 2018, 272 p.
Nous sommes un corps lointain, Montréal, Mémoire d'encrier, 2020, n.p.

Prix et distinctions

2000 - Finaliste : Prix Christine Dumitriu-Van-Saanen (pour Underground)
2002 - Récipiendaire : Bourse du Centre National du Livre de France
2003 - Récipiendaire : Bourse du PEN American Center
2005 - Finaliste : Prix Trillium (pour L'Injure)
2008 - Récipiendaire : Prix Alain-Grandbois (pour , s'arrête? Je,)
2009 - Finaliste : Prix Spirale-Eva-Le-Grand (pour Carnet de désaccords)

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Femme de lettres québécoise
Poétesse québécoise
Essayiste québécois
Nouvelliste québécois
Traductrice québécoise

Nathanaël (poétesse)


EPCL – Empreendimentos, Projetos e Construções é uma empresa brasileira do ramo de energia elétrica e construções sediada na cidade de Brumado, na Bahia, prestadora terceirizada de serviços para a Companhia de Eletricidade do Estado da Bahia (Coelba/Neoenergia) e outros estados do País. No início de suas atividades denominava-se Eletrel Serviços Elétricos, depois teve seu nome mudado para EPC, e em 2009, para EPCL. A mudança do nome, logo na primeira oportunidade, veio junto com a expansão do Programa Luz no Campo, hoje denominado Luz para Todos.

Atividades

A empresa é responsável por cobrir 50% do território baiano, atuando nas áreas de construção, manutenção, expansão de redes élétricas de alta e baixa tensão, incluindo construção de subestações, parques eólicos, linhas de transmissão em torres e postes e medição de consumo de energia elétrica, além de entrega das correspondências referentes aos consumo dos clientes. O Programa Luz no Campo, criado em 2009 e o Luz para Todos foi um dos mais executados pela empresa na Bahia. Além disso, a empresa também, eventualmente, pode exercer atividades tais como construção de rodovias e ferrovias, obras de terraplenagem, transporte coletivo (circular), serviços de engenharia, serviços de cartografia, topografia, geodésia, aluguel de máquinas e equipamentos para construção, de acordo com seu código CNAE. A EPCL é uma das principais empresas do ramo de energia elétrica da Bahia, mantendo parecerias com os grupos Neoenergia, Equatorial Energia e Enel Brasil, consequentemente realizando construção de novas redes e expansão das já existentes nestes estados. Devido ao seu desempenho, a Organização Internacional de Normalização concedeu-lhe os selos ISO 9001, 14001 e 45001.

História
Não há informação exata da fundação da empresa e nem quando seu nome foi mudado para EPC, mas já atuava desde o início da década de 1990. A partir de 2010, já adotava esse nome, até se tornar EPCL – Empreendimentos Projetos e Construções, em 1999, adotando também o logotipo atual. A empresa foi fundada por José Caires do Bonfim, natural da cidade de Dom Basílio — morto em 27 de outubro de 2014 —, e Lúcio Leite de Souza, natural de Brumado. A empresa prestava serviços elétricos mais simples como instalação e manutenção de redes elétricas de baixa tensão e afins. Após fechar contratos com o estado e o governo federal para construção de redes de energia nas zonas rurais dos municípios baianos, se especializou também em construção e manutenção de redes de alta tensão, como também elaborar projetos, consistindo na execução desde a locação, topografia e medição até a ligação da rede ao cliente final, prestando também assistência e manutenção tanto na zona urbana como na zona rural. Em 2018, foi o ano do início da expansão para outros estados e logo no seguinte ano iniciou suas atividades em Goiás, onde atua em 70% do território deste estado. Em 2021, iniciou as atividades no Maranhão, e no seguinte ano deu início a sua atuação no Distrito Federal. Na Bahia, possui, além da sede, bases em Bom Jesus da Lapa, Feira de Santana, Santo Antônio de Jesus, Itaberaba, Guanambi, Valença, Ribeira do Pombal e Barreiras. No total, são 18 unidades

Filiais
Atualmente com filiais em Goiás, Maranhão, Distrito Federal e Piauí. Em Goiás, as bases ficam localizadas em Morrinhos, Anápolis, Formosa, Rio Verde, Jataí, Senador Canedo, Mineiros e Uruaçu. No Maranhão, as unidades se localizam em Alto Parnaíba, Balsas, Carolina e Riachão. No Distrito Federal, a base fica em Brasília

Ver também
Associação das Indústrias de Brumado e Microrregião

Ligações externas

Canal oficial no youtube

Neoenergia
Enel Brasil
Equaqtorial Energia

Empresas de Brumado
Empresas fundadas em 1999
Empresas de energia do Brasil

Empreendimentos, Projetos e Construções Ltda.


ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කය (;  කාලි මාවට්ටම්)  ශ්‍රී ලංකාවේ දකුණු පළාතේ පිහිටා ඇති දිස්ත්‍රික්කයකි. දිස්ත්‍රික්කයේ සම්පූර්ණ භූමි වර්ගප්‍රමාණය වර්ග කිලෝමීටර් 1,652 ක් වන අතර සම්පූර්ණ ජනගහණය ( 2019දි ) 1,130,000 ක් විය.

භූ විද්‍යාත්මක පසුබිම
මුළු භූමි ප්‍රමාණය වර්ග කිලෝමීටර 1652 වන අතර ඉන් වර්ග කිලෝමීටර 35 ජලයද, වර්ග කිලෝමීටර 1617 ගොඩබිම ද වේ.ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කය උතුරින් බෙන්තර ගඟෙන් ද, දකුණින් සහ බටහිරින් ඉන්දියානු සාගරයෙන් සහ නැගෙනහිරින් මාතර සහ රත්නපුර දිස්ත්‍රික්කවලින් මායිම් වේ.  ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ භූ විෂමතාව බෙහෙවින් වෙනස් ය.  හිනිදුම පත්තුවේ දේශගුණික තත්ත්වය ශ්‍රී ලංකාවේ මධ්‍යම කඳුකරයට බෙහෙවින් සමාන ය.  මෙම ප්‍රදේශය වැසි වනාන්තර වලින් සමන්විත වන අතර එය ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කය හරහා ගලා යන ගංගා සහ වැව් බොහොමයක ජල පෝෂක ප්‍රදේශය වේ.  සිංහරාජ වන රක්ෂිතය ඉන් එකකි. ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කය සෞම්‍ය දේශගුණික කලාපයක පිහිටා ඇත.

වාර්ෂික වර්ෂාපතනය 2000-2500mm අතර වේ. ගිං ගඟ ("ගිං ගඟ") හිනිදුම පත්තුවේ ගොංගල කන්දෙන් ආරම්භ වන අතර එහි දිග කිලෝමීටර 113ක් වේ.  එය නෙළුව, තවලම, නාගොඩ, බද්දේගම සහ තෙලිකඩ ප්‍රදේශ පසුකරයි. මෙම ගංගාව වර්ග කිලෝමීටර  922 ප්‍රමාණයෙන් භූමිය පෝෂණය කරයි. එය ගාලු දිස්ත්‍රික්කයේ ගිංතොට ප්‍රදේශයෙන් ඉන්දියන් සාගරයට ගලා යයි. මාදු ගඟ පොළතු කන්දෙන් ආරම්භ වී බලපිටියෙන් මුහුදට ගලා යන අතර ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ පාරිසරික සමතුලිතතාවය පවත්වා ගැනීමට උපකාරී වේ.

ඓතිහාසික පසුබිම
පුරාණ ශ්‍රී ලංකාවේ, දකුණු පළාතේ අගනුවර ලෙස සතුරන්ට එරෙහි සටන්වලදී ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයට වැදගත් ස්ථානයක් හිමි විය.  1072 දී පළමුවන විජයබාහු  රජු "සොලි" ට එරෙහිව හිනිදුම් පත්තුවේ තඹලගමුවේදී තම සටන ආරම්භ කළ බව පුරාණ ජනප්‍රවාද වලින් හෙළි වේ.  ජනප්‍රවාදවලට අනුව දඹදෙණිය පරාක්‍රමබාහු රජුගේ පාලන සමයේදී ගාල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ සුගලා රැජින ඔහුගේ සටන් නියෝජිතයන් ලෙස කටයුතු කළේය.  මහා පරාක්‍රමබාහු රජ සමයේ ගාල්ල ඉතා වැදගත් ප්‍රදේශයක් වූ අතර එය ලන්දේසි, පෘතුගීසි සහ ඉංග්‍රීසි ජාතිකයන්ට තම රාජ්‍ය පිහිටුවීමට බෙහෙවින් ඉවහල් විය.

ගාල්ල "ගිම්හතිත්ත" නම් විය. "ගාල්ල" යන සිංහල උච්චාරණය ව්‍යුත්පන්න වී ඇත්තේ "ගල" (ගල්) යන වචනයෙනි.  ගාලා යන්නෙන් අදහස් කරන්නේ ගොන් කරත්ත රැස්වන ස්ථානයයි.  පසුව දිස්ත්‍රික්කයේ විශාල ගල් හා කඳු තිබූ බැවින් එය "ගල" ලෙස උච්චාරණය විය.

සංස්කෘතික පසුබිම
ගාලු දිස්ත්‍රික්කයේ පුද්ගලයන් ගණනාවක් සිංහල සාහිත්‍යය සඳහා සැලකිය යුතු දායකත්වයක් ලබා දී ඇත.  කෝට්ටේ යුගයේ ප්‍රසිද්ධ අධ්‍යාපන ආයතනයක් වූ තොටගමුව විජයබා පිරිවෙන,ශ්‍රී ලංකාවේ පාලකයින් කැපී පෙනෙන විද්වතුන් ගණනාවක් බිහි කළේය.  හික්කඩුවේ ශ්‍රී සුමංගල හිමි, මිගෙට්ටුවත්තේ ගුණානන්ද හිමි, මාටින් වික්‍රමසිංහ, නන්දදාස කෝදාගොඩ, එඩ්වින් ආරියදාස, එම්.බී. ආරියපාල, ගුණදාස අමරසේකර, ඩී.ජේ විමලසුරේන්ද්‍ර, සෙනරත් පරණවිතාන, ඒ.  ටී.ආරියරත්න, සිරිමල් රණවැල්ල සහ ආරියපාල ගුරුන්නාන්සේ ගාල්ලේ ප්‍රකට පදිංචිකරුවන් කිහිපදෙනෙකි.ගාලු සාහිත්‍ය උළෙල සෑම ජනවාරි මසකම පවත්වනු ලැබේ.

ජනගහනය

ආගම අනුව

ජනගහනයෙන් 94%  බෞද්ධයන්, 4.7% මුස්ලිම්, 1.5% හින්දු සහ 0.9% ක්‍රිස්තියානින් වේ.

ජනවර්ගය අනුව

ජනගහනයෙන් 94%  සිංහල ජාතිකයන්ද, 4.7% මුස්ලිම්, 1.5% දෙමළ සහ 0.9% වෙනත් (බර්ගර්, මැලේ ආදී...) වේ.

උප නගර
 අම්බලංගොඩ
 ඇල්පිටිය
 බද්දේගම
 පිටිගල
 ඌරගහ
 හික්කඩුව
 හබරාදුව
 බලපිටිය
 හිනිදුම
 අහංගම
 උඩුගම
 යක්කලමුල්ල
 ඉමදුව
 උණවටුන

මූලාශ්‍ර
ශ්‍රී ලංකාවේ දිස්ත්‍රික්ක
ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්

ගාල්ල පරිපාලන දිස්ත්‍රික්කය


Aurach kan henvise til:

 byer
 Aurach (Landkreis Ansbach) – kommune i Landkreis Ansbach, Mittelfranken, Bayern, Tyskland
 Aurach (Fischbachau) – bydel i kommunen Fischbachau, Landkreis Miesbach, Bayern, Tyskland
 Aurach bei Kitzbühel – kommune i Bezirk Kitzbühel, Tirol, Østrig
 Aurach am Hongar – kommune i Bezirk Vöcklabruck, Oberösterreich, Østrig

 floder
 Aurach (Rednitz) – biflod til Regnitz, Bayern
 Aurach (Regnitz, Oberfranken) – biflod til Regnitz, Oberfranken, Bayern
 Aurach (Regnitz, Mittelfranken) – biflod til Regnitz, Mittelfranken, Bayern
 Aurach (Ager) – biflod til Ager, Oberösterreich, Østrig

Aurach


بلدية مونكوفا  (بالفالنسية:Moncofa)، هي إحدى بلديات مقاطعة كاستيلون التي تقع في منطقة بلنسية، في شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 5.278 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2006).

أعلام
 بير مارتي
 بول بويسو باراديس

مراجع

بلديات كاستيلون
منطقة بلنسية

مونكوفا


Körelmiş yapılar, evrime göre, canlılarda zaman içerisinde işlevsizleşerek iz halinde kalmış yapılardır. Bazı körelmiş organlar, zamanla ev sahibi organizmalar tarafından asıl işlevlerinden farklı görevlerde kullanılacak şekilde evrimleşebilirler.

Hayvanlarda

Körelmiş yapılara hayvanlar aleminde yaygın olarak rastlanır. Darwin, "Vücudunun bir parçası gelişmemiş veya temel halinde kalmamış bir yüksek hayvana rastlamak neredeyse imkansızdır," demiştir.

Balinalarda ve Cetacea takımının diğer üyelerinde vücudun arka kısmında gömülü bacaklar bulunur. Bunlar karada yaşayan atalarından miras kalmıştır.

Yılanların artık bel kemiği, köpek başparmağı, yengeçlerin arka ayaklarının arasındaki küçük kuyruğu ve kör hayvanlar ile uçamayan kuşların kanadı (Deve Kuşu, Emu ve Penguen gibi) da sayılabilecek diğer körelmiş organlar arasındadır.

İnsanlarda

 Apandis, ince bağırsağın kalın bağırsağa açıldığı bölgede yerleşen parmak şeklinde kör bir uzantıdır. Tavşan ve at gibi hayvanlarda selülozun sindiriminden sorumludur. İnsanda apandisitin görevleri konusunda net bilgiler olmamakla birlikte biliminsanları arasındaki yaygın kanı, insan apandisin evrimsel süreçte yavaş yavaş yok olduğu yönündedir.
 Kuyruk Sokumu Kemiği, pelvis tabanını oluşturan kaslar için bir tutunma bölgesi olarak işlev görür.
 Kulak kasları, iç ve dış kaslar olmak üzere ikiye ayrılır. Bu kaslar toynaklıların ve yırtıcı etoburların kulak kepçelerini hareket ettirmelerine yarar, insanlarda ise kulak şeklinin oluşması için gereklidirler.
 Plantaris kası, insanlarda proprioseptif fonksiyonlar için özelleşmiş bir kastır.
 Yirmiyaş Dişi, beslenme alışkanlıklarının değişmesi nedeniyle daha az kullanılan çenelerin yeterli genişliğe ulaşamamasına bağlı olarak bazen problem oluşturabilmektedir.
 Erkek Memesi, memelerin tek işlevi olan yavruyu emzirme, sadece dişiler tarafından gerçekleştirilmesine rağmen aynı doku erkeklerde de bulunur. Bu durum, embriyolojik bir gerekliliktir. Zira erkek ve dişi bireylerin her ikisi de aynı otozomal kromozomlara sahiptirler. İki cinsi farklı kılan şey, erkeklerin bir Y kromozomuna sahip olmasıdır.
 Plica Semilunaris, taşıdığı bol miktarda bez sayesinde gözü koruyucu bir sıvı üretmektedir.

İnsanlarda birtakım genlerin de körelmiş olduğu savunulmuştur.

Kaynakça

Evrimsel biyoloji

Körelmiş yapılar


La microrregión del Alto Médio Canindé es una de las microrregiones del estado brasileño del Piauí perteneciente a la mesorregión Sudeste Piauiense. Su población según el censo de 2010 es de 261 938 habitantes y está dividida en 39 municipios. Su población está formada por negros y mulatos 48.3, blancos de origen portugués y árabe 31.6, caboclos(mestizos de indios y blancos)19.7, asiáticos 0.3 e indígenas 0.1 según el censo IBGE en 2010 habitaban la región 325 indígenas. Posee un área total de 31.239,813 km². Los municipios más populosos son São João do Piauí, Paulistana, Jaicós, Simplício Mendes y Fronteras.

Municipios
 Acauã
 Bela Vista do Piauí
 Belém do Piauí
 Betânia do Piauí
 Caldeirão Grande do Piauí
 Campinas do Piauí
 Campo Alegre do Fidalgo
 Campo Grande do Piauí
 Capitão Gervásio Oliveira
 Caridade do Piauí
 Conceição do Canindé
 Curral Novo do Piauí
 Floresta do Piauí
 Francisco Macedo
 Fronteiras
 Isaías Coelho
 Itainópolis
 Jacobina do Piauí
 Jaicós
 João Costa
 Lagoa do Barro do Piauí
 Marcolândia
 Massapê do Piauí
 Nova Santa Rita
 Padre Marcos
 Paes Landim
 Patos do Piauí
 Paulistana
 Pedro Laurentino
 Queimada Nova
 Ribeira do Piauí
 Santo Inácio do Piauí
 São Francisco de Assis do Piauí
 São João do Piauí
 Simões
 Simplício Mendes
 Socorro do Piauí
 Vera Mendes
 Vila Nova do Piauí

Alto Medio Canindé

Microrregión del Alto Medio Canindé


85. længdegrad kan henvise til:

 85. vestlige længdekreds
 85. østlige længdekreds

85. længdegrad


Camille Schmoll, née le  est une géographe française spécialiste des questions de genre et de migrations. Elle est directrice de recherches à l'EHESS.

Biographie
Camille Schmoll naît le . Elle effectue son mémoire de maîtrise sur la présence d'une immigration marocaine dans la commune de Poggiomarino sous la direction de Claude Liauzu. Elle soutient sa thèse de doctorat à l'université Paris X Nanterre, sous la direction de Colette Vallat, avec pour sujet : Une place marchande cosmopolite. Circulations commerciales et dynamiques migratoires à Naples.

Camille Schmoll est maîtresse de conférences à l'université Paris 7 Denis Diderot pendant treize ans avant de devenir directrice d'études à l'EHESS. En 2015, elle est élue à l'Institut universitaire de France.

Travaux
Ses recherches portent sur les dynamiques migratoires, quelles soient transnationales, féminines ou circulaires dans l'espace méditerranéen. Elle en étudie les implications spatiales et territoriales. Elle s'inscrit dans une démarche de géographie critique et féministe.

Parcours migratoires des femmes
Camille Schmoll travaille notamment sur la spécificité des migrations des femmes. Ces recherches, menées dans des centres d'accueil et de rétention, sont publiées dans son ouvrage Les damnées de la mer en 2020. Elle démontre que les parcours migratoires des femmes sont marqués spécifiquement par les violences de genre. Celles-ci sont à l'origine de la migration qui peut être dû aux violences conjugales, aux mutilations génitales ou encore à la répression de l'orientation sexuelle. Les violences sexuelles sont aussi omniprésentes pendant leur parcours migratoire : toutes les femmes rencontrées par Camille Schmoll ont subi des viols, notamment par des douaniers, des gardes-frontières, des passeurs ou des milices. Leur mortalité est plus élevée.

Expertise et responsabilités
Son expertise est sollicitée par les médias comme France Culture, France Inter, RFI, Arte, France 2, L'Humanité, Society, Libération ou Le 1.

Camille Schmoll est directrice, avec Olivier Clochard, de la Revue Européenne des Migrations Internationales.

Avec Hélène Thiollet et Virginie Guiraudon, elle fonde le Groupe international d'experts sur les migrations (GIEM). Créé sur le modèle du GIEC, il se réunit pour la première fois en 2018.

Hommages et récompenses

 Membre de l'Institut Universitaire de France en 2015 ;
 Prix du livre de géographie des lycéens et étudiants en 2022 pour Les damnées de la mer : femmes et frontières en Méditerranée.

Publications
Camille Schmoll est l'autrice ou co-autrice d'une trentaine de publications, dont une dizaine d'ouvrages. Ils sont traduits en italien, anglais et arabe.

Ouvrage

Rapport

Notes et références

Liens externes

 Podcast Acast sur Femmes et frontières

Géographe français
Femme géographe
Naissance en octobre 1977
Membre de l'Institut universitaire de France

Camille Schmoll


Les manifestations contre l'invasion russe de l'Ukraine en 2022 sont survenues depuis le 24 février 2022.

En Russie

Au moins 705 russes dans 40 villes de Russie ont été arrêtés par la police pour avoir protesté contre l'invasion. Le lauréat russe du prix Nobel de la paix Dmitri Mouratov a annoncé que le journal Novaïa Gazeta publierait sa prochaine édition en ukrainien et en russe. Mouratov, le journaliste , le réalisateur Vladimir Mirzoyev et d'autres personnes ont signé un document déclarant que l'Ukraine n'était pas une menace pour la Russie et appellent les citoyens russes à . Elena Chernenko, journaliste à Kommersant, a fait circuler une lettre ouverte critique signée par 170 journalistes et universitaires.

Le , Boris Bondarev, diplomate russe en poste à l'ONU, annonce qu'il a démissionné pour protester contre l'invasion de l'Ukraine par la Russie, qu'il qualifie de « guerre d'agression».

Hors de Russie

Devant les ambassades de la fédération de Russie
Des manifestations pro-ukrainiennes ont eu lieu devant plusieurs ambassades de la fédération de Russie à l'étranger, notamment en Belgique, en Hongrie, en Islande, en Irlande, aux Pays-Bas, au Royaume-Uni et aux États-Unis, mais aussi :

D'autres manifestations ont eu lieu à Istanbul, Luxembourg, Sydney, Tokyo et Vienne. À Valencia (Venezuela), un groupe d'étudiants a aussi protesté.

Dans d'autres lieux
Des manifestations ont eu lieu à Luxembourg, Londres, Tokyo et Paris.

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 Invasion de l'Ukraine par la Russie
 Opposants russes, biélorusses et ukrainiens à la guerre russo-ukrainienne à partir de 2022

Manifestation en 2022
Février 2022
Invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022
Manifestation transnationale
Opposition à Vladimir Poutine

Manifestations contre l'invasion russe de l'Ukraine


نيكولاي أونغوريانو ، من مواليد 11 أكتوبر 1956 ، لاعب كرة قدم روماني سابق.

لعب مع منتخب رومانيا لكرة القدم.

ملاحظات

مراجع

وصلات خارجية

مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
خريجو جامعة كرايوفا
رياضيون من كرايوفا
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1984
لاعبو دوري الدرجة الأولى الروماني
لاعبو دوري الدرجة الثانية الروماني
لاعبو رابيد بوخارست
لاعبو كرة قدم أولمبيون من رومانيا
لاعبو كرة قدم رومانيون
لاعبو منتخب رومانيا لكرة القدم
لاعبو نادي ستيوا بوخارست
لاعبو نادي يونيفيرسيتاتيا كرايوفا
مدربو سي إس باندوري تارغو جيو
مدربو كرة قدم رومانيون
مواليد 1956
مواليد في كرايوفا
لاعبو كرة قدم من كرايوفا

نيكولاي أونغوريانو


Berthold Goldman est un juriste et universitaire français.

Biographie

Bibliographie

Ouvrages
De la détermination du gardien responsable du fait des choses inanimées, Sirey, Paris, 1947
Droit commercial européen, 1 éd., Dalloz, Paris, 1969 ; avec Antoine Lyon-Caen et Louis Vogel, , Dalloz, 1994
L'Entreprise multinationale face au droit (co-direction avec Ph. Francescakis de l'ouvrage collectif de C. Lazarus, Ch. Leben, A. Lyon-Caen et B. Verdier), Litec, Paris, 1977
Traité de l'arbitrage commercial international, avec Ph. Fouchard et E. Gaillard, Litec, 1996

Distinctions

Notes et références

Liens externes

 Article sur la Lex Mercatoria, en hommage à Berthold Goldman et Philippe Fouchard

Juriste français
Président de l'université Panthéon-Assas
Naissance en septembre 1913
Naissance à Bucarest
Décès en avril 1993
Décès à Neuilly-sur-Seine
Décès à 79 ans

Berthold Goldman


An Sesleria sphaerocephala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pietro Arduino. An Sesleria sphaerocephala in nahilalakip ha genus nga Sesleria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sesleria

Sesleria sphaerocephala


Međuopodsavezna A nogometna liga Bjelovar – Daruvar – Virovitica je bila liga petog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1973./74, te prvi stupanj Međupodsavezne lige Bjelovar – Daruvar – Virovitica.
Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bio ''"PIK Vrbovec".

Ljestvica

 ljestvica bez rezultata jedne utakmice
 Žabno – tadašnji naziv za Sveti Ivan Žabno

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Zagrebačka zona 1973./74.

Vanjske poveznice

Izvori

 library.foi.hr, "Bjelovarski list"
 library.foi.hr, "Bjelovarski list", br. 35, god. XXVII., izdano 6. rujna 1973., str. 9 (Sport), (1. kolo, uvod u sezonu), preuzeto 6. listopada 2019.
 library.foi.hr, "Bjelovarski list", br. 23, god. XXVIII., izdano 13. lipnja 1974., str. 9 (Sport), (26. kolo, konačna ljestvica), preuzeto 6. listopada 2019.

1973-74 A
MP A Bjelovar
1973-74 MP Bjelovar

Međupodsavezna A nogometna liga Bjelovar – Daruvar – Virovitica 1973./74.


An Eriocaulon australasicum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ferdinand von Mueller, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Friedrich August Körnicke. An Eriocaulon australasicum in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon australasicum


O Movimento de independência do Alasca () é um movimento político que defende a separação e independência do Alasca dos Estados Unidos. O Alasca é um dos cinquenta Estados dos Estados Unidos da América desde 1959. O status legal do Alasca dentro dos Estados Unidos tem sido contestado às vezes, mais recentemente por um movimento lançado por Joe Vogler e o Partido da Independência do Alasca. Geralmente, o debate envolveu o status legal do Alasca em relação aos Estados Unidos e sua posição internacional.

Antecedentes

O Alasca tornou-se território dos Estados Unidos em 1867, quando foi comprado do Império Russo. Eventos no séc. XX, como a Segunda Guerra Mundial e a Guerra Fria, levaram à decisão de admitir o Alasca como um Estado. O presidente norte-americano Dwight D. Eisenhower assinou a Lei do Estado do Alasca em 7 de julho de 1958, que abriu caminho para a admissão do Alasca na União em 3 de janeiro de 1959.

A votação para o Estado foi realizada em 1958. Os eleitores aprovaram a medida por uma margem de 6 a 1. O comitê de descolonização das Nações Unidas posteriormente removeu o Alasca da lista das Nações Unidas de territórios não autônomos.

O debate é considerado por alguns como semelhante ao discurso acadêmico discutido por vários outros grupos ativistas nos Estados Unidos, principalmente argumentos sobre o status legal do Havaí e o status legal do Texas. A situação mais se assemelha à do Havaí, já que o voto de Estado havaiano também não tinha uma opção de independência.

História
Joe Vogler começou a discutir sobre a validade da votação do estado em 1973. No início daquele ano, ele começou a circular uma petição buscando apoio para a separação do Alasca dos Estados Unidos. A revista Alaska publicou um artigo na época em que Vogler afirmava ter reunido 25.000 assinaturas em três semanas.

Durante a década de 1970, Vogler fundou o Alaskan Independence Party -  AIP (Partido da Independência do Alasca) e o Alaskans For Independence - AFI. O AIP e o AFI, como Vogler explicou, pretendiam funcionar como entidades estritamente separadas, o AIP principalmente para explorar se o voto de 1958 dos alasquianos que autorizava a criação de um Estado era legal e o AFI principalmente para buscar ativamente a secessão do Alasca dos Estados Unidos.

Durante a década de 2010, alguns grupos russos defenderam o retorno de todo ou parte do Alasca à Rússia (que já controlou o território como a América Russa). Em 2013, um grupo ortodoxo russo ultraconservador, o Pchyolki ("Abelhinhas"), argumentou que o apoio do presidente Obama ao casamento gay invalidava a venda original, uma vez que "vemos como nosso dever proteger o direito [dos ortodoxos do Alasca] praticar livremente sua religião, que não permite tolerância ao pecado". Em 2014, o prefeito de Yakutsk citou documentos do séc. XIX que concederam a propriedade da Ilha Spruce à Igreja Ortodoxa Russa "para a eternidade". (A Ilha Spruce era o lar de Germano do Alasca, um missionário para os nativos do Alasca que é um dos santos cristãos ortodoxos mais amados.)

Reportagens da mídia americana interpretaram as palavras do prefeito de Yakutsk como uma afirmação de que a Ilha Spruce ainda pertencia à Rússia, não aos Estados Unidos. Também poderia ser interpretado como afirmando que a Igreja Russa deveria possuir a ilha sob a lei dos EUA. O Governo russo não reivindica a Ilha Spruce, nem a Igreja Ortodoxa Russa, que cedeu seu controle administrativo sobre os locais sagrados do Alasca quando concedeu autocefalia à Igreja Ortodoxa na América em 1970.

Ver também

 Alasca Russo
 América Russa
 República do Texas
 Lista de movimentos separatistas
 Partido da Independência do Alasca

Referências

Ligações externas

 Movimento de Independência do Alasca
 Alasca, uma terra russa

Movimentos de libertação nacional
Secessão nos Estados Unidos
Política do Alasca
Separatistas por país
Movimentos de independência

Movimento de independência do Alasca


Agrilus suberraticus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Kerremans, 1903.

Referências

suberraticus

Agrilus suberraticus


Ostatci antičkog brodoloma nalaze se kod otoka Svetog Klementa, Paklinski otoci, Grad Hvar.

Opis dobra
Sa sjeverozapadne strane rta Izmetište kod otoka sv. Klement, u arhipelagu Paklinskih otoka, na pješčanom dnu, nalaze se ostaci brodoloma. Vidljivi na morskom dnu, nalaze se razbacani ostaci keramičkog posuđa. Lokacija je bila cjelovito istražena. Posuđe pripada grupi ECW (Eastern Coarse Ware) keramike, što brodolom datira u razdoblje 1. – 2. stoljeće. Manji dio tereta još je pod pijeskom.

Zaštita
Pod oznakom Z-45 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "arheološka baština".

Izvori

Vanjske poveznice
PAKLENI OTOCI – Podvodna nalazište »Antički brodolom (2)« Topographie und Trim - Hvar

Sveti Klement (otok)
Ostatci antičkih brodoloma u Hrvatskoj
Zaštićene podvodne arheološke zone i nalazišta u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Antički brodolom kod rta Izmetišta, Sveti Klement


Kjarrfíur (fræðiheiti: Thylogale), einnig kallaðar paðmeilur, eru ættkvísl kengúra.

Heimildaskrá

Kengúrur

Kjarrfíur


An Paspalum hitchcockii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Mary Agnes Chase. An Paspalum hitchcockii in nahilalakip ha genus nga Paspalum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Paspalum

Paspalum hitchcockii


Adolf Franz Schmidt (* 27. Februar 1836 in Karlsruhe; † 30. Januar 1917 in Heidelberg) war ein deutscher Geologe, Metallurg sowie Hochschullehrer.

Leben
Adolf Schmidt, Sohn des badischen Beamten Franz Schmidt, 1854 Abiturient am Lyzeum in Mannheim, studierte im Anschluss Mathematik, Physik, Chemie, Geologie, Mineralogie und Maschinenbau an der TH Karlsruhe, wo er Mitglied der Studentenverbindung Corps Bavaria Karlsruhe wurde. 1857 wechselte er zu den Studienfächern Metallurgie und Bergwerkswissenschaft an die Bergakademie Freiberg. Nachdem er 1859 in Mannheim das Berg- und Hüttenmännische Staatsexamen bestanden hatte, immatrikulierte  er sich an der Universität Heidelberg, 1860 erfolgte dort seine Promotion zum  Dr. phil. insigni cum laude mit dem Hauptfach Mineralogie sowie den Nebenfächern Chemie sowie Physik.

Adolf Schmidt war in der Folge in Böhmen tätig, 1862 trat er in der Funktion des Bergbauassistenten der großherzoglichen Hüttenverwaltung in Kandern in den badischen Staatsdienst ein, ein Jahr später wurde er zum Vorstand der großherzoglichen Hüttenverwaltung des Eisenwerks in Zizenhausen bestellt. Nachdem der Hüttenwerksbetrieb 1866 eingestellt worden war, übersiedelte Adolf Schmidt 1867 nach Troy im US-Bundesstaat New York, wo er in der Stahlproduktion bei der Firma Bessemer beschäftigt war, bevor er 1872 eine Geologenstelle beim Geological Survey of Missouri antrat, die er bis 1875 innehielt.

Nach seiner Rückkehr nach Deutschland habilitierte Adolf Schmidt sich 1876 als Privatdozent für die Fächer Geologie sowie Metallurgie an der Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg, 1880 wurde er dort zum außerordentlichen Professor, 1913 zum ordentlichen Honorarprofessor befördert. Als sein Hauptwerk gilt die dreibändige umfassende Beschreibung der Geologie des Münstertals im badischen Schwarzwald dank der gründlich gesammelten und dargestellten tatsächlichen Materialien.

Weiteres Werk
 Die Blei- und Zink-Erz-Lagerstätten von Südwest-Missouri, Genetisch-geologische Studie, Habilitationsschrift, Buchdruckerei von J. Hörning, 1876

Literatur
 Walther Killy und Rudolf Vierhaus (Hrsg.): Deutsche Biographische Enzyklopädie. Band 9, K.G. Saur Verlag GmbH & Co. KG, München, 1996 ISBN 3-598-23163-6. Seite 1.

Weblinks

 kipnis.de: Schmidt, Adolf Franz, Geologe, Metallurg

Geologe (19. Jahrhundert)
Geologe (20. Jahrhundert)
Metallurg
Hochschullehrer (Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg)
Deutscher
Geboren 1836
Gestorben 1917
Mann
Corpsstudent (19. Jahrhundert)

Adolf Schmidt (Geologe)


Levente Csiszér (* 30. April 1981) ist ein ungarischer Badmintonspieler.

Karriere
Levente Csiszér war 1997 erstmals bei den nationalen Juniorenmeisterschaften erfolgreich. Im Jahr 2001 siegte er dann auch zum ersten Mal bei den Erwachsenen. Seine Titelsammlung baute er bis 2005 auf zehn aus. Mit Hajdú Gabona Debreceni TC-DSI gewann er des Weiteren neun nationale Mannschaftstitel.

Sportliche Erfolge

Referenzen
Statistiken des Ungarischen Badmintonverbands

Badmintonspieler (Ungarn)
Ungar
Geboren 1981
Mann
Ungarischer Meister (Badminton)

Levente Csiszér


Festa da Uva er en fejring af italiensk kulturarv, der holdes hvert andet år i Caxias do Sul, Rio Grande do Sul i det sydlige Brasilien. Festa da Uva holdes i februar hvert lige år. Under Festa da Uva afholder pavillonerne i Caxias do Sul attraktioner hovedsageligt fra Sydamerika, men også fra andre regioner af verden. Besøgende kan smage på oste, druer og diverse brasilianske vine. De store menneskeflokke drager også uafhængige sælgere til, som kan leje boder for at sælge lokalprodukter fra den sydlige gaúchoprovins.

Festa da Uva afholder også parader, der går igennem byen om natten. Festen ledes af en Rainha (Dronning) og to Princesas (Prinsesser), som skal dyste i en skønhedskonkurrence for at blive valgt. Første gang en dronning blev valgt til Festa da Uva var i 1933.

Eksterne henvisninger
 Fotogalleri af Festa da Uva
 Officiel Festa da Uva-webside

Festivaler
Brasilien

Festa da Uva


Die Grosvenor Bridge ist eine Straßenbrücke über den River Dee, die die Altstadt  von Chester im Zuge der Grosvenor Road mit ihren südlichen Vororten und den Ort über die A 483 mit Swansea in Wales verbindet.

Beschreibung
Die Steinbogenbrücke ist insgesamt rund 100 m lang und 9 m breit. Sie hat eine Fahrbahn und einen Gehweg in jeder Richtung. Auf den Brüstungsmauern sind je drei Kandelaber angebracht.

Die Brücke besteht aus einem mächtigen Segmentbogen mit einer Spannweite von 61 m (200 ft) zwischen je einem 10 m breiten Pfeiler auf beiden Seiten des Flusses, der über zwei kleine Rundbögen über die Uferstraßen mit den Widerlagern am Ufer verbunden ist. Die Widerlager wurden auf der nördlichen Seite direkt auf dem Sandstein des Flussufers gegründet, auf der südlichen Seite auf einer auf Pfahlrosten gebauten Steinplatte. Der große Bogen besteht aus zwei Lagen heller Sandsteinblöcke, über denen sich zwei Lagen aus flachen dunkleren Sandsteinquadern befinden. Die etwas zurückgenommenen Zwickel haben innen Hohlräume, um den Bogen nicht übermäßig zu belasten. Das Äußere der Brücke ist in dem klassizistischen Stil ihres Planers Thomas Harrison gestaltet, der durch einen langen Aufenthalt in Italien geprägt war.

Zur Zeit ihrer Fertigstellung hatte die Brücke die größte Spannweite aller gemauerten Steinbogenbrücke weltweit, bis sie 1864 von der Union Arch Bridge im Washington Aqueduct übertroffen wurde. Sie hat nach wie vor die größte Spannweite aller Steinbogenbrücken in Großbritannien.

Die Brücke wurde von English Heritage als Grade I building unter Denkmalschutz gestellt.

Geschichte
Chester, seinerzeit einer der bedeutendsten englischen Häfen und Schiffsbauzentren, hatte Anfang des 18. Jahrhunderts nur eine überlastete Brücke, scheute aber die enormen Ausgaben für einen Neubau. Als Thomas Telford 1815 den Auftrag erhielt, eine Straße von Shrewsbury nach Holyhead auf Anglesey zu bauen, wodurch der lukrative Handelsverkehr mit Irland an Chester vorbeigeflossen wäre, berief man 1818 eine Kommission ein, die sich für einen Neubau aussprach und den damals schon 74-jährigen Thomas Harrison mit ersten Planungen beauftragte. Da der Fluss damals noch schiffbar war, musste die Brücke einen hohen Bogen als Durchlass für die Masten der Segelschiffe haben. Es dauerte aber dennoch bis zum 1. Oktober 1827, als Robert Grosvenor, 1. Marquess of Westminster den Grundstein legte. Der schon 83 Jahre alte Harrison überließ die Bauüberwachung seinem Schüler William Cole; die Ausführung unternahm der bekannte Baumeister James Trubshaw. Die feierliche Eröffnung der noch nicht ganz fertiggestellten Brücke erfolgte am 17. Oktober 1832 durch Princess Victoria of Saxe-Coburg-Saalfeld, Duchess of Kent und ihre dreizehn Jahre alte Tochter Prinzessin Alexandrina Victoria of Kent, der späteren Königin Victoria, die sich zur Taufe einer Tochter aus dem Hause Westminster in Eaton Hall in der Nähe von Chester aufhielten. Die tatsächliche Fertigstellung erfolgte im November 1833, so dass die Brücke im Januar 1834 dem Verkehr übergeben werden konnte. Seitdem hat die Brücke den wachsenden Verkehrslasten ohne besondere Reparaturen standgehalten.

Einzelnachweise

Weblinks

Bogenbrücke
Steinbrücke
Straßenbrücke in England
Erbaut in den 1830er Jahren
Grade-I-Bauwerk in Cheshire West and Chester
Brücke in Europa
Chester
Verkehrsbauwerk in Cheshire West and Chester
Grosvenor (Adelsgeschlecht)

Grosvenor Bridge (Chester)


මව් රැජින යනුවෙන් හදුන්වන්නේ, එකල රාජ්‍යයක් පාලනය කල රජුගේ මවයි..රාජ්‍යයේ ප්‍රදාන තැනක් හිමි වූවත් රාජ්‍යය පාලනය කිරීමට හැකියාව ලැබුනේ රජුට පමණි. නමුත් මව් රැජිනගේ අණ පිලිපැදීමට සියලු සේවකයන්ද,රජුද සැදී පැහැදී සිටී...

මව් රැජින


Kumin (lat. Cuminum cyminum) biljka je iz porodice Apiaceae, autohtona od istočnog Mediterana do Južne Azije.

Sjemenke kumina koriste se u kulinarstvu. Također pruža mnogo mogućnosti kao tradicionalna ljekovita biljka.

Kumin raste do 30-50 cm. To je jednogodišnja biljka s vitkom, gustom, razgranatom stabljikom, koja je visoka 20-30 cm i ima promjer od 3-5 cm. Svaka grana ima dvije do tri podgrane. Sve grane postižu istu visinu, stoga ima jedinstvenu krošnju. Stabljika je siva ili tamnozelena. Listovi su 5-10 cm dugački. Cvjetovi su mali, bijeli ili ružičasti i štitasti su. Plod je dug 4-5 mm, sadrži dva merikarpa s jednim sjemenom. Sjeme ima osam grebena s uljnim kanalima.

Glavni proizvođač i potrošač kumina je Indija. Proizvodi 70% svjetske proizvodnje i troše 90%. Ostali proizvođači su: Sirija (7%), Iran (6%) i Turska (6%). Preostalih 11% dolazi iz drugih zemalja. Ukupno oko 300,000 tona kumina godišnje se proizvodi diljem svijeta. Godine 2007. Indija je proizvela oko 175,000 tona kumina na površini od oko 410,000 ha. Prosječni prinos iznosio je 0,43 tona po hektaru.

Malteški otok Comino nazvan je po kuminu.

Izvori

Scandiceae
Ljekovito bilje
Začini
Sveto i magijsko bilje

Kumin (biljna vrsta)


The Emperor's New Mind: Concerning Computers, Minds and The Laws of Physics is a 1989 book by the mathematical physicist Sir Roger Penrose.

Penrose argues that human consciousness is non-algorithmic, and thus is not capable of being modeled by a conventional Turing machine, which includes a digital computer. Penrose hypothesizes that quantum mechanics plays an essential role in the understanding of human consciousness. The collapse of the quantum wavefunction is seen as playing an important role in brain function.

Most of the book is spent reviewing, for the scientifically-minded lay-reader, a plethora of interrelated subjects such as Newtonian physics, special and general relativity, the philosophy and limitations of mathematics, quantum physics, cosmology, and the nature of time. Penrose intermittently describes how each of these bears on his developing theme: that consciousness is not "algorithmic". Only the later portions of the book address the thesis directly.

Overview
Penrose states that his ideas on the nature of consciousness are speculative, and his thesis is considered erroneous by experts in the fields of philosophy, computer science, and robotics.

The Emperor's New Mind attacks the claims of artificial intelligence using the physics of computing: Penrose notes that the present home of computing lies more in the tangible world of classical mechanics than in the imponderable realm of quantum mechanics. The modern computer is a deterministic system that for the most part simply executes algorithms. Penrose shows that, by reconfiguring the boundaries of a billiard table, one might make a computer in which the billiard balls act as message carriers and their interactions act as logical decisions. The billiard-ball computer was first designed some years ago by Edward Fredkin and Tommaso Toffoli of the Massachusetts Institute of Technology.

Reception
Following the publication of the book, Penrose began to collaborate with Stuart Hameroff on a biological analog to quantum computation involving microtubules, which became the foundation for his subsequent book, Shadows of the Mind: A Search for the Missing Science of Consciousness.

Penrose won the Science Book Prize in 1990 for The Emperor's New Mind.

According to an article in the American Journal of Physics, Penrose incorrectly claims a barrier far away from a localized particle can affect the particle.

See also
 Alan Turing
Anathem
 Church–Turing thesis
 Mind–body dualism
 Orchestrated objective reduction
 Quantum mind
 Raymond Smullyan
 Shadows of the Mind
 "The Emperor's New Clothes"
 Turing test

References

1989 non-fiction books
Works about consciousness
English-language books
English non-fiction books
Mathematics books
Oxford University Press books
Philosophy of artificial intelligence
Philosophy of mind literature
Popular physics books
Quantum mind
Science books
Turing machine
Works by Roger Penrose

The Emperor's New Mind


Juan C. Revoredo (n. Lima, Perú, 1826 – m. Lima, 6 de marzo de 1903) fue un empresario industrial, financista y político peruano. Fue alcalde de Lima (1890-1893) y primer presidente de la Sociedad Nacional de Industrias (1896-1899).

Biografía

Sus padres fueron Felipe Santiago Revoredo Rodríguez de Araujo y María De Los Angeles De Las Cruces Toledo. Se casó con Elena Opisso Roig, natural de Tarragona, teniendo 4 hijos: María Mercedes Adelayda, Pedro Felipe, Carlos y Eleazar. Estudió en el Convictorio de San Carlos, que entonces estaba regido por Bartolomé Herrera. Junto con otros jóvenes estudiantes desertó de las aulas para sumarse al movimiento cívico iniciado en Lima por el caudillo civil Domingo Elías, autoproclamado Jefe Supremo y cuya intención era buscar una solución legal a la disputa entre los caudillos militares Manuel Ignacio de Vivanco y Ramón Castilla, en el marco de la guerra civil de 1843-1844. La ciudadanía de Lima se preparó para defender su ciudad ante la amenaza de un ataque de los vivanquistas dirigidos por el general José Rufino Echenique; a este episodio se le conoce como la Semana Magna y duró del 6 a 13 de julio de 1844, aunque el ataque de Echenique no se concretó. La guerra civil se decidió poco después en el sur, cerca de Arequipa, donde Castilla derrotó a Vivanco en la batalla de Carmen Alto.

Acabada su experiencia revolucionaria, Revoredo viajó a España y a otros países europeos. De vuelta en el Perú en 1851, asumió la administración de los bienes familiares, entre ellos un molino, industria en la que prosperó, hasta formar la importante empresa Molinos Santa Clara, Presa y El Medio

Nuevamente incursionó en la política, esta vez para combatir los manejos financieros del gobierno de Echenique, y sumarse a la revolución liberal encabezada por Castilla (1854). Luego promovió la fundación de la Sociedad de Molineros del Perú y la Sociedad de Comerciantes, ejerciendo la presidencia de ambas, importantes asociaciones que en la década de 1870 debieron afrontar la grave crisis fiscal que antecedió a la guerra con Chile.

Al producirse la invasión chilena peleó en la heroica defensa de Lima, como capitán de la primera compañía del escuadrón de caballería. Asimismo, tomó precauciones para asegurar el normal abastecimiento de harina, amenazado por el bloqueo marítimo del enemigo.

Finalizada la guerra, se afilió al Partido Constitucional cuya presidencia ejerció en 1889. Sucesivamente fue elegido para ocupar diversos cargos públicos: concejal del ayuntamiento de Lima (1888), alcalde de Lima (1890-1893) y senador por Lima (1890-1894). Finalizado su período parlamentario, se apartó de la vida política.

Y finalmente, formó parte del grupo de empresarios que fundaron la Sociedad Nacional de Industrias, el 12 de junio de 1896, siendo elegido presidente de su primera junta directiva, cargo que ejerció hasta 1899. Los fines de dicha sociedad fueron la defensa de los intereses de la industria nacional, su difusión en los mercados del mundo y la elevación de la calidad de su producción según estándares internacionales.

Referencias

Bibliografía
 Basadre, Jorge: Historia de la República del Perú. 1822 - 1933, Octava Edición, corregida y aumentada. Tomos 4 y 9. Editada por el Diario "La República" de Lima y la Universidad "Ricardo Palma". Impreso en Santiago de Chile, 1998.
 Orrego, Juan Luis: La República Oligárquica  (1850-1950). Incluida en la Historia del Perú. Lima, Lexus Editores, 2000. ISBN 9972-625-35-4
 Tauro del Pino, Alberto: Enciclopedia Ilustrada del Perú. Tercera Edición. Tomo 14, QUI/SAL. Lima, PEISA, 2001. ISBN 9972-40-163-3
 Vargas Ugarte, Rubén: Historia General del Perú. La República Aristocrática. Tomo XI. Primera Edición. Editor Carlos Milla Batres. Lima, Perú, 1984. Depósito legal: B. 22436-84 (XI)

Nacidos en Lima
Fallecidos en Lima
Carolinos de Lima
Alcaldes de Lima
Empresarios de Perú
Miembros del Partido Constitucional (Perú)
Senadores de Perú 1889-1891
Senadores de Perú 1892-1894
Senadores por Lima

Juan Revoredo


Die Liebesfälscher (Copie conforme, Certified Copy) ist ein französisch-iranisch-italienischer Spielfilm aus dem Jahr 2010. Abbas Kiarostami führte Regie und schrieb das Drehbuch.

Handlung
Der britische Autor James Miller stellt in Florenz sein soeben in italienischer Übersetzung erschienenes Buch vor. Das Buch mit dem Titel Copie conforme (italienisch = perfekte Kopien, getreue Nachbildungen) untersucht grundsätzliche Probleme von Original, Kopie und Fälschung.

Millers italienischer Übersetzer vermittelt – auf deren Wunsch – einen Kontakt mit einer Teilnehmerin der Lesung. Sie, deren Name nie genannt wird, ist Antiquitätenhändlerin und Kunstexpertin, daher an dem Thema von Berufs wegen sehr interessiert. Sie ist alleinerziehende Mutter eines frühreifen Jungen, der sie penetrant und erfolgreich aus der Lesung lotst und der seiner Mutter auf den Kopf zusagt, dass sie sich in den Fremden verliebt habe.

Miller sucht sie in ihrem Laden im Keller eines Palazzo auf, wo sie sowohl Originale als auch Kopien verkauft. Man einigt sich auf einen gemeinsamen Kaffee, sie fahren mit dem Auto zunächst ziellos durch die Stadt.
Als sie einen Ausflug in die Umgebung vorschlägt, stimmt er unter der Bedingung zu, am selben Abend seinen Zug um 21 Uhr zu erreichen.
Das Bergdorf, in dem sie endlich ankommen, ist zugeparkt mit hochzeitlich geschmückten Limousinen und wimmelt von Hochzeitspaaren. Wie Millers Begleiterin ihm erzählt, kommen die Brautpaare an diesen Ort, um sich vor einem goldenen mit Korallenzweigen geschmückten Baum – Korallen waren der Isis und Venus heilig – ewige Treue zu schwören, und sie lassen sich dabei fotografieren.

Miller wartet vor der Tür dieses Hauses, während sich seine Begleiterin mit einem jungen Brautpaar anfreundet. Da die Frau dem Paar erzählt hat, ihr Begleiter sei ihr Ehemann, mit dem sie seit Jahren glücklich verheiratet ist, möchte sich das Paar mit den beiden fotografieren lassen. Miller lehnt zunächst ab, fügt sich dann aber widerwillig.

Anschließend besuchen sie das örtliche Kunstmuseum, wo ein angeblich antik-römisches Frauenporträt zu sehen ist – schön wie die Mona Lisa –, bei dem es sich aber herausgestellt hat, dass es sich hier um eine Fälschung aus dem 19. Jahrhundert handelt, die lange für eine echte Antike gehalten wurde. Das Bild ist Anlass für eine heftige Diskussion der beiden, da Miller die Meinung vertritt, das Original sei die dargestellte Frau, beide Gemälde aber gleicherweise nur Abbilder.
In einer Bar bestellen sie Kaffee. Miller erhält auf dem Handy einen Anruf, geht nach draußen und führt ein endlos langes Telefongespräch. Währenddessen kommen die Wirtin und die Frau ins Gespräch. Die Wirtin hält Miller für ihren Ehemann, was sie nicht korrigiert. Sie erklärt, dass sie Französin ist, ihr Ehemann aber Engländer, der Französisch nicht beherrsche, weswegen sie zusammen Englisch sprechen, und sie erzählt, dass sie seit 15 Jahren verheiratet sind. Beide plaudern über die Männer, die Arbeit der Männer und das Leben der Frauen und über die Liebe.

Als Miller von seinem Telefonat zurückkommt, setzt sie das Spiel einfach fort, und nach kurzem Stutzen spielt auch er das Spiel mit. Ab diesem Zeitpunkt verändert sich die Beziehung der beiden: Die Gespräche werden emotionaler und leidenschaftlicher. In fliegendem Wechsel reden sie Englisch oder Französisch – was er doch angeblich weder versteht noch spricht. Ob sie dabei nur spielen oder ob sie sich hier an typische "Szenen ihrer Ehe" erinnern – Streit, Schuldzuweisungen, Tränen, von einem gemeinsamen Sohn, den sie aus Fahrlässigkeit in Lebensgefahr gebracht habe, ist die Rede –, darüber bleibt der Zuschauer im Unklaren. Ihr Umgang miteinander wird immer vertrauter, er legt ihr einmal die Hand auf die Schulter, sie streichelt seine unrasierten Wangen.
Wie ein Liebespaar sitzen sie eng beieinander auf der Treppe zu einer Pension, die Pension mit dem Zimmer Nr. 9, in dem sie – wie die Frau dem Concierge erklärt – einst ihre Hochzeitsnacht verbracht haben.
Der Film endet, als sie auf dem Bett liegt, er sie daran erinnert, dass er seinen Zug erreichen möchte, aus dem Fenster auf die Ziegeldächer und den Glockenturm schaut, und sich dann langsam aus dem Bild entfernt. Ob er bleibt oder geht, bleibt offen.

Auszeichnungen
Der Film gewann auf internationalen Wettbewerben zehn Erste Preise und war für 24 weitere Preise nominiert. 2010 war der Film für die Goldene Palme in Cannes nominiert. In Cannes gewonnen hat Juliette Binoche den Preis als beste Hauptdarstellerin und Kiarostami den Special Award of the Youth.

2011 gewann der Film den SFFCC Award des San Francisco Film Critics Circle als bester fremdsprachiger Film.
2012 wurde der Film in Valladolid als bester Film mit dem Golden Spike ausgezeichnet.
Außer in Cannes wurde Juliette Binoche
2010 auf dem Hawaii International Film Festival und 2012 von der Georgia Film Critics Association als Beste Schauspielerin ausgezeichnet.

Kritiken
Die Kritiken zu dem Film sind überwiegend positiv. So gibt Rotten Tomatoes eine Zustimmung der Kritiker von 89 % an,  während das Publikum nur eine 70-%-Wertung abgab.
Für Bert Rebhandl ist der Kunstfilm ein Meisterwerk der Moderne. Das Publikum sehe die Hauptdarsteller in "Momenten, aus denen Liebe entstehen kann."

Susan Vahabzadeh von der Süddeutschen Zeitung meint: "Es entwickelt sich ein Spiegelsaal der Beziehungen, man kann nicht mehr entscheiden, welche der Versionen ihres Lebens vorgespiegelt ist und welche die wahre - und welchen Einfluss das überhaupt hätte auf die Frage, ob die beiden glücklich sind." Ob eine vorgetäuschte Emotion weniger wert ist als eine echte, sei vermutlich Teil der Fragestellung Kiarostamis. Für die größte Schwäche des Films hält sie sein Ende, da Kiarostami hier zwar zurückgefunden habe zur traditionellen Erzählung, aber nicht wirklich zur Abbildung von Menschen.

Thomas Assheuer von der Zeit bezeichnet den Film als "banale und geniale Geschichte" und schreibt: "Kiarostamis frühere Filme leben nicht nur von ihrer meisterhaften lyrischen Lakonie, sondern auch von einem romantischen Kommunitarismus, der weder kitschig noch autoritär ist. Daraus ergab sich von Anfang an eine radikale, auch radikal einseitige Abrechnung mit der westlichen Lebensform, und bei den Liebesfälschern, dem ersten Film, den er außerhalb seines Heimatlandes drehte, ist sie besonders drastisch ausgefallen". Bis zum Schluss bleibe der Film ein artifizielles Vexierbild, und auch das "Geheimnis der Ehe" werde nicht enthüllt.

Laut Kino.de entwickele Abbas Kiarostami aus der Begegnung von zwei Fremden ein filigranes Beziehungsspiel zwischen Wahrheit und Wahrnehmung, Täuschung und Lüge.

Auf cinefacts wird ein weniger freundliches Fazit gezogen: "Was als charmantes Spiel um Echtheit und Nachahmung in der Kunst und im Leben beginnt, wird allzuschnell zu prätentiösem Kunstkino, an dem jedes Interesse erlahmt." Die "vielen Dialogszenen spielen in den schönsten Orten der Toscana, Touristenattraktionen werden ins Bild gesetzt, man genießt Landschaft und Wein – wer die Oberfläche eines Urlaubsführers in einen Film umgesetzt sehen möchte, für den ist Copie Conforme ideal."

2016 belegte Die Liebesfälscher bei einer Umfrage der BBC zu den 100 bedeutendsten Filmen des 21. Jahrhunderts (Filme mit Erscheinungsjahr 2000 bis 2016) den 46. Platz.

Produktion
Der Film wurde in der Toskana in Florenz, Arezzo, Cortona und Lucignano gedreht. Das Budget wird mit 4,5 Mio. € angegeben. Kinostart in Deutschland war der 13. Oktober 2011.

Das in Persisch verfasste Drehbuch wurde zunächst ins Französische und dann ins Englische übersetzt, was Probleme bei der Übersetzung idiomatischer Ausdrücke in der endgültigen Fassung des Drehbuchs aufwarf. Die Sprache im Film ist abwechselnd Englisch, Französisch oder Italienisch, was bei der deutschen Synchronisation nicht mehr zu erkennen ist. Die deutsche Synchronsprecherin von Juliette Binoche ist Katrin Decker.

Kiarostami, der bisher vorwiegend mit Laiendarstellern gearbeitet hatte, drehte hier erstmals mit einem europäischen professionellen Team vor und hinter der Kamera.
Während Juliette Binoche, die seit längerem mit Kiarostami befreundet war, von Anfang an feststand, gestaltete sich das Casting des männlichen Hauptdarstellers schwierig. Gedacht wurde an Sami Frey, François Cluzet oder an Robert De Niro. Die Wahl fiel schließlich auf den Briten William Shimell.
Für William Shimell, von Haus aus Opernsänger, war es der erste Auftritt in einem Film.
Kiarostami hatte Shimell bei seiner Inszenierung von Così fan tutte in Aix-en-Provence. kennengelernt, wo Shimell die Rolle des Don Alfonso sang, und hatte ihm eine Rolle in seinem neusten Filmprojekt angeboten. Shimell spricht fließend Englisch, Französisch und Italienisch und genügte hier den Anforderungen des Drehbuchs.

Copie Conforme ist der erste Spielfilm Kiarostamis, der außerhalb des Irans gedreht und produziert wurde. Er darf im Heimatland des Regisseurs aufgrund der Kleidung der Hauptdarstellerin nicht gezeigt werden.

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 2010
Französischer Film
Iranischer Film
Italienischer Film
Filmdrama
Liebesfilm
Abbas Kiarostami

Die Liebesfälscher


Anuradhapura este un oraș în Sri Lanka (Ceylon), capitala celui mai vechi regat singhalez al insulei. A fost fondat în secolul al III-lea î.Hr. A funcționat drept capitala statului Singhala și totodată principalul centru sacru al insulei pentru budism. A decăzut în secolul VIII.

Sri Lanka

Anuradhapura


Tsubasa Sano (født 18. oktober 1994) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Roasso Kumamoto.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Tsubasa Sano


Rocksteady je glazbeni žanr korijenima s Jamajke na kojoj je nastao oko 1966. godine. Nasljednik je ska i prethodnik reggaea. Prevladavao je na Jamajci dvije godine. Izvodili su ga mnogi glazbenici koji su pomogli uspostaviti reggae. Na primjer, mnogi harmonijski sastavi poput The Techniquesa, The Righteous Flamesa i The Gayladsa, pjevači poput Delroya Wilsona, Phyllis Dillon i Roya Shirleya, glazbenici poput Jackieja Mittooa, Tommyja McCooka i Lynna Taitta. Izraz rocksteady dolazi iz popularnog sporijeg plesnog stila koji se spominje u pjesmi Altona Ellisa Rocksteady koja je odgovarala novom zvuku. Neke rocksteady skladbe postale su uspješnice izvan Jamajke, kao i sa ska, pomažući osigurati međunarodnu osnovicu reggae glazbi music koju ima danas. Nekoliko je čimbenika koji su pridonijeli preoblikovanju rocksteadyja u reggae.

Vidi
Dodatak:Popis poznatih rocksteady glazbenika

Izvori

Vanjske poveznice
 Rocksteady: The Roots of Reggae (dokumentarac iz 2009. (eng.)
 The History of Jamaican Music: Rock Steady , ReggaeTrain.com (eng.)
 The History of Jamaican Music 1959-1973 (eng.)

Rocksteady


Oh My God (mais tarde renomeado God: The Almighty Question) é um documentário de 2009 do diretor comercial Peter Rodger. O cineasta perguntou às pessoas em todo o mundo a pergunta "O que é Deus?" Figuras notáveis entrevistadas incluem Ringo Starr, Hugh Jackman, David Copperfield, Seal, Bob Geldof, Baz Luhrmann, Jack Thompson, Princesa Michael de Kent e Lawrence Blair.

O filme contém crédito de produção da futura esposa de Rodger, Soumaya Akaaboune, bem como um agradecimento especial ao filho de Rodger, Elliot.

Recepção da critica
Oh My God recebeu críticas principalmente negativas dos críticos. No Rotten Tomatoes, o filme tem 21% de aprovação, com base em 19 comentários.

Referências culturais
O filme é mencionado no manifesto de Elliot Rodger, o autor dos assassinatos de Isla Vista em 2014, e filho do diretor do filme sobre como seu pai disse que ficaria rico com o filme, mas apenas o mandou à falência.

Notas

Ligações externas
  ()
  ()

Filmes dos Estados Unidos de 2009
Documentários dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa
Documentários de 2009

Oh My God (filme de 2009)


Marlene Zapf (født 6. januar 1990 i Landau, Tyskland) er en tysk håndboldspiller, der spiller i TuS Metzingen og Tysklands kvindehåndboldlandshold.

Referencer

Håndboldspillere fra Tyskland

Marlene Kalf


Novelda-Aspe es una estación ferroviaria situada en el municipio español de Novelda cerca de Aspe en la provincia de Alicante, Comunidad Valenciana. Dispone de servicios de Media Distancia.

Situación ferroviaria
La estación se encuentra en el punto kilométrico 424,5 de la línea férrea de ancho ibérico La Encina-Alicante a 288,30 metros de altitud, entre las estaciones de Elda-Petrel y de San Vicente Centro. El tramo es de vía única y está electrificado.

Historia

Los antecedentes de la llegada del ferrocarril a Novelda se sitúan en los deseos de conectar Madrid con Alicante tomando como punto de partida la línea Madrid-Aranjuez y su prolongación hasta Albacete vía Alcázar de San Juan por parte de la Compañía del Camino de Hierro de Madrid a Aranjuez que tenía a José de Salamanca como su principal impulsor. El 1 de julio de 1856 José de Salamanca, que se había unido con la familia Rothschild y con la compañía du Chemin de Fer du Grand Central obtuvieron la concesión de la línea Madrid-Zaragoza que unida a la concesión entre Madrid y Alicante daría lugar al nacimiento de la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante o MZA. Esta última fue la encargada de inaugurar la estación el 26 de mayo de 1858 con la apertura del tramo Almansa-Alicante. El viaje inaugural fue presidido por Isabel II. A pesar de ello, y según consta en los documentos oficiales de la compañía y en las Memorias de las obras públicas la puesta efectiva en servicio se realizó algo antes, el 15 de marzo de 1858. Inicialmente la estación se llamada simplemente Novelda. En 1941 la nacionalización de ferrocarril en España supuso la integración de MZA en la recién creada RENFE.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
Se sitúa al norte del núcleo urbano. El edificio para viajeros es una estructura de base rectangular de dos plantas con dos alas laterales. Responde así al esquema usado por MZA en el diseño de las estaciones de segunda categoría del presente tramo. La sencillez y sobriedad del diseño solo se ve alterada por cinco grandes vanos (tres en cada anexo) realizados con arcos de medio punto que sirven de acceso principal al recinto. El resto de los huecos que aparecen en la fachada son adintelados o de arco rebajado. Las siglas de la compañía que vio nacer al edificio todavía son visibles en los frisos situados en los laterales. Como es habitual en las estación pasante tiene disposición lateral a las vías.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
Los servicios de Media Distancia de Renfe tienen como principales destinos las ciudades de Alicante, Valencia y Murcia.

Referencias

Enlaces externos

 Media Distancia Valencia en la web de Renfe.

Edificios y estructuras de Novelda
Novelda-Aspe
Novelda-Aspe
Nov
Novelda
Estaciones de ferrocarril de la Comunidad Valenciana inauguradas en el siglo XIX

Estación de Novelda-Aspe


A Declaração de Shusha, oficialmente a Declaração de Shusha sobre a Aliança, é uma declaração de relações aliadas, que foi assinada entre a República do Azerbaijão e a República da Turquia em 15 de junho de 2021.

História
Em 15 de junho de 2021, uma declaração conjunta sobre as relações aliadas foi assinada em Shusha entre o Presidente do Azerbaijão, Ilham Aliyev, e o Presidente da Turquia, Recep Tayyip Erdoğan, no âmbito da visita oficial de dois dias do líder turco ao Azerbaijão.

Escopo
A declaração abordou várias questões políticas, econômicas, comerciais, culturais, educacionais, esportivas, a segurança energética, o corredor de gás do sul, a cooperação no campo da indústria de defesa, a cooperação militar e assistência militar mútua, o Corredor Zangezur, a cooperação no âmbito da estrutura da plataforma de seis lados (Azerbaijão, Armênia, Rússia, Turquia, Irã, Geórgia), a abertura de um consulado turco em Shusha.

Segurança regional
De acordo com a declaração, os Conselhos de Segurança da República do Azerbaijão e da República da Turquia realizarão reuniões conjuntas regulares sobre questões de segurança nacional. Essas reuniões abordarão questões de interesse nacional, segurança regional e internacional que afetem os interesses dos envolvidos. As Partes continuarão a implantar esforços conjuntos para reestruturar e modernizar as forças armadas dos dois países irmãos de acordo com as exigências modernas. As Partes apoiarão atividades destinadas a normalizar a vida em áreas libertadas da ocupação armênia, com base na desminagem de áreas minadas.

As partes também prestarão a assistência necessária uma à outra em caso de ameaça ou ataque de um terceiro Estado à independência ou integridade territorial de qualquer uma das partes. A declaração observou que a abertura do Corredor Zangezur que conecta a Turquia e o Azerbaijão e a ferrovia Nakhichevan-Kars contribuirá para o fortalecimento das relações bilaterais.

Consequências da Segunda Guerra do Alto Carabaque
Relações entre Azerbaijão e Turquia
2021 no Azerbaijão
2021 na Turquia
Tratados do Azerbaijão
Tratados da Turquia

Declaração de Shusha