Arman Soldin (21 de março de 1991 – 9 de maio de 2023) foi um jornalista franco-bósnio que trabalhou para a Agence France-Presse (AFP) a partir de 2015 em Roma e depois em Londres. Foi morto aos trinta e dois anos por um míssil Grad disparado pelos russos enquanto reportava para a AFP na Ucrânia, perto da cidade de Chasiv Yar, Oblast de Donetsk durante a invasão russa. Sua morte foi notada e lamentada por jornalistas em todo o mundo e por líderes internacionais.

Percurso jornalístico
Cobriu temas como a chegada de refugiados africanos à Itália, o conflito político na Bósnia e o caso dos trinta e nove corpos encontrados em um caminhão refrigerado em Londres.

Morte
Soldin era jornalista da AFP e coordenador de vídeo na Ucrânia. Foi morto em um ataque com foguetes Grad no leste da Ucrânia, perto da cidade de Bakhmut, em 9 de maio de 2023. O bombardeio ocorreu por volta das 16h30 locais (10h30 de Brasília) nos arredores de Chasiv Yar. Estava na companhia de quatro colegas, que saíram ilesos.

Jornalistas da França
Franceses de ascendência bósnia
Alunos da University College London
Correspondentes de guerra

Arman Soldin


Peter Röttgen (Euskirchen,  – Bonn, ) foi um neurocirurgião alemão.

Formação e carreira
Após estudar medicina completou a especialização em cirurgia em Bonn. De 1934 a 1937 foi aluno de Wilhelm Tönnis em Würzburgo e Berlim, e em 1938 retornou para Bonn. De 1939 a 1945 seguiram-se várias atividades hospitalares. Ao mesmo tempo obteve a habilitação em Bonn em 1943 com uma tese sobre cirurgia de nervos periféricos e, em seguida, chefiou um departamento de neurocirurgia da clínica cirúrgica, que inicialmente funcionava na clínica neurológica.

Por causa de sua filiação ao Partido Nacional-Socialista dos Trabalhadores Alemães (NSDAP) e à Schutzstaffel (SS) (desde 1933), após a Segunda Guerra Mundial recebeu apenas contratos de trabalho temporários como assistente por instruções do governo militar. Após a desnazificação, também devido à defesa de colegas (incluindo Otto Ulrich), logo foi novamente médico sênior do departamento de neurocirurgia da Clínica Cirúrgica da Universidade de Bonn. Em 1950 tornou-se professor adjunto e a partir de 1954 dirigiu a clínica independente de neurocirurgia, de 1962 a 1978 como professor titular e detentor da cátedra. Seu sucessor foi Rolf Wüllenweber (1924–2000).

Röttgen foi presidente da seção alemã da ILAE de 1963 a 1965 (desde 2004: Deutsche Gesellschaft für Epileptologie). Em 1978 foi eleito membro honorário da Deutsche Gesellschaft für Neurochirurgie Sociedade Alemã de Neurocirurgia e recebeu sua Medalha Fedor Krause em 1978 .

Obras
Neurochirurgie, in: H. W. Schreiber, G. Carstensen (Hrsg.): Chirurgie im Wandel der Zeit 1945–1983, Springer, 1983, p. 148–155

Ligações externas
Geschichte - History 2. Teil (com Foto de Röttgen)

Professores da Universidade de Bonn
Neurocirurgiões da Alemanha
Médicos do século XX
Naturais de Euskirchen

Peter Röttgen


Petekkie, flertal petekkier, er en lille (1-2 mm) rød eller lilla plet på huden, skabt af en mindre blødning fra ødelagte Kapillærer blodkar.

Referencer

Sygdomme

Petekkier


දේශමාන්‍ය සුප්පයියා ශර්වානන්ද (සුප්පියා සර්වානන්ද ලෙසද හැඳින්වේ) ශ්‍රී ලංකාවේ 37 වැනි අගවිනිසුරුවරයා සහ බස්නාහිර පළාතේ පළමු ආණ්ඩුකාරවරයා විය.

ළමා අවධිය
ෂර්වන්දා 1923 පෙබරවාරි 22 වන දින යාපනය දිස්ත්‍රික්කයේ කයිට්ස් හි උපත ලැබීය. ඔහු යාපනය හින්දු විද්‍යාලයට 6 ශ්‍රේණියට මාරුවීමට පෙර කයිට්ස් හි ශාන්ත අන්තෝනි ඉංග්‍රීසි පාසලට ඇතුළත් විය. ද්විතීයික අධ්‍යාපනය අවසන් කිරීමෙන් පසු ඔහු කොළඹ නීති විද්‍යාලයෙන් අධ්‍යාපනය ලබා 1946 දී නීතිඥයෙකු ලෙස සුදුසුකම් ලබා ගත්තේය. ඔහු නීති විද්‍යාලයේ ඉගෙනුම ලබන කාලයේ ලන්ඩන් විශ්වවිද්‍යාලයෙන් ශාස්ත්‍රපති උපාධියද ලබා ගත්තේය.

නීති වෘත්තිය
නීතිඥවරියක් ලෙස ශර්වන්ද සිවිල් නඩු සම්බන්ධයෙන් කටයුතු කළ අතර ආචාර්ය එච් ඩබ්ලිව් තම්බයියා QC, SJV චෙල්වනායගම් QC සහ එච්. වී. පෙරේරා QC වැනි කීර්තිමත් නීතිඥවරුන් යටතේ සේවය කළේය. ඔහු 1974 දී ශ්‍රී ලංකාවේ ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණයේ විනිසුරුවරයෙකු ලෙස පත් කරන ලදී. 1984 දී ඔහු නෙවිල් සමරකෝන්ගෙන් අගවිනිසුරු ධූරයට පත් වූ අතර, එම තනතුර දැරූ පළමු දෙමළ ජාතිකයා විය. 13 වැනි ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථා සංශෝධනය ඇතුළුව ඔහු ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණයේ ධූර කාලය තුළ සුවිශේෂී තීන්දු රැසක් ලබා දුන්නේය. ඔහු 1988 දී ශ්‍රේෂ්ඨාධිකරණයෙන් විශ්‍රාම ගියේය.

පසුකාලීන ජීවිතය
ඔහු විශ්‍රාම ගැනීමෙන් පසු ජනාධිපති ජේ.ආර්.ජයවර්ධන විසින් 1988 දී ඔහුව බස්නාහිර පළාතේ ප්‍රථම ආණ්ඩුකාරවරයා ලෙස පත් කරන ලදී. ඔහු 1994 දක්වා මෙම තනතුර දැරීය. 2001 දී ජනාධිපති චන්ද්‍රිකා කුමාරතුංග විසින් 1981 සහ 1984 අතර වාර්ගික ප්‍රචණ්ඩත්වය පිළිබඳ ජනාධිපති සත්‍ය සෙවීමේ කොමිසමේ සභාපතිවරයා ලෙස ඔහු පත් කරන ලදී.

යොමු කිරීම්

2007 මරණ
1923 උපත්

සුප්පයියා ශර්වානන්ද


Aida-Cristina Căruceru ()  o politiciană română, aleasă deputat în 2016 pe listele , în municipiul București.

Vezi și

 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai Partidului Social Democrat
Oameni din Drobeta-Turnu Severin

Aida-Cristina Căruceru


Allenville ist ein Ort im Cape Girardeau County im US-Bundesstaat Missouri. Das U.S. Census Bureau hat bei der Volkszählung 2020 eine Einwohnerzahl von 95 ermittelt.

Demographie
Gemäß dem United States Census 2000 lebten 104 Personen in dem Ort, verteilt auf 42 Haushalte und 29 Familien. Die Bevölkerungsdichte betrug 208 Einwohner pro Quadratkilometer. 100 % der Einwohner sind Weißhäutige.

Das mittlere Einkommen für einen Haushalt im Dorf betrug 19.583 $, das Durchschnittseinkommen einer Familie betrug 33.750 $. Männer hatten ein Durchschnittseinkommen von 21.875 $ gegenüber 12.188 $ für Frauen. Das Pro-Kopf-Einkommen für das Dorf lag bei 15.993 $. 14,3 % der Familien und 21,9 % der Dorfbevölkerung lebten unterhalb der Armutsgrenze, darunter 31,3 % der Minderjährigen und 8 und 9,1 % der Einwohner über 64.

Einzelnachweise

Weblinks
Geschichte von Allenville (Missouri)

Allenville (Missouri)


ماتيو جيانيلو  (مواليد 7 مايو 1976 في بوفولوني - إيطاليا) لاعب كرة قدم إيطالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى نابولي الإيطالي منذ 2004 في مركز حارس مرمى .

روابط خارجية

مراجع

حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
فائزون بميداليات ذهبية في الألعاب المتوسطية لإيطاليا
فائزون بميداليات في الألعاب المتوسطية في كرة القدم
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو سامبدوريا
لاعبو سيينا
لاعبو كرة قدم إيطاليون
لاعبو كرة قدم من فينيتو
لاعبو كييفو فيرونا
لاعبو نابولي
لاعبو هيلاس فيرونا
منافسون في ألعاب البحر الأبيض المتوسط 1997
مواليد 1976

ماتيو جيانيلو


Siddiq Moidin Koya (29 February 1924 – 25 April 1993) was a Fijian Indian politician, Statesman and Opposition leader. He succeeded to the leadership of the mostly Indo-Fijian National Federation Party (NFP) on the death of the party's founder, A. D. Patel, in October 1969, remaining in this post until 1977. He later served a second term as leader of the NFP, from 1984 to 1987.

Koya is credited with his role in paving the way for Fijian independence from Britain in 1970. The National Federation Party had been opposing plans for independence without significant changes to the constitution. The NFP, in particular, wanted a legislature to be elected by universal suffrage from a common electoral roll of all voters – a demand rejected by the main ethnic Fijian politicians, who wanted a communal franchise with parliamentary seats allocated among the different ethnic groups, elected from ethnic electoral rolls. Sidiq Koya was more willing to compromise than his predecessor, and he was instrumental in persuading his party and his people to accept independence with a communal franchise.

Early life and family

Sidiq Koya was born in Ba District in a prominent Mappilah Malayalam speaking Muslim family. He only went to year six in primary school and never saw the doors of a high school. Being a son of a cane farmer he worked his way up and later worked for the law firm of S. B. Patel in Lautoka. He then travelled to Tasmania to obtain his law degree from the University of Tasmania. He and his wife Amina, had three children, daughter Shahnaaz and sons Faiyaz and Faizal and six grandchildren, Aleisha, Benjamin, Elizabeth, Zane, Akif and Farhaan who now reside in Australia, Canada and Fiji.

Community involvement

Kisan Sangh
In 1956, S.M. Koya went into partnership with N.S. Charmers, who was the legal advisor to the Kisan Sangh. This brought Koya closer to the Kisan Sangh hierarchy, and on 10 February 1957 he was elected the Vice-President of the organisation. In 1958 he was re-elected to the post. Although Koya had initially been accepted with open arms by the Kisan Sangh, which lacked any legally qualified person in its leadership team, differences soon arose between Koya and Ayodhya Prasad, who saw Koya as a threat to his leadership. Ayodhya Prasad managed to get Koya ousted from the Kisan Sangh but paid a heavy price for this as Koya worked against Ayodhya Prasad to have him defeated in the 1959 Legislative Council election.

Then India Maunatul Islam Association of Fiji
Koya also made contributions to religious and cultural organisations. He served as President and Speaker of the Then India Maunatul Islam Association of Fiji, an organisation representing Muslims of South Indian origin in Fiji. Koya's family originated from Kerala, in South India.

The Federation of Cane Growers
Koya was one of the founding members of the Federation of Cane Growers, formed in 1959 to negotiate the new cane contract with the Colonial Sugar Refining Company. He formed close ties with A.D. Patel and rose to prominence as the sugar cane dispute continued. He also involved himself with other industrial disputes in Fiji in 1959 by defending union leaders involved in strikes.

Legislative Council Elections
The Federation Committee contested the 1963 under the banner of the Citizens Federation. Its three candidates, in the sugar cane growing areas, were A.D. Patel, James Madhavan, and Koya himself. All three Citizens Federation candidates were elected. Koya narrowly defeated James Shankar Singh of Ba by 3998 votes to 3480 votes, making him the first Muslim to be elected to the Legislative Council. Koya was responsible for drafting the constitution of the Federation Party which came into existence on 21 June 1964, making it the first political party in Fiji. He easily retained his seat at the 1966 general election and the 1968 by-election.

Political career

Party Leader and towards Independence
Following the death of A.D. Patel in 1969, Koya was elected the leader of the National Federation Party. He adopted a conciliatory style of leadership and soon had an agreement with the leader of the Alliance Party, Ratu Sir Kamisese Mara, for independence for Fiji. There were those within his party who had opposed his leadership and with the unveiling of the new constitution the opposition from within gained strength. At this time in Fiji's history, Koya, the opposition leader, was seen as being too close to the Prime Minister.

Split in the National Federation Party
The first elections held after independence, in 1972, saw the NFP win 19 of the 52 seats in the House of Representatives. Opposition to Koya from within the party grew and by 1976 the party was divided into two groups when some members of his party expressed support for the Agricultural Landlord and Tenants Bill, which Koya and the NFP officially opposed. (Koya and his people did not oppose the changes but suggested the party abstain and thus defeat the bill, which required a 75% majority to help it to pass.) The differences were swept under the carpet for the parliamentary elections of March 1977. Koya led his National Federation Party (NFP) to a narrow victory, and would have become Prime Minister, but internal party strife resulted in the Governor General, Ratu Sir George Cakobau, calling on the defeated Prime Minister, Ratu Sir Kamisese Mara, to form a new government. As seen from Brij V Lal's book on the life of Jai Ram Reddy called Eye of the Storm, all 26 members of the National Federation Party sent a signed memo, that is signed by each of them to the then Governor General pledging their support for Koya. The governor General was concerned that Sakeasi Butadroka, the Fijian leader who destroyed Mara's majority by splitting 25% of the Fijian votes, would fulfil his promise made 7 April 1977 at the Old Suva Town Hall in his midday speech that if an Indian was elected Prime Minister Blood would flow. He pointed to his signature red tie. The Governor General who has asked the NFP to form government then changed his mind and appointed Ratu Sir Kamisese Mara as the Prime minister. There was no internal strife as Koya and his Parliamentary Caucus spent Sunday, Monday, Tuesday and Wednesday pleading to Ratu Mara to form a coalition government and to remain Prime Minister. This "strife among us" was not evident in those four days. Koya had been opposed in the election by R. D. Patel, brother of the late leader of NFP and had won by a narrow margin. A second election to resolve the impasse was held in September that year, resulting in a heavy defeat for the NFP after it had split into two factions known as the Dove and Flower factions. Koya lost his parliamentary seat to Jai Ram Reddy, who became the new leader of the NFP. It is also often rumored that Koya had been backstabbed by his own party members who formed the flower faction on the basis that they did not want a muslim as the Prime Minister. Koya's Dove faction had won only 3 seats compared to 12 won by the Flower faction.

Return to Leadership of NFP
The NFP had re-united for the 1982 elections and Koya regained his seat in the general election held that year. After the resignation of Jai Ram Reddy, Koya returned to the leadership of the NFP in 1984. He was not far from controversy, and after being accused of favouring his own supporters, lost a crucial by-election in 1985. With the emergence of Fiji Labour Party (FLP), the NFP lost ground and he resigned from the leadership of the NFP before the 1987 election, when the NFP formed an electoral coalition with the Fiji Labour Party, under the leadership of Timoci Bavadra.

References

1924 births
1993 deaths
Fijian Muslims
Malayali people
National Federation Party politicians
Indian members of the Legislative Council of Fiji
Indian members of the House of Representatives (Fiji)
Fiji sugar industry
University of Tasmania alumni
Fijian trade unionists
Politicians from Ba (town)
Leaders of the Opposition (Fiji)
Fijian politicians of Indian descent

Sidiq Koya


A internet na Índia começou em 1986 e estava disponível apenas para a comunidade educacional e de pesquisa. O acesso público geral à internet começou em 15 de agosto de 1995 e, em 2020, existem 718,74 milhões de usuários ativos de internet que representam 54,29% da população.

A maio de 2014, a internet era entregue à Índia principalmente por nove fibras submarinas diferentes, incluindo SEA-ME-WE 3, Bay of Bengal Gateway e Europe India Gateway, chegando a cinco pontos de cabos diferentes. A Índia também tem uma conexão de internet terrestre, na cidade de Agartalá, perto da fronteira com Bangladesh.

O governo indiano embarcou em projetos como BharatNet, Digital India, Brand India e Startup India para acelerar ainda mais o crescimento de ecossistemas baseados na internet.

História
A história da internet na Índia começou com o lançamento da Educational Research Network (ERNET) em 1986. A rede foi disponibilizada apenas para comunidades educacionais e de pesquisa. A ERNET foi iniciada pelo Departamento de Eletrônica (DoE), com financiamento do Governo da Índia e do Programa das Nações Unidas para o Desenvolvimento (PNUD), envolvendo oito instituições importantes como agências participantes — NCST Bombay, Instituto Indiano de Ciências, cinco Institutos Indianos de Tecnologia (Deli, Bombaim, Kanpur, Kharagpur e Chenai) e o DoE de Nova Deli. A ERNET começou como uma rede multiprotocolo com ambos os protocolos TCP/IP e OSI-IP rodando sobre a rede backbone. Desde 1995, no entanto, quase todo o tráfego é transportado por TCP/IP. A primeira linha alugada de 9,6 kbit/s foi instalada em janeiro de 1991 entre Deli e Bombaim. O ERNET recebeu o endereço IP Classe B 188.8.131.52 pelo InterNIC em 1990. Subsequentemente, os endereços Classe C foram atribuídos ao ERNET pelo APNIC. Todos os IITs, IISc Bangalor, DOE Deli e NCST Bombaim foram conectados por linha alugada de 9,6 kbit/s em 1992. No mesmo ano, o link de gateway de Internet de 64 kbit/s foi comissionado do NCST Mumbai para a UUNet em Virginia, Estados Unidos. A NICNet foi criada em 1995 para comunicações entre instituições governamentais. A rede foi operada pelo Centro Nacional de Informática.

O primeiro serviço de internet disponível publicamente na Índia foi lançado pela estatal Videsh Sanchar Nigam Limited (VSNL) em 15 de agosto de 1995. Na época, a VSNL tinha o monopólio das comunicações internacionais no país e a iniciativa privada era não permitido no setor. O serviço de internet, conhecido como Gateway Internet Access Service (GIAS), oferecia uma velocidade de 9,6 kbit/s e custava 5.200 rúpias por 250 horas para pessoas físicas, 16.200 rúpias para contas institucionais dial-up SLIP/PPP e superior para serviços de linhas alugadas.

No entanto, para os próximos dez anos a experiência de internet no país permaneceu menos atraente com conexões de banda estreita com velocidades inferiores a 56 kbit/s (dial-up).

O acesso à Rede Digital de Serviços Integrados (ISDN) foi introduzido em 1997.

Em 2004, o governo formulou sua política de banda larga que definiu a mesma como "uma conexão de internet sempre ativa com velocidade de download de 256 kbit/s ou superior". A partir de 2005, o crescimento do setor de banda larga no país acelerou, mas permaneceu abaixo das estimativas de crescimento do governo e agências relacionadas devido a problemas de recursos no acesso de última milha que eram predominantemente tecnologias de linha com fio. Esse gargalo foi removido em 2010, quando o governo leiloou o espectro 3G, seguido por um leilão igualmente importante do espectro 4G que preparou o cenário para um mercado de banda larga sem fio competitivo e revigorado. Hoje, o acesso à Internet na Índia é fornecido por empresas públicas e privadas usando uma variedade de tecnologias e mídias, incluindo dial-up (PSTN), xDSL, cabo coaxial, Ethernet, FTTH, ISDN, HSDPA (3G), Wi-Fi, WiMAX, etc. em uma ampla gama de velocidades e custos.

Internet na Índia


أحزاب سابقة
 حزب الوسط الإسباني 1834-1874
 حزب الوسط الإيرلندي 1932-1933
 حزب الوسط (تاسمانيا) 1969-1972
 حزب الوسط (جيرزي) 2005-2007
 حزب الوسط (الكومنولث الأسترالي)
 حزب الوسط الهولندي 1980-1986

 حزب الوسط (مصر)

صفحات توضيح أحزاب سياسية
أحزاب وسطية

حزب الوسط (توضيح)


Veterupristisaurus milneri es la única especie conocida del género extinto Veterupristisaurus, un dinosaurio terópodo carcarodontosáurido que vivió a finales del período  Jurásico hace aproximadamente 154 a 150 millones de años, entre el Kimmeridgiense y el Titoniense, en lo que es hoy África. Sus restos se encontraron en la Formación Tendaguru, al sureste de Tanzania.

Descripción

Veterupristisaurus era un enorme animal bípedo. La longitud de la vértebra del holotipo es de cerca de 123 milímetros, a partir de lo cual Veterupristisaurus se ha estimado que medía entre 8,5 a 10 metros de longitud, rivalizando con "Torvosaurus" ingens con el que compartía el territorio, basándose en el más completo y cercanamente emparentado Acrocanthosaurus. Si el individuo representado por el holotipo constituye un adulto es algo que no se puede determinar del material disponible. Se ha diagnosticado por la lámina espinoprezigapofiseal en la vértebra media caudal que se extiende anteriormente a la mitad de la base de la prezigapófisis y es flanqueada lateralmente por una lámina corta paralela que se extiende posteriormente desde el margen lateral de la prezigapófisis. Por lo tanto, Rauhut consideró una relación bastante cercana entre Veterupristisaurus y Acrocanthosaurus dentro de Carcharodontosauridae.

Descubrimiento e investigación

Veterupristisaurus es conocido a partir del espécimen holotipo MB R 1938, una vértebra caudal aislada. Dos vértebras caudales mediales parcialmente fusionadas, MB R 2166, de la misma localidad que el holotipo, fueron referidas a este género y muy probablemente vienen del mismo individuo. La vértebra anterior caudal, MB R 1940, puede ser también de este género. El holotipo fue recolectado en la localidad St (EH) del Tendaguru alemán, del Miembro Dinosaurio Medio de la formación Tendaguru, que data de finales del Kimmeridgiense a principios del Titoniense del Jurásico Superior, entre hace 154-150 millones de años.  El holotipo se refirió originalmente a Ceratosaurus? roechlingi por Werner Janensch en 1925. Hay dientes encontrados en la formación que se supone que peertenecen al género.

Veterupristisaurus fue nombrado originalmente por Oliver W. M. Rauhut en 2011 y la especie tipo es Veterupristisaurus milneri. El nombre del género se deriva del latín veterus, "viejo", y pristis, un monstruo marino y el griego sauros, "lagarto", de modo que el nombre significa "antiguo lagarto tiburón". Se refiere al hecho de que Veterupristisaurus es actualmente el más antiguo representante conocido de los "lagartos con dientes de tiburón", la familia Carcharodontosauridae. El nombre de la especie es en honor a la paleontóloga Angela C. Milner.

Clasificación
Veterupristisaurus fue colocado en Carcharodontosauridae por Rauhut como una especie hermana de Acrocanthosaurus. Es entonces el carcarodontosáurido más antiguo conocido. Que este grupo aparezca tan antiguamente según Rauhut, mostraría que su división no tiene conexión con la división de los continentes, como se suponía anteriormente.

Referencias

Dinosaurios de África
Carnosauria
Dinosaurios del Jurásico Superior

Veterupristisaurus milneri


Mehmed Nâzım Ran (15 January 1902 – 3 June 1963), commonly known as Nâzım Hikmet (, was a Turkish poet, playwright, novelist, screenwriter, director, and memoirist. He was acclaimed for the "lyrical flow of his statements". Described as a "romantic communist" and a "romantic revolutionary", he was repeatedly arrested for his political beliefs and spent much of his adult life in prison or in exile. His poetry has been translated into more than 50 languages.

Family
According to Nâzım Hikmet, he was of paternal Turkish and maternal German, Polish and Georgian descent. His mother came from a distinguished cosmopolitan family with predominantly-Circassian (Adyghe) roots, along with high social position and relations to the Polish nobility. From his father's side, he had Turkish heritage. His father, Hikmet Bey, was the son of Çerkes Nâzım Pasha, another Circassian, after whom Nâzım Hikmet was named.

Nazım's maternal grandfather, Hasan Enver Pasha, was the son of the Polish-born Mustafa Celalettin Pasha and Saffet Hanım, the daughter, Omar Pasha, a Serbian, and Adviye Hanım, a Circassian who was the daughter of Çerkes Hafız Pasha.

Mustafa Celalettin Pasha (born Konstanty Borzęcki herbu Półkozic) wrote  ("The Ancient and Modern Turks") in Istanbul in 1869. That is considered one of the first works of Turkish nationalist political thought.

Nâzım Hikmet's maternal grandmother, Leyla Hanım, was the daughter of Mehmet Ali Pasha, of French Huguenot and German origin, and Ayşe Sıdıka Hanım, a daughter of Çerkes Hafız Paşa. Nâzım Hikmet and Celile Hanım's cousins included Oktay Rifat Horozcu, a leading Turkish poet, and the statesman Ali Fuat Cebesoy.

Early life

Nâzım was born on 15 January 1902, in Selânik (Salonica), where his father was serving as an Ottoman government official. He attended the Taşmektep Primary School in the Göztepe district of Istanbul and later enrolled in the junior high school section of the prestigious Galatasaray High School in the Beyoğlu district, where he began to learn French. However, in 1913, he was transferred to the Numune Mektebi, in the Nişantaşı district. In 1918, he graduated from the Ottoman Naval School on Heybeliada, one of the Princes' Islands, in the Sea of Marmara. His school days coincided with a period of political upheaval, during which the Ottoman government entered the First World War and was allied with Germany. For a brief period, he was assigned as a naval officer to the Ottoman Navy cruiser Hamidiye, but in 1919 he became seriously ill and was not being able to fully recover. That got him exempted from naval service in 1920.

In 1921, together with his friends Vâlâ Nureddin (Vâ-Nû), Yusuf Ziya Ortaç and Faruk Nafiz Çamlıbel, he went to İnebolu in Anatolia to join the Turkish War of Independence. From there he, together with Vâlâ Nûreddin, walked to Ankara, where the Turkish liberation movement was headquartered. In Ankara, they were introduced to Mustafa Kemal Pasha, later called Atatürk, who wanted the two friends to write a poem that would invite and inspire Turkish volunteers in Istanbul and elsewhere to join their struggle. The poem was much appreciated, and Muhittin Bey (Birgen) decided to appoint them as teachers to the Sultani (high college) in Bolu, rather than to send them to the front as soldiers. However, their communist views were not appreciated by the conservative officials in Bolu and so both of them decided to go to Batumi in the Georgian Soviet Socialist Republic to witness the results of the Russian Revolution of 1917 and arrived there on 30 September 1921. In July 1922, both friends went to Moscow, where Ran studied Economics and Sociology at the Communist University of the Toilers of the East in the early 1920s. There, he was influenced by the artistic experiments of Vladimir Mayakovsky and Vsevolod Meyerhold, as well as the ideological vision of Vladimir Lenin.

Style and achievements
Despite writing his first poems in syllabic meter, Nazım Hikmet distinguished himself from the "syllabic poets" in concept. With the development of his poetic conception, the narrow forms of syllabic verse became too limiting for his style, and he set out to seek new forms for his poems.

He was influenced by the young Soviet poets who advocated Futurism. On his return to Turkey, he became the charismatic leader of the Turkish avant-garde by producing streams of innovative poems, plays and film scripts.

In Moscow in 1922, he broke the boundaries of syllabic meter, changed his form and began writing in free verse.

He has been compared by Turkish and non-Turkish men of letters to such figures as Federico García Lorca, Louis Aragon, Vladimir Mayakovsky, Faiz Ahmed Faiz and Pablo Neruda. Although Ran's work bears a resemblance to these poets and owes them occasional debts of form and stylistic device, his literary personality is unique in terms of the synthesis he made of iconoclasm and lyricism, of ideology and poetic diction.

Many of his poems have been set to music by the Turkish composer Zülfü Livaneli and by Cem Karaca. Part of his work has been translated into Greek by Yiannis Ritsos, and some of the translations have been arranged by the Greek composers Manos Loizos and Thanos Mikroutsikos.

Because of his political views, his works were banned in Turkey from 1938 to 1965.

Later life and legacy
Nâzım's imprisonment in the 1940s became a cause célèbre among intellectuals worldwide. A 1949 committee that included Pablo Picasso, Paul Robeson, and Jean-Paul Sartre campaigned for his release.

On 8 April 1950, Nâzım began a hunger strike to protest the Turkish Parliament's failure to include an amnesty law in its agenda before it closed for the upcoming general election. He was then transferred from the prison in Bursa, first to the infirmary of Sultanahmet Jail, in Istanbul, and later to Paşakapısı Prison. Seriously ill, Ran suspended his strike on 23 April, National Sovereignty and Children's Day. His doctor's request to treat him in hospital for three months was refused by officials. As his imprisonment status had not changed, he resumed his hunger strike on the morning of 2 May.

Nâzım's hunger strike caused a stir throughout the country. Petitions were signed and a magazine named after him was published. His mother, Celile, began a hunger strike on 9 May, followed by the renowned Turkish poets Orhan Veli, Melih Cevdet and Oktay Rıfat the next day. In light of the new political situation after the 1950 Turkish general election, held on 14 May, the strike ended five days later, on 19 May, Turkey's Commemoration of Atatürk, Youth and Sports Day, when he was finally released by a general amnesty law enacted by the new government.

On 22 November 1950, the World Council of Peace announced that Nâzım was among the recipients of the International Peace Prize, along with Pablo Picasso, Paul Robeson, Wanda Jakubowska and Pablo Neruda.

Later on, Nâzım escaped from Turkey to Romania on a ship via the Black Sea and from there moved to the Soviet Union. Because the Soviet bloc recognized the Turkish minority only in communist Bulgaria, the poet's books were immediately brought out in this country, both in Turkish originals and in Bulgarian translations. The communist authorities in Bulgaria celebrated him in Turkish and Bulgarian publications as 'a poet of liberty and peace.' The goal was to discredit Turkey presented as a "lackey of the imperialist" United States in the eyes of Bulgaria's Turkish minority, many of whom desired to leave for or were expelled to Turkey in 1950–1953.

When the EOKA struggle broke out in Cyprus, Ran believed that its population could live together peacefully, and he called on the Cypriot Turks to support the Greek Cypriots' demand for an end to British rule and union with Greece (enosis). Hikmet drew negative reaction from Turkish Cypriots for his opinions.

Persecuted for decades by the Turkey during the Cold War for his communist views, Nâzım died of a heart attack in Moscow on 3 June 1963 at 6.30 a.m. while he was picking up a morning newspaper at the door of his summer house in Peredelkino, far away from his beloved homeland. He is buried in Moscow's Novodevichy Cemetery, where his tomb is still a place of pilgrimage for Turks and others from around the world. His final wish, which was never carried out, was to be buried under a plane tree (platanus) in any village cemetery in Anatolia.

His poems depicting the people of the countryside, villages, towns and cities of his homeland (Memleketimden İnsan Manzaraları, "Human Landscapes from my Country"), as well as the Turkish War of Independence (Kurtuluş Savaşı Destanı, i.e. The Epic of the War of Independence"), and the Turkish revolutionaries (Kuvâyi Milliye, "Force of the Nation) are considered among the greatest literary works of Turkey.

After his death, the Kremlin ordered the publication of the poet's first-ever Turkish-language collected works in communist Bulgaria, where a large and recognized Turkish national minority still existed. The eight volumes of these collected works, Bütün eserleri, appeared at Sofia between 1967 and 1972, in the very last years of the existence of the Turkish minority educational and publishing system in Bulgaria.

Nâzım had Polish and Turkish citizenship. The latter was revoked in 1959 and restored in 2009. His family has been asked if it wanted his remains repatriated from Russia.

Patronage
During the 1940s, as he was serving his sentence at Bursa Prison, painted. There, he met a young inmate, İbrahim Balaban. Ran discovered Balaban's talent in drawing, gave all his paint and brushes to him, and encouraged him to continue with painting. Ran influenced the peasant and educated him, who had finished only a three-grade village school, in forming his own ideas in the fields of philosophy, sociology, economics, and politics. Ran greatly admired Balaban and referred to him in a letter to the novelist Kemal Tahir as "his peasant painter" (). Their contact remained after they were released from the prison.

Selected works

"I Come and Stand at Every Door"

Nâzım's poem "" ("The Girl Child") conveys a plea for peace from a seven-year-old girl, ten years after she perished in the genocidal US atomic bomb attacks at Hiroshima and Nagasaki. It has achieved worldwide popularity as a powerful anti-war message and has been performed and translated in many languages as a song by a number of singers and musicians both in Turkey and many countries. It is also known in English by various other titles, including "I Come and Stand at Every Door", "I Unseen" and "Hiroshima Girl".

Turkish
Zülfü Livaneli has performed a version of the original Turkish poem on his album Nazım Türküsü, which was later sung in Turkish by Joan Baez.
Fazıl Say included the poem in his Nazım oratorio in Turkish.

Bengali
Subhash Mukhopadhyay (poet) translated Hikmet's poems into Bengali. The poems are collected in two anthologies, Nirbachita Nazim Hikmet (1952)(Selected Poems of Nazem Hikmet)  and Nazem Hikmet er Aro Kobita (1974) (More Poems of Nazem Himet). Some of the translations are available in open source.

Greek
Thanos Mikroutsikos, in the album Politika tragoudia (Political Songs, 1975) composed a series of Hikmet's poems, adapted in Greek by the poet Yiannis Ritsos.
Manos Loizos composed settings of some of Ran's poems, adapted in Greek by Yiannis Ritsos. They are included in the 1983 disc Grammata stin agapimeni (Letters to the Beloved One).

English
The usual tune is a nontraditional melody composed by Jim Waters in 1954 to fit the lyrics of Child 113 ballad "The Great Silkie of Sule Skerry", which was recorded by American folksinger Joan Baez as "Silkie" on her second album Joan Baez, Vol. 2 in 1961.
According to American activist folk musician Pete Seeger, Jeanette Turner did a loose English "singable translation" of the poem under a different title, "I Come And Stand At Every Door", and sent a note to Seeger asking "Do you think you could make a tune for it?" in the late 1950s. After a week of trial and failure, the English translation was used by Seeger in 1962 with an adaptation of "an extraordinary melody put together by a Massachusetts Institute of Technology student, James Waters, who had put a new tune to a mystical ballad 'The Great Silkie' which he could not get out of his head, without permission." Seeger wrote in Where Have All the Flowers Gone: "It was wrong of me. I should have gotten his permission. But it worked. The Byrds made a good recording of it, electric guitars and all." Seeger also used the track in his 1999 compilation album Headlines & Footnotes: A Collection Of Topical Songs. Seeger sang the song on 9 August 2013, the 68th anniversary of the Nagasaki atomic bombing, on a Democracy Now! interview.
British folk singer Harvey Andrews recorded a version under the title "Child of Hiroshima" (sometimes re-released as "Children of Hiroshima"), released on his eponymous debut EP in 1965.
The Byrds; the American rock band used the translation on their third album Fifth Dimension in 1966.
Roger McGuinn of the Byrds later recorded the song with its original lyrics as part of his Folk Den project.
The Misunderstood used the translation, changing the title to "I Unseen", on a 1969 UK Fontana single, later included in the 1997 anthology album Before The Dream Faded with their own tune.
Paul Robeson recorded the song as "The Little Dead Girl" with another translation.

The song was later covered by
Ivo Watts-Russell's supergroup, This Mortal Coil on their 1991 album Blood with vocals of Louise Rutkowski, Deirdre Rutkowski with Tim Freeman and 1983–1991.
The Fall on their 1997 album Levitate, albeit omitting the last verse and wrongly attributing writing credits to anon/J Nagle. "I Come and Stand at Your Door" listed as "Anon/Nagle", which is an interpretation of the song "I Come and Stand at Every Door". "Jap Kid" is an instrumental version of this track.
Silent Stream Of Godless Elegy, a Moravian folk metal band, on their album Behind the Shadows in 1998.
Faith & Disease on their 1998 album Insularia.
Anne Hills on 1998 album Where Have All The Flowers Gone: The Songs of Peter Seeger.
Ibon Errazkin has an instrumental song with the same title on .
Styrofoam aka Arne Van Petegem's EP and first US release, RR20, included an instrumental version of the traditional tune of "Great Silkie" with the same title.

Nâzım Hikmet's children's tale, "Sevdalı Bulut" (A Cloud in Love), has been translated into English by Evrim Emir-Sayers for dePICTions, the annual critical review of the Paris Institute for Critical Thinking (PICT). The translation is open-access.

Japanese
In 2005, famous Amami Ōshima singer Chitose Hajime collaborated with Ryuichi Sakamoto by translating "Kız Çocuğu" into Japanese, retitling it   [] "A dead girl"). It was performed live at the Atomic Bomb Dome in Hiroshima on the eve of the 60th Anniversary (5 August 2005) of Atomic bombings of Hiroshima and Nagasaki. The song later appeared as a bonus track on Chitose's album Hanadairo in 2006.

Nepali
Some of Nâzım's poems are translated into Nepali by Suman Pokhrel and are published in print and online literary journals.

Spanish

Spanish avant-garde group Aguaviva covered it in 1971 as Niña de Hiroshima.

On the soldier worth 23 cents

He also opposed the Korean War, in which Turkey participated. After the Senate address of John Foster Dulles, who served as U.S. Secretary of State under President Dwight D. Eisenhower, where he valued Turkish soldiers at 23 cents a month compared with the lowest echelon U.S. soldiers at $70, Nazım Hikmet Ran wrote a protest poem criticising the policies of the United States. This poem is titled  (On the soldier worth 23 cents).

In popular culture
Nâzım's poem "We'll Give the Globe to the Children" was set to music in 1979 by Russian composer David Tukhmanov.
Tale of Tales is a Russian animated film (1979) partially inspired by Hikmet's poem of the same name.
 Finnish band Ultra Bra recorded a song  ("Send me books")) based on a translated excerpt of Hikmet's poem "Rubai".
The Ignorant Fairies is a 2001 Italian film, in which a book by Hikmet plays a central plot role. This is reprised in the 2022 TV serialization of the film.
 (Blue Eyed Giant) is a 2007 Turkish biographical film about Nazım Hikmet. The title is a reference to the poem . The film chronicles Nazim Hikmet's imprisonment at Bursa Prison and his relationships with his wife Piraye and his translator and lover Münevver Andaç. He is played by Yetkin Dikinciler.
Hikmet's poem was quoted in the 2012 Korean drama Cheongdam-dong Alice.
The video game Suzerain opens with a quote from Hikmet, and the character Bernard Circas is based on him. The game has elements inspired by modern Turkish history.
Nâzım Hikmet's children's tale, "A Cloud in Love," was adapted into an animated short film in the Soviet Union in 1959 and into a children's opera by the Greek National Opera in 2022. The tale was translated into English by Evrim Emir-Sayers for dePICTions, the open-access annual critical review of the Paris Institute for Critical Thinking (PICT), in 2023.

Bibliography

Plays
 (1932, The Skull)
 (1935, The Forgotten Man)
 1965 (Ferhad and Şirin)
 (Luxurious Living) (as ghostwriter)

Ballet libretto
Legend of Love (by Arif Malikov) 1961

Novels
 (1967, Life's Good, Brother)
  (1965, Blood Doesn't Tell)

Poems
 (1935, "Letters to Taranta-Babu")
 (1936, "The Epic of Sheikh Bedreddin")
 (1966–67, "Human Landscapes from My Country")
 (1965, "The Epic of the War of Independence")

Poetry
 / Nâzım Hikmet, İstanbul : Yapı Kredi, 2002.
 / Nâzım Hikmet, İstanbul : YKY, 2002.
 / Nâzım Hikmet, İstanbul : YKY, 2002.
 / Nâzım Hikmet, İstanbul : YKY, 2002.
 / Nâzım Hikmet, İstanbul : YKY, 2002.
 : (insan manzaraları) / Nâzım Hikmet, İstanbul : YKY, 2002.
 : (1951–1959) / Nâzım Hikmet, İstanbul : Yapı Kredi Yayınları, 2002.
 : (1959–1963) / Nâzım Hikmet, İstanbul : Yapı Kredi Yayınları, 2002.

Partial list of translated works in English
Selected Poems / Nâzim Hikmet; done into English by Taner Baybars. London, Cape Editions, 1967.
The Moscow Symphony and Other Poems / translated into English by Taner Baybars. Chicago: Swallow Press, 1971.
The day before tomorrow : poems / translated into English by Taner Baybars. South Hinksey, England : Carcanet Press, 1972.
That Wall / Nâzım Hikmet; illustrations [by] Maureen Scott, London: League of Socialist Artists, 1973.
Things I didn't know I loved: selected poems / Nâzim Hikmet; translated by Randy Blasing & Mutlu Konuk. New York : Persea Books, 1975.
Human Landscapes / by Nazim Hikmet; translated by Randy Blasing and Mutlu Konuk ; foreword by Denise Levertov, New York : Persea Books, c1982.
Selected poetry / Nazim Hikmet; translated by Randy Blasing and Mutlu Konuk, New York : Persea Books, c1986.
Poems of Nazim Hikmet, trans. Randy Blasing & Mutlu Konuk. New York: Persea Books, 1994 (revised 2nd ed., 2002).
Beyond the walls: selected poems / Nâzim Hikmet; translated by Ruth Christie, Richard McKane, Talât Sait Halman; introduction by Talât Sait Halman, London: Anvil Press Poetry, 2002.
Life's Good, Brother / Nâzım Hikmet; translated by Mutlu Konuk Blasing, New York: W. W. Norton & Company, 2013.
 "A Cloud in Love" / Nâzım Hikmet; translated by Evrim Emir-Sayers, dePICTions volume 3: Critical Ecologies (2023), Paris Institute for Critical Thinking (open-access).

Partial list of translated works in other languages
 / Nâzım Hikmet, Joyce Lussu (Trans.), Newton Compton, 2010.
 / Nâzım Hikmet, Joyce Lussu (Trans.), Fahrenheit 451, 2005.
 / Nâzım Hikmet, Giampiero Bellingeri (Trans.),  F. Negrin (Illustrator), Mondadori, 2003.
 / Nâzım Hikmet, Koen Stassijns & Ivo van Strijtem (ed.), Perihan Eydemir & Joris Iven (Trans.), Lannoo | Atlas, 2003.
 / Nâzım Hikmet, Joyce Lussu (Trans.), Mondadori, 2002.
 / Nâzım Hikmet, Münevver Andaç (Trans.), Güzin Dino (Trans.), Gallimard, 1999.
, Leonardo da Fonseca (Trans.), In. (n.t.)  (set/2010), Fpolis/Brasil,
 / Nâzım Hikmet, Joyce Lussu (Trans.), Cattedrale, 2008.
 / Nâzım Hikmet, Joyce Lussu (Trans.), Fahrenheit 451, 1992.
 / Nâzım Hikmet, F. Beltrami (Trans.), Mondadori, 2010.
 / Nâzım Hikmet, G. Bellingeri (Editor), F. Beltrami (Trans.), F. Boraldo (Trans.), Mondadori, 2013.
 / Nâzım Hikmet, Münevver Andaç (Trans.), Temps Actuels, 1982.
 / Nâzım Hikmet, Abidine Dino (Trans.), Parangon, 2004.
 / Nâzım Hikmet, Münevver Andaç (Trans.), Aden Editions, 2005.
 / Nâzım Hikmet, Münevver Andaç (Trans.), Gallimard Jeunesse Giboulées, 2013.
 / Nâzım Hikmet, Fernando García Burillo (Trans.), Ediciones Del Oriente Y Del Mediterráneo S.L., 2000.
 / Nâzım Hikmet, Fernando García Burillo (Trans.), Ediciones Del Oriente Y Del Mediterráneo S.L., 2005.
 / Nâzım Hikmet, Małgorzata Łabęcka-Koecherowa (Trans.), Ludowa Spółdzielnia Wydawnicza, 1981.
 / Nâzım Hikmet, Aleksander Olecki (Trans.), Książka i Wiedza, 1965.
 / Nâzım Hikmet, Małgorzata Łabęcka-Koecherowa (Trans.), Elżbieta Gaudasińska (Trans.), Nasza Księgarnia, 1985.
 / Nâzım Hikmet, Małgorzata Łabęcka-Koecherowa (Trans.), Krajowa Agencja Wydawnicza, 1987.

 / Nâzım Hikmet, Ewa Fiszer (Trans.), Państwowy Instytut Wydawniczy, 1954
Many of Hikmet's poems are translated into Nepali by Suman Pokhrel, and some are collected in an anthology tilled Manpareka Kehi Kavita.

See also
 Abidin Dino
 Orhan Kemal
 Zülfü Livaneli
 Fazıl Say
 Behçet Necatigil

References

External links

Nâzım Hikmet Ran Russian Archive at nazimhikmet.com
Nazım Hikmet info (Turkish page with bibliography)
English translation of Nazım Hikmet's poems at Poemist

1902 births
1963 deaths
20th-century Turkish poets
Akbaba (periodical) people
Burials at Novodevichy Cemetery
Communist poets
Critics of religions
Galatasaray High School alumni
People from the Ottoman Empire of Circassian descent
People from the Ottoman Empire of French descent
People from the Ottoman Empire of Georgian descent
People from the Ottoman Empire of German descent
People from the Ottoman Empire of Polish descent
People from the Ottoman Empire of Serbian descent
Ottoman Thessalonica
People from Salonica vilayet
Writers from Thessaloniki
Prisoners and detainees of Turkey
Turkish atheists
Turkish former Muslims
Turkish communists
Turkish emigrants to the Soviet Union
Turkish exiles
Turkish Marxists
Turkish people of Circassian descent
Turkish people of French descent
Georgians from the Ottoman Empire
Turkish people of German descent
Turkish people of Polish descent
Turkish people of Serbian descent
Turkish prisoners and detainees
Turkish refugees
Turkish revolutionaries
People granted political asylum in the Soviet Union
Communist University of the Toilers of the East alumni

Nâzım Hikmet


Grigorescu în viața culturală a Bucureștiului
În data de 12 iunie 1869 era deja sosit la București de câteva săptămâni, venind din Franța prin Galiția și Moldova. Artistul a poposit un scurt timp în capitala României și a plecat să picteze în zona Rucărului, pe unde a mai fost și în anul 1864 și 1867.

Ajuns la București, Nicolae Grigorescu a găsit o atmosferă total diferită de toate așteptările sale. Întreaga societate era inflamată de reformele pe care Alexandru Ioan Cuza dorea să le legifereze și să le aplice, mai ales în domeniu agrar. Proprietarii de pământuri erau nemulțumiți de legea împroprietăririi țăranilor și ca urmare s-a format Monstruoasa coaliție. Din cauza intrigilor, Cuza a fost nevoit să abdice, locul său fiind luat de un prinț german - Carol de Hohenzollern-Sigmaringen, aflat departe de aspirațiile populare. Au urmat revolte țărănești și greve ale muncitorilor și după desființarea clăcii prin reforma agrară din anul 1864, țărănimea s-a îndreptat spre industrie. Ca urmare a acestor stări de fapt, în arta plastică au apărut din ce în ce mai pregnant desenele satirice care ilustrau activitatea politică a protagoniștilor vremii. Nicolae Grigorescu nu a participat ca factor de opinie la niciun fel de manifestare politică sau socială de acest tip.

Artistul a continuat să creeze o serie de tablouri cu subiecte rustice dintre care s-au remarcat Fata cu ulciorul, Veruța de la Dragoslavele și La amândouă le place jocul. În contemporaneitate a ajuns și lucrarea Bâlciul de la Muzeul de Artă din Brașov, datată în anul 1869. Cu aceasta, pictorul a inaugurat tematica târgurilor și bâlciurilor din opera sa. În toamna anului 1869, Grigorescu s-a îmbolnăvit și a fost tratat de Carol Davila. Din acest moment s-a legat o strânsă prietenie cu Davila, care l-a invitat să locuiască la Cotroceni unde doctorul locuia în calitate de director al Azilului Elena Doamna. Există în acest sens, un peisaj realizat de Grigorescu, care se afla în anul 1962 la Muzeul Simu și care făcea parte din colecția fiicei lui Davila - Elena Petricari. George Oprescu a presupus că una din elevele figurate în lucrare ar fi chiar fiica lui Davilla. Peisajul înfățișează un grup de eleve ale Azilului Elena Doamna plimbându-se printre arborii din curtea stabilimentului.

Nicolae Grigorescu a făcut portretele membrilor familiei Davila: celei de a doua soții a lui Davila - Ana Racoviță și a lui Carol Davila în mai multe variante. S-au mai păstrat timpului portretele copiilor lui Davila și ai Elenei care s-a căsătorit cu generalul Petricari, precum și portretul lui Alexandru Davila, viitorul dramaturg și om de teatru. Portretele lui Petricari și al Elenei au fost pictate în anul 1869.

Boala pictorului a durat multă vreme, artistul hotărând în final să nu mai ia niciun medicament și ca urmare s-a simțit mai bine. Ca mărturie stă scrisoarea pe care i-a adresat-o lui V.A. Urechia în ziua de 24 septembrie 1869, prin care a spus: ..."Au diable les drogues et la maladie !... Vive la santé et les amis!" Scrisoarea a fost ilustrată deosebit de hazliu de Grigorescu cu trei desene, două pe prima pagină și unul pe a doua. În prima pagină s-a înfățișat luptând din greu cu spectrul bolii, după care s-a închipuit grăsun de sănătate, pentru ca pe pagina a doua să stea cu jobenul în mână, îngenunchiat în fața a două femei îngeri, simboluri ale artei muzicale. La 4 noiembrie 1869, el era în covalescență. Mărturia este tot o scrisoare adresată de acestă dată Emiliei Guriță, o cumnată a lui Urechia ce era căsătorită cu generalul Nicolae Dona. Prin aceasta, făgăduia Emiliei că va trece s-o vadă cu toate că doctorul l-a sfătuit să stea acasă.

Nicolae Grigorescu a găsit în familia lui V.A. Urechia un mediu în care se preumblau intelectualii acelor timpuri. Urechia era înrudit și foarte bun prieten cu familiile boierești ale Bucureștiului și era un apropiat al unor oameni de litere și savanți. Acolo, Grigorescu a întâlnit o mare parte a societății bucureștene pornind de la scriitori și literați până la medici, militari, politicieni sau gazetari. Artistul a găsit în toată această pleiadă mondenă, prea puține persoane pe care să le considere prieteni adevărați. Unul dintre aceștia era doctorul Dimitrie Grecescu, cel cu care se cunoscuse pe vremea studiilor sale la Paris. El a fost unul dintre intimii lui Grigorescu. Grecescu era o fire jovială, glumeață și onestă, chiar desenase și el în tinerețe luând lecții de la Theodor Aman. Alături de Grecescu se remarcă doctorul Alfred Bernath-Lendway, cel care era asistentul lui Carol Davila la Universitate la cursul de chimie. El era croat la origine și a venit în România în anul 1862 făcând într-un scurt timp o carieră de specialist.

Boala pe care a avut-o Grigorescu în vara-toamna anului 1869 s-a constituit într-un factor de apropiere între cei trei. Practic s-a constituit un grup autointitulat Trinitatea. Trinitatea a rămas memorabilă prin caricaturile pe care Grigorescu le-a realizat, ca și prin excursiile pe care cei trei le făceau ca expediții de tip botanic sau mineralogic. Evocatoare pentru această perioadă din viața lui Grigorescu este ciclul de caricaturi Trinitatea. Astfel, el  a înfățișat o scenă care sugerează marionete, în care apar obișnuiții unei cafenele de pe Calea Știrbei Vodă - Cafeneaua Guichard. Aceștia erau veniți de curând de la Paris: ziaristul Nae Bassarabescu cu profil de rozător pleșuv, Petru Verussi - pletosul, pe care Grigorescu l-a poreclit Portretistul verosimile, arhitectul Filip Montoreanu îmbrăcat într-o șubă enormă, inginerul Gheorghe Duca - slab ca mortul, ținând la subsuoară o umbrelă și Urechia - solemnul, cu o frunte enormă. Alături de ei apare și Grigorescu cu palton și cilindru (joben).

Revenit la București, după succesele pe care le-a avut la Salonul Oficial de la Paris și la Expoziția Universală din 1867, presa acelor timpuri a consemnat la superlativ un eveniment excepțional. Majoritatea ziarelor au consemnat știrea cu comentarii măgulitoare, episodul cumpărării de Napoleon al III-lea a unui tablou, fiind elementul emoțional principal folosit în impresionarea cititorilor. Au amintit de asemenea și activitatea prodigioasă pe care artistul a desfășurat-o la Agapia, în mod specialː

"De câteva săptămâni se află reîntors la București, d-nul Grigorescu, junele pictor care, după ce a debutat în artă așa de frumos cu depingerea mănăstirii Văratec(sicǃ), peste Milcov, a mers la Paris de și-a terminat studiile. D-nul Grigorescu a avut insignă onoare să i se distingă un tablou de către însuși M.S. Napoleon al III-lea carele se grăbi a-l și cumpăra. Ziarele de belle-arte au vorbit cu laudă de d-nul Grigorescu."---Ziarul Adunarea Națională - 1869, iunie 12

Desigur că știrile pozitive apărute în presă despre sosirea pictorului la București au fost de natură să-i facă intrarea în lumea artistică din România. Cu toate acestea, viitorul artistului nu era chiar de bun augur. Statul român era unul sărac, incompetent și foarte zgârcit. Comenzile oficiale în domeniul artei erau practic inexistente. Mai rămâneau doar portretele și rarism câte o lucrare care era cumpărată de amatori. Majoritatea artiștilor care vindeau bine aveau alt statut social. Theodor Aman avea o mare avere personală și în acei ani își ridica o casă somptuoasă. Gheorghe Tattarescu câștigase o mulține de bani de pe urma pictării a numeroase biserici. Carol Popp de Szathmári devenise fotograf și publicase o mulțime de cromolitografii, în care nu a mai rămas aproape nimic din marele său talent de acuarelist. Alți pictori, așa cum a fost Petre Alexandrescu care a devenit negustor la Brăila, au trebuit să accepte să îngroașe rândurile funcționărimii din administrația de stat. Nicolae Grigorescu, presupun istoricii de artă, s-a gândit în această perioadă să urmeze o carieră didactică. Istoricul George Oprescu nu a luat în considerare o asemenea presupunere aducând ca argumente temperamentul artistului și pasiunea acestuia de a picta în plein-air. De altfel chiar Urechia a menționat că: "... plinul de venitoriu talent al dlui Grigorescu să nu se înmormânteze în vreo cancelarie poate a poliției sau în cel mai bun caz în vreo catedră de caligrafie la un oarecare gimnaziu".

Relația cu Constantin I. Stăncescu

În analiza exhaustivă pe care George Oprescu a făcut-o asupra vieții și activității lui Nicolae Grigorescu, acesta a menționat intervențiile absolut surprinzătoare pe care Constantin I. Stăncescu le-a făcut în presă pentru susținerea amicului său în fața criticilor de atunci, partizani absoluți ai academismului așa cum era și el însuși. Astfel, Stăncescu a atras atenția în Revista Familia că Grigorescu nu este un pictor "... al cărui merit se poate discuta", ci unul "... înzestrat cu un profund sentiment al naturii, un desen corect, dar mai cu seamă o culoare atât de adevărată, încât este cineva surprins chiar la fiecare moment că vede natura chiar". În continuare, el a adăugat:
"... Domnul Grigorescu, ca toți poeții și artiștii mari, se servă de motive neînsemnate ca să producă impresiuni neșterse. Desișul pădurilor și întinsul luciu al apelor staționare, un colț de stâncă sau o turmă care paște, boii ce duc plugul prin făgașele țelinoase sau femeia care toarce în fundul modestei sale căsuțe, iată în general subiectele principale pe care iubește domnul Grigorescu a le trata de preferință. Dar cine nu știe că cu cât motivul ce tratează artistul este mai simplu, cu atât dificultățile ce trebuie a învinge pentru a impune opera sa admirațiunii publice sunt mai mari".-- G.(sic) Stăncescu: Scrisori de la București, în Revista Familia, 5 (1869), pag. 549

Ținând cont că portstindardul oficial al lui Stăncescu era arta devine periculoasă atunci când lingușește pasiunile maselor și de poziția importantă pe care el o deținea în ierarhia învățământului artistic din România, precum și de cercurile unde el decidea valoarea și lipsa ei într-o operă de artă, afirmațiile sale vis-a-vis de arta lui Grigorescu sunt uimitoare mai ales că ele erau contrare propriilor sale opinii. Cert este că, Stăncescu i-a întins o mână de ajutor pictorului român în lupta cu dificultățile pe care le-a întâlnit în contactul cu așa-zisa pătură cultă a Bucureștiului.

Stăncescu și-a dat seama că Grigorescu era un "artist eminamente independinte" și că el nu făcea portrete decât persoanelor pe care le cunoștea suficient de bine și de care-l lega "amiciția și recunoștința". De aceea din această perioadă de creație a lui au rămas portretele membrilor familiei Davila și Urechia (două ale Zettinei Urechia și două ale Emiliei Dona).

Cu ocazia deschiderii Salonului Oficial din anul 1870, Cosntantin I. Stăncescu s-a simțit obligat de prietenia sa cu artistul să-și expună opiniile în conferința de la Ateneul Român din data de 26 februarie. La Salon au mai participat Theodor Aman cu mai multe compoziții dintre care s-a remarcat Constituanta unde era figurat un grup de circa 100 de persoane inexpresive și Gheorghe Tattarescu. Cei doi au fost ignorați de Stăncescu în comentariile critice pe care acesta le-a făcut la acest eveniment. Grigorescu a primit toate elogiile, Stăncescu i-a enumerat toate lucrările expuse și i-a remarcat varietatea motivelor "... de la cea mai umilă floare a câmpului, până la gigantica poemă a figurii umane". Remarcabilă și plină de adevăr a fost justificarea stilului de execuție, tehnica folosită, totul fiind axat pe demontarea comentariilor așa-zișilor competenți într-ale artelor care scriau în ziare, așa cum era Gion, că Grigorescu nu știa a definitiva o pictură, ci o considera finită în stare de eboșă. Astfel, a spus:
"... Deși dl Grigorescu are o preferință necontestată pentru subiectele câmpenești, aceasta nu-l oprește de a traduce în parte dificila figură umană, tot cu aceeași măiestrie și viață, cu care interpretează restul naturii... Și dacă unii găsesc că detaliurile în unele din capetele ce dl Grigorescu a depins nu sunt îndestul de făcute, aceasta este o chestiune ce are trebuință de explicație.[Execuția (n.r.)]... partea unde dl Grigorescu este poate mai tare... Pentru că obiectele din natură, privite la distanță ordinară la care e obișnuit omul a le privi, pierd o mare parte din amănuntele lor... Artistul neglijează în aparență cutare parte, tocmai spre a face mai simțit triumful celorlalte".-- Constantin I. Stăncescu: Conferință ținută la Ateneul Român la 26 februarie 1870, în Eco musicale di Romania 1870
Expunerea de la Ateneu a reverberat în cercurile largi a publicului bucureștean care nu a dat crezare imediată spuselor lui Stăncescu. Mai mulți ani el era categorisit ca un pictor care nu-și termină picturile. Prelegerea lui Stăncescu a fost una stupefiantă în ochii criticilor și istoricilor secolului al XX-lea, care știau că Stăncescu după doar câțiva ani a devenit adevrsarul ireconciliabil al lui Ștefan Luchian căruia îi reproșa aceleași defecte pe care le-a justificat elogios la Grigorescu.

Discursul de la Ateneu a fost publicat în Revista Eco musicale di Romania. Aceasta aparținea lui Alexis Gebauer, cunoscut negustor de muzică din București ce avea și un magazin de instrumente muzicale pe Podul Mogoșoaiei. În prăvălia lui, erau expuse adesea tablouri de vânzare. Nicolae Grigorescu a beneficiat și el de acest mod de legătură cu publicul care se perinda în acele vremuri la promenadă. O dată cu achiziționarea de către stat a lucrării Corturile de țigani la apusul soarelui direct din atelierul artistului cu suma de 3.000 de lei aur, sumă nemaiîntâlnită în România prin cuantumul ei, în lumea consumatorilor de artă s-a petrecut o mare agitație. Aman a comentat verbal clientelismul recompenselor Expoziției din acel an de la Ateneul Român și Cezar Boliac a comentat ce a văzut în atelierul artistului - câteva pânze finisate și mai toate neterminate.

Cu toate că polemica din jurul magazinului cu tablouri și instrumente muzicale Gebauer era în floare, tablourile expuse nu se vindeau. V.a. Urechia văzuse câteva dintre ele în atelierul pictorului dar și la Gebauer. Astfel, el își amintea că în ziua de 17 iulie 1869 văzuse o natură moartă, adusă probabil din Franța, și lucrarea La amândouă le place jocul. Ultima lucrare a fost pusă de Grigorescu ca premiu la loteria pe care a organizat-o în cadrul magazinului, sperând ca afluxul de cumpărători să crească.

Incertitudini și controverse
  Referitor la data când Nicolae Grigorescu a sosit în România de la Paris, criticul de artă George Oprescu a fost de părere că C.I. Istrati s-ar fi înșelat când a pomenit faptul că artistul ar fi revenit la București în luna decembrie 1869. Grigorescu ar fi fost prezent la Adunarea Națională din 12 iunie 1869.

Note
  Există o notă de plată a pensiunii Laveur din Paris pe care o frecventa Grigorescu. Acolo a luat masa pentru ultima oară fiind pe drumul spre România între 1 și 4 iunie 1869.
  Ca argumentație a faptului că imediat după sosirea la București, Grigorescu ar fi plecat la Rucăr să picteze, George Oprescu a menționat existența unui tablou dintr-o colecție particulară pe rama căruia există însemnat numele modelului și locul unde a fost făcută lucrarea: Veruța din Dragoslavele. Datarea tabloului fiind făcută în anul 1869.
  Virgil Cioflec a reprodus în biografia pe care a dedicat-o artistului un portret al lui Carol Davila cu specificația că a fost realizat în anul 1879. George Oprescu a menționat că o variată a unui portret al lui Davila s-a întors din Rusia cu ocazia retrocedării unei părți a Tezaurului României în anul 1956.
  Portretul Elenei Petricari, fiica lui Carol Davila, a fost donat Muzeului Toma Stelian de Elena Petricari. George Oprescu menționează că portretul este acel Cap de fată în plin soare amintit de Alexandru Davila în memoriile sale.
  Prietenii erau V.A. Urechia, soția acestuia Zetrina și Carlotta Leria fiica acestora, profesoară de canto și cântăreață.
  Desenul Familiarii cafenelei Guichard a fost obținut de către Virgil Cioflec din colecția lui Alfred Bernath și se află astăzi la Muzeul de Artă din Cluj.  Personajele au fost identificate de Bernath printr-o legendă scrisă de acesta. Fiecare dintre cei figurați în această schiță, au jucat câte un rol mai mult sau mai puțin important în viața lui Nicolae Grigorescu. Petru Verussi fusese și el, începând din anul 1864, elevul lui Sébastien Cornu.  Grigorescu l-a cunoscut la Paris. Portretul lui Verrusi a fost publicat de Alexandru Vlahuță în biografia pe care a dedicat-o artistului. Urechia, Grigore Grandea și Nae Bassarabescu au scris în publicațiile vremii despre Grigorescu.  Față de Urechia, pictorul a avut o prietenie sinceră, dovadă că unele dintre lucrările de o importanță majoră din creația sa s-au aflat în colecția acestuia. În anul 1962, toate aceste lucrări erau în posesia Primăriei Bucureștiului (Sfatul Popular) și în colecția  doctorului I.N. Dona, fiul uneia dintre cumnatele istoricului. Astfel, în anul 1870 Grigorescu i-a făcut cadou lui Urechia tabloul, în ulei, intitulat Adunarea Națională, datat în 11 ianuarie 1870. Inginerul Gheorghe Duca apare și într-o schiță pe care a publicat-o Cioflec în biografia Grigorescu.
  Alexandru Marcovici a fost medic primar la Spitalul Colțea și profesor de clinică medicală. A făcut studiile la Paris.
  Pictorul Petre Alexandrescu a fost bursier al statului român în perioada 1851 - 1857, perioadă în care și-a făcut studiile la Viena, Roma și a urmat cursuri de pictură cu Léon Cogniet la Paris. În momentul în care a revenit în România a obținut o catedră de desen la Gimnaziul "Gheorghe Lazăr" în perioada 1860 - 1867. Din anul 1868 a renunțat definitiv la viața de artist și a plecat la Brăila pentru a face afaceri în domeniul comerțului.
  Nicolae Grigorescu a ignorat de fapt cariera didactică, dovadă în acest sens este refuzarea ofertei făcută de Constantin I. Stăncescu din anul 1898, prin care i se oferea o catedra la Școala de Belle Arte din București. Oferta făcută de Stăncescu era făcută pe fondul lipsei de cadre didactice din acei ani din cauza trecerii în neființă a lui Theodor Aman și a lui Gheorghe Tattarescu.
  V.A. Urechia a fost autorul unei notițe în care menționa că văzuse el însuși tablourile în atelierul pictorului român. Lucrarea La amândouă le place jocul a fost achiziționat de C. Filitti. Ea a participat la Expoziția artiștilor în viață din anul 1870 și ulterior, în anul 1957, la Expoziția retrospectivă dedicată împlinirii a 50 de ani de la decesul artistului.
  Se știe că în anul 1869, Nicolae Grigorescu a fost nevoit să apeleze la organizarea de loterii în speranța creșterii vânzărilor. În data de 20 ianuarie 1870 a pus ca premiu de loterie o natură moartă cu fructe. Biletele de loterie costau doar 10 franci, dar s-au vandut greu, astfel încât tragerea la sorți a avut loc doar în ziua de 6 martie 1871. Ceremonia de extragere a avut loc la bufetul Camerei Deputaților unde a fost expus. Câștigător a fost un oarecare S. Mihăilescu. Acesta nu s-a obosit să vină pentru ridicarea tabloului, ci a așteptat ca ziarele să-l invite să-și ridice prețiosul premiu.

Referințe

Bibliografie

 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Virgil Cioflec: Grigorescu, Editura Cultura Națională, București, 1925
 Barbu Brezianu: Nicolae Grigorescu, București, 1959
 Mircea Popescu: N. Grigorescu, seria Arta pentru toți, Editura Meridiane, București, 1962
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, Editura Tineretului, București, 1969
 George Sorin Movileanu și Vasile Florea: Grigorescu, Editura Meridiane, București, 1978
 George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962
Grigorescu - Album comemorativ la 100 de ani de la decesul lui artistului, editat de Muzeul Naţional de Artă al României cu ocazia expoziției retrospective "Grigorescu pictor al naturii" desfășurată la Galeria de Artă Românească Modernă a muzeului, texte de Mariana Vida și Monica Enache, coordonator Rodica Matei, București, 25 octombrie 2007
 Alexandru Cebuc: Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2008
 Iulia Iliescu și Marina Motroc: Viața și opera lui Grigorescu, Editura Monitorul Oficial R.A., București, 2009, ISBN 978-606-539-105-5

Legături externe

Alexandru Vlahuță: N. I. Grigoresco : Sa vie et son oeuvre - Editură Bucarest: Imprimerie Socec & C-ie, Société Anonyme, 1911 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Grigorescu și Franța: Studiu asupra formației spirituale și artistice a maestrului - Editura Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, Imprimeria Națională București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
George Oprescu: Franța văzută de pictori români - ALBUM - Editura Casei Școalelor, București, 1946 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017
Krikor Zambaccian: Pagini de artă - Editura Casei Școalelor, București, 1943 - în www.digibuc.ro, accesat 11 mai 2017

Nicolae Grigorescu

Nicolae Grigorescu în viața culturală a Bucureștiului (1870-1877)


Michael Elliot "Mike" Epps (nacido el 18 de noviembre de 1970) es un comediante stand-up, actor, productor de cine, escritor, cantante y rapero estadounidense. Es conocido por interpretar a Day-Day Jones en Next Friday y la secuela de la secuela, Friday After Next, y también junto a Ice Cube en All About the Benjamins. Fue la voz de Boog en Open Season 2 (la secuela de Open Season), pero fue reemplazado por Matthew J. Munn en Open Season 3.

A partir de 2012, Epps fue el productor ejecutivo en un documental de la vida del exmiembro de Outlwaz, Tupac Shakur, Napoleon: Life of an Outlaw.

Primeros años
Epps nació como Michael Elliot Epps en Indianápolis, Indiana el 18 de noviembre de 1970 en una gran familia.

La habilidad natural cómica de Epps fue animada en una edad temprana, y comenzó a actuar en stand-ups siendo adolescente. Epps se mudó a Atlanta donde trabajó en el Teatro de Actuación y Comedia, antes de mudarse a Nueva York para protagonizar en Def Comedy Jam en 1995.

Carrera

Comedia
Epps comenzó su carrera profesional al unirse a Def Comedy Jam en 1995.

Vida privada
Epps se casó con Michelle McCain en julio de 2006. La conoció mientras filmaba The Fighting Temptations (en que apareció junto a Cuba Gooding, Jr. y Beyoncé.) McCain tuvo un menor papel en la película, como novia de Epps.

Filmografía

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Indianápolis
Actores de voz de Estados Unidos
Actores de Indiana
Afroestadounidenses
Artistas de comedia en vivo

Mike Epps


Laura Adani (* 7. Oktober 1906 in Modena; † 30. August 1996 in Moncalieri) war eine italienische Schauspielerin.

Leben
Adani begann ähnlich wie ihre dem Schauspiel verbundenen Schwestern früh mit kleinen Rollen und wurde in den 1930er Jahren zu einer der wichtigsten Darstellerinnen Italiens. Bereits 1930/31 wurde sie von Mario Mattoli für die legendäre Theatergruppe "Za-Bum" verpflichtet. Es folgten Rollen in Klassikern neben Luigi Cimara, Umberto Melnati und vor allem Renzo Ricci, mit dem sie in vielen Werken Shakespeares und D'Annunzios zu sehen war. Legendär ist die von Guido Salvati eingerichtete Inszenierung aus dem Jahr 1942. La figlia di Iorio. Ab der zweiten Hälfte des Jahrzehnts legte Adani ihren Schwerpunkt auf zeitgenössische Stücke in denen sie ihren raffinierten, ausdrucksstarken und temperamentvollen Stil mit ihrer herausragenden Stimme einsetzen konnte. In späteren Jahren arbeitete sie mit Regisseuren wie Paolo Grassi, Giorgio Strehler und Roger Blin zusammen. Tourneen führten sie 1965 bis in die Vereinigten Staaten. Sie beendete ihre Bühnenauftritte 1981.

Gelegentlich nahm Laura Adani auch Film- u. Fernsehrollen an.

Adani war zweimal verheiratet; 1947 mit Graf Luigi Visconti und 1969 mit Graf Ernesto Balbo Bertone.

Filmografie (Auswahl)
 1933: Aria di paese
 1959: Wind des Südens (Vento del Sud)
 1970: Borsalino
 1980: Der Kuckuck (Il lupo e l'agnello)

Weblinks

 Nachruf im Corriere della Sera

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Darstellender Künstler (Italien)
Italiener
Geboren 1906
Gestorben 1996
Frau

Laura Adani


Rufinus de Byzance fut évêque de  Byzance de 284 à  293.

Contexte
Rufinus ou Rufin est le  de Byzance mentionné par Venance Grumel dans la liste des Patriarches de Constantinople publiée dans son ouvrage à qui il attribue un épiscopat de 284 à 293.

Bibliographie

Notes et références

Patriarche de Constantinople

Rufinus de Byzance


මහාචාර්ය ෂාන්තිලාල් දේවප්‍රිය (එස්. ඞි) ජයරත්න  (ඉංග්‍රීසි: Shanthilal Devapriya (S. D) Jayaratne) යනු  ශ්‍රී ජයවර්ධනපුර විශ්වවිද්‍යාලයයේ වෛද්‍ය විද්‍යා පීඨයේ  ශල්‍යකර්ම වෛද්‍ය මහාචාර්යවරයෙකි.

තවද ඔහු රාජ්‍ය ඔෂධ නීතිගත සංස්තාව සභාපතිවරයාද වෙයි.

ෂාන්තිලාල්  වෛද්‍ය පීඨය, කොළඔ විශ්වවිද්‍යාලය යෙන් වෛද්‍යවේදී සහ ශල්‍යවේදී උපාධිය ලබාගත්තේය.

ෂාන්තිලාල් දේවප්‍රිය (එස්. ඞි) ජයරත්න  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු මහාචාර්ය වරුන්

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු ව්‍යෛද්‍යවරුන්

 ආදි නාලන්දයීය ව්‍යෛද්‍යවරුන්ගේ සංගමය

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
මහාචාර්යවරු - ශ්‍රී ලංකා

එස්.ඩී. ජයරත්න


Baron Swansea, of Singleton in the County of Glamorgan, is a title in the Peerage of the United Kingdom and held by a branch of the Vivian family. It was created on 9 June 1893 for the industrialist Sir Henry Vivian, 1st Baronet. He had already been created a Baronet, of Singleton in the County of Glamorgan, on 13 May 1882. He was succeeded by his eldest son, the second Baron. On his death the titles passed to his half-brother, the third Baron.  the titles are held by the latter's grandson, the fifth Baron, who succeeded his father in 2005.

John Henry Vivian, father of the first Baron, was an industrialist and politician. The soldier Hussey Vivian, 1st Baron Vivian, was the uncle of the first Baron. The Liberal politician Sir Arthur Vivian was the younger brother of the first Baron.

Barons Swansea (1893)

Henry Hussey Vivian, 1st Baron Swansea (1821–1894)
Ernest Ambrose Vivian, 2nd Baron Swansea (1848–1922)
Odo Richard Vivian, 3rd Baron Swansea (1875–1934)
John Hussey Hamilton Vivian, 4th Baron Swansea (1925–2005)
Richard Anthony Hussey Vivian, 5th Baron Swansea (born 1957)

The heir apparent is the present holder's son, the Hon. James Henry Hussey Vivian (born 1999).

Male-line family tree

See also
Vivian family
Baron Vivian

Notes

References

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1893
Noble titles created for UK MPs
Swansea

Baron Swansea


عدنان أبو الشامات من مواليد (25 يوليو 1965)، ممثل سوري من مواليد دمشق.

حياته
عدنان أبو الشامات ممثل سوري من مواليد دمشق، عشق الفن والتمثيل منذ الصغر، فكان أول ظهور له في السينما في فيلم جسر الأشرار بعمر 6 سنوات، وفيلم مقلب حب، شارك بعدة مسلسلات تلفزيونية بسوريا، قرر السفر إلى أوروبا للعيش هناك، وبعد سبع سنوات عاد إلى وطنه، عاد مرة أخرى إلى سوريا ليكمل مسيرته الفنية بها، وخلال مسيرته الفنية الطويلة شارك بالعديد من الأعمال المهمة والمتميزة منها «باب الحارة» و«الدبور».

أعماله

المصادر

أشخاص على قيد الحياة
كوميديون سوريون
ممثلون من دمشق
مواليد 1385 هـ
مواليد 1965

عدنان أبو الشامات


JEF United Ichihara Chiba, også kendt som , og som , er en japansk professionel fodboldklub der spiller i J. League Division 2. Den 1. februar 2005 skiftede klubben navn fra JEF United Ichihara til det nuværende navn efter Chibe City blev en del af Ichihara, Chiba som en del af deres hjemby i 2003. Klubnavnet, JEF - taget fra JR East og Furukawa Electric - og United, repræsenterer sammenholdet på holdet og dets hjemby.

Historiske slutplaceringer

Nuværende trup
Pr. 10. september 2019.

Noter

Eksterne henvisninger
 J.League

Fodboldklubber i Japan
Etableret i 1946

JEF United Chiba


Lægbenet (lat. fibula) er en rørknogle der sammen med skinnebenet (tibia) udgør underbenets knogler. Skinnebenet er en kraftig knogle, mens lægbenet er en tyndere knogle. Begge knogler går fra ankelleddet og op til knæet.

Fibula er den udvendige (laterale) af de to underbensknogler. Sammenlignet med skinnebenet er lægbenet forskudt væk fra kroppen, så lægbenet starter lidt længere væk fra centrum af kroppen, men når længere ud (den når ikke så højt proximalt som skinnebenet, men længere distalt). Lægbenet er en spinkel knogle med et tyndt skaft og to mindre fortykkede, afrundede ekstremiteter.

Lægbenets primære funktion er støtte til stabiliteten ved ankelleddet.

Skelet

Lægben


Treća hrvatska nogometna liga je u sezoni 2016./17. igrana u tri skupine – Istok, Jug i Zapad, a sudjelovalo je ukupno 50 klubova.

Istok

Jug

Zapad

Poveznice
 3. HNL – Jug 2016./17.
 3. HNL – Zapad 2016./17.
 1. HNL 2016./17.
 2. HNL 2016./17.
 4. rang HNL-a 2016./17.
 5. rang HNL-a 2016./17.
 6. rang HNL-a 2016./17.
 7. rang HNL-a 2016./17.
 Hrvatski nogometni kup 2016./17.

Izvori
 rsssf.com, Hrvatska 2016./17., 3. HNL
 hns-cff.hr, 3. HNL Istok, pristupljeno 14. lipnja 2017.
 nogos.info, 3. HNL Istok ljestvica, pristupljeno 14. lipnja 2017.
 sportnet.hr, 3. HNL Istok 2016./17. , pristupljeno 14. lipnja 2017.
 soccerway.com, 3. HNL Istok 2016./17., pristupljeno 14. lipnja 2017.
 hns-cff.hr, 3. HNL Jug, pristupljeno 14. lipnja 2017.
 hns-cff.hr, Središte Split, pristupljeno 14. lipnja 2017.
 sportnet.hr, 3. HNL Jug 2016./17. , pristupljeno 14. lipnja 2017.
 bsk-zmaj.hr, 3. HNL, ljestvica, pristupljeno 14. lipnja 2017.
 soccerway.com, 3. HNL Jug 2016./17., pristupljeno 14. lipnja 2017.
 hns-cff.hr, Rezultati 3. HNL - Jug 2016./17., 34. kolo, preuzeto 14. lipnja 2017.
 hns-chf.hr, 3. HNL Zapad, pristupljeno 14. lipnja 2017.
 hns-chf.hr, Središte Rijeka, pristupljeno 14. lipnja 2017.
 nk-maksimir.hr, 3. HNL Zapad 2016./17., rezultati , pristupljeno 14. lipnja 2017.
 nk-maksimir.hr, 3. HNL Zapad 2016./17., ljestvica , pristupljeno 14. lipnja 2017.
 soccerway.com, 3. HNL Zapad 2016./17., pristupljeno 14. lipnja 2017.

2016-17
 3

3. HNL 2016./17.


Stručni članak (eng. professional paper), oblik stručnog rada, ne i znanstvenog rada. Jedan od oblika kategorizacije članaka u znanstvenim i stručnim publikacijama. Ne sadrži izvorne poglede i rezultate znanstvenog istraživanja. Obrađuje već poznate činjenice. Težište članka je širiti i popularizirati znanje. Može obrađivati tematiku zanimljivu uglavnom onima koji se bave određenim područjem odnosno strukom.

Izvori

Znanost

Stručni članak


Emin Gevelioğlu ya da Mehmet Emin Geveci (d. 1886, Bafra, Samsun - ö. 29 Temmuz 1934) Türk siyaset adamı.

İstanbul Hukuk Mektebi mezunudur. Bağdat Hukuk Mektebi Öğretmenliği, Kavala Müddeî-i Umûmîliği, İstanbul Emniyet Müdürlüğü 2.Şube Müdürlüğü, Serbest Avukatlık, Rehber Gazetesi sahipliği, Samsun Müdafaa-i Hukuk Teşkilâtı Kuruculuğu ve Başkanlığı, Osmanlı Meclis-i Mebûsan IV. Dönem Canik Mebusluğu, TBMM I. Dönem Canik ve IV. Dönem Samsun Milletvekilliği, Sivas İstiklâl Mahkemesi Üyeliği ve Başkanlığı, I. Dönem Adliye Encümeni Reisliği yapmıştır. Evli ve üç çocuk babasıdır.

Meclis içindeki muhalefet grubu olan İkinci Grup'ta yer aldı. 1922'de TBMM üyelerinin Misak-ı Milli sınırları içerisinde doğanlardan seçilmesine yönelik bir yasa tasarısı hazırlayarak Mustafa Kemal'in milletvekilliğini düşürmeye çalıştı. 1923 seçimlerinde meclis dışında kaldı.

Kaynakça

1886 doğumlular
1934 yılında ölenler
Bafra doğumlular
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
Osmanlı gazetecileri
TBMM 1. dönem Samsun milletvekilleri
TBMM 4. dönem Samsun milletvekilleri
Son Osmanlı Meclis-i Mebusanı (1920) Samsun üyeleri
20. yüzyılda Osmanlılar
Sivas İstiklâl Mahkemesi üyeleri
20. yüzyıl Türk avukatları

Emin Gevelioğlu


Edea ist eine finnische Band, die 1997 gegründet wurde. Stilistisch verschmelzen sie Popmusik mit folkloristischen und mystischen Elementen.

Geschichte
Als Gewinner der Vorauswahl durfte die Gruppe beim Eurovision Song Contest 1998 in Birmingham für Finnland antreten. Mit dem Stück Aava erreichten sie Platz 15. Der Text des Liedes besteht nur aus sechs sich wiederholenden Wörtern (Aava, maa, avara, Kauneus, suuruus, Isa) und hält somit den Eurovisions-Rekord des Liedes mit dem geringsten Textinhalt.

Die Gruppe veröffentlichte nur zwei Singles und 1998 ihr Album.

Diskografie

Alben
 1998: Edea

Singles
 1997: Jera
 1998: Aava

Weblinks

Einzelnachweise

Finnische Band
Popband
Interpret eines finnischen Beitrags beim Eurovision Song Contest

Edea (Band)


Daniel Sanchez (født 21. november 1953) er en tidligere fransk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Frankrig

Daniel Sanchez


مسلة تحتموس الثالث أو مسلة ثيودوسيوس هي مسلة الفرعون تحتمس الثالث وهي موجودة اليوم في إسطنبول في ميدان السلطان أحمد والذي كان سابقاً مضماراً لسباق الخيول. وقد نقلت المسلة من مصر إلى إسطنبول على يد الإمبراطور الروماني ثيودوسيوس الأول.

مراجع

آثار مصرية بالخارج
آثار مصرية نقلت من مكانها
إسطنبول
تحتمس الثالث
معالم فرعونية

ميدان السلطان أحمد
منحوتات رومانية في القرن 4

مسلة تحتمس الثالث


سلامون قبلي إحدى قرى مركز الشهداء التابع لمحافظة المنوفية في جمهورية مصر العربية.

التاريخ
ذكرها علي مبارك في كتابه الخطط التوفيقية باسم "سلمون عشما"، حيث ذكر أنها قرية في مديرية المنوفية بقسم منوف، وأن بها مسجد ومهنة أهلها الزراعة.

السكان
بلغ عدد سكان سلامون قبلي 11,701 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006. من أعلامها الأحمدي أبو النور وزير الأوقاف الأسبق.

انظر أيضاً
 قائمة قرى محافظة المنوفية

مصادر

قرى الشهداء

سلامون قبلي


La paquiostosis consiste en un engrosamiento de los huesos de un animal vertebrado que es inusual en otros vertebrados filogenéticamente próximos. Es el incremento del componente mineral en cuanto al grosor, lo que hace que quede menos espacio para la médula ósea.

En los casos de animales total o parcialmente acuáticos, se considera que este fenómeno puede formar parte de la adaptación a una vida en buena parte bentónica, pues, al aumentar su densidad los huesos, hacen efecto de lastre y así el animal puede buscar mejor su alimento en el fondo del medio acuático.

Se halla con frecuencia la paquiostosis entre los miembros basales del grupo de los sauropterigios, sobre todo entre los paquipleurosaurios, pero se observa también en pliosaurios como los cronosaurios y los paquicostasaurios. Asimismo, se encuentra en miembros de un grupo más ligado a la vida terrestre: el de los dinocéfalos.

Entre los vertebrados actuales, sólo se ha observado paquiostosis en cetáceos y en sirenios.

Referencias

 Sobre la paquiostosis en el sitio "The Pleisosaur Directory" ("El directorio del plesiosaurio"). En inglés.

 Cruickshank, A. R. I., Martill, D. M., Noe, L. F.:  A pliosaur (Reptilia, Sauropterygia) exhibiting pachyostosis from the Middle Jurassic of England ("Un pliosaurio (Reptilia: Sauropterygia) del Jurásico Medio de Inglaterra que presenta paquiostosis"). Journal of the Geological Society (publicación de la Sociedad Geológica de Londres), Londres, 153, 873-879. 1996.

Términos zoológicos
Aparato locomotor
Sistema esquelético
Sauropterygia
Dinocephalia
Sirenia
Cetacea

Paquiostosis


An Dracula ubangina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Angel Andreetta. An Dracula ubangina in nahilalakip ha genus nga Dracula, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dracula

Dracula ubangina


سلسلة البايرو (بالإنجليزية: Pyrosequencing) هو طريقة ل سلسلة الحمض النووي (من أجل تحديد النيوكليوتيدات في الحمض النووي) على أساس «تسلسل من جانب توليف» من حيث المبدأ. وقد قام بتطوير هذه التقنية (مصطفى رونقي) Mostafa Ronaghi و Pål Nyrén في المعهد الملكي للتكنولوجيا في ستوكهولم في نهاية التسعينات.

مراجع

تقانة حيوية
صناعة علوم الحياة
علم الأحياء الجزيئي

سلسلة البايرو


Simon-Pierre Saint-Hillien CSC (* 6. Juli 1951 in Gonaïves; † 22. Juli 2015 in Miami) war Bischof von Hinche.

Leben
Simon-Pierre Saint-Hillien trat am 8. September 1976 der Ordensgemeinschaft der Kongregation vom Heiligen Kreuz bei, legte am 5. Oktober 1980 die Profess ab und empfing am 28. Dezember 1980 die Priesterweihe.

Papst Johannes Paul II. ernannte ihn am 10. Dezember 2002 zum Weihbischof in Port-au-Prince und Titularbischof von Lamdia.

Der Kardinalbischof von Porto-Santa Rufina, Roger Kardinal Etchegaray, spendete ihm am 22. Februar des nächsten Jahres die Bischofsweihe; Mitkonsekratoren waren François-Wolff Ligondé, Erzbischof von Port-au-Prince, und François Gayot SMM, Erzbischof von Cap-Haïtien.

Papst Benedikt XVI. ernannte ihn am 6. August 2009 zum Bischof von Hinche.

Simon-Pierre Saint-Hillien verstarb am 2. Juli 2015 im Jackson Memorial Hospital in Miami an den Folgen einer Krebserkrankung.

Weblinks

Einzelnachweise

Römisch-katholischer Bischof (21. Jahrhundert)
Römisch-katholischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Angehöriger der Kongregation vom Heiligen Kreuz
Haitianer
Geboren 1951
Gestorben 2015
Mann

Simon-Pierre Saint-Hillien


Robert Watt ist der Name folgender Personen:

* Robert Watt (Bibliograf) (1774–1819), schottischer Arzt und Bibliograf
 Robert Watt (Heraldiker) (* 1945), kanadischer Heraldiker
 Robert Watson-Watt (1892–1973), schottischer Physiker

Siehe auch:
 Bob Watt (Robert McDonald Watt; 1927–2010), kanadischer Eishockeyspieler
 Robert Watts

Robert Watt


පේල් බ්ලූ ඩොට් (ඉංග්‍රීසි: Pale Blue Dot; අර්ථය: "ලා නිල් තිත") යනු 1990 පෙබරවාරි 14 වැනිදා වොයේජර් 1 අභ්‍යාවකාශ ප්‍රෝබය කි.මී. බිලියන 6 ක දුරක සිට ලබාගත් පෘථිවියේ ඡායාරූපයකි. මෙහි පෙනෙන පෘථිවියෙහි ප්‍රමාණය පික්සලයකටත් වඩා කුඩාය. කැමරාවෙහි පරාවර්ථනය වන හිරු කිරණ පටි අතර කුඩා තිතක් ලෙස පොළොව දක්නට ලැබේ.

මෙහෙයුමේ මූලික අරමුණු සම්පූර්ණ කිරීමෙන් පසු නාසා ආයතනය විසින් වොයේජර් 1 ගැඹුරු අභ්‍යාවකාශයට යොමු කරන ලද අතර, තාරකා විද්‍යාඥයෙකු සහ ගත්කතුවරයෙකු වූ කාල් සේගන්ගේ ඉල්ලිමක් මත, වොයේජර් 1 අවසාන වරට නැවත පෘථිවිය දෙස හරවා මෙම ඡායාරූපය ලබා ගන්නා ලදී. එයට පේල් බ්ලූ ඩොට් නොහොත් "ළා නිල් තිත" යන නම යොදන ලද්දේ සේගන් විසින් 1994 එම නමින්ම ලියන ලද ග්‍රන්ථය මගිනි.

පසුබිම
1977 සැප්තැම්බරයේ නාසා ආයතනය විසින් සෞරග්‍රහ මණ්ඩලය සහ අන්තස්තාරීය අභ්‍යාවකාශය අධ්‍යනය කිරීම සඳහා වොයේජර් 1 ලෙස හැඳින්වූ කි.ග්‍රෑ. 722 ක් බරැති රොබෝ අභ්‍යාවකාශ යානයක් දියත් කරනු ලැබීය. බ්‍රහස්පති පද්ධතිය සහ සෙනසුරු පද්ධතිය අධ්‍යනය කිරීමෙන් පසු මෙහෙයුමෙහි ප්‍රධාන අරමුණු සාර්ථක වූ බවට ප්‍රකාශ කරනු ලැබීය. සෞරග්‍රහ මණ්ඩලයේ විශාලතම ග්‍රහලෝක දෙක සහ ඒවායේ චන්ද්‍රයින්ගේ සුපැහැදිළි ඡායාරූප පළමුවරට ලබාගත්තේ වොයේජර් 1 යානය විසින් ය.

මේ මොහොතේදීත් පැයට කි.මී. 64,000 ක වේගයකින් අභ්‍යාවකාශය හරහා ගමන් කරමින් සිටින වොයේජර් 1, මෙතෙක් පොළොවේ සිට වැඩිම දුරක් ගමන් කර ඇති කෘතීම වස්තුව වේ. මූලික අරමුණු සාර්ථක වුවද වොයේජර් 1 හී මෙහෙයුම තවමත් ක්‍රියාත්මක වන අතර, කුයිපර් පටිය, සූර්යගෝලය සහ අන්තස්තාරීය අභ්‍යාවකාශය විමර්ශනය කිරීම එහි නව අරමුණු වේ. 2021 වනවිට වසර 44 ක් තිස්සේ ක්‍රියා කරන යානය අදටත් පොළොවේ ඇති ගැඹුරු අභ්‍යාවකාශ ජාලයට (Deep Space Newtork) දත්ත එවීම සිදු කරයි.

වොයේජර් 1 සැලසුම් කරන ලද්දේ සෙනසුරු හමුවීම තෙක් ක්‍රියා කිරීමට පමණි. 1980 දී යානය සෙනසුරු ද පසු කර ගමන් කිරීම ඇරඹූ පසු, සේගන් එය නැවත හරවා පෘථිවියෙහි එක් අවසාන ඡායාරූපයක් ගත යුතුයැයි යෝජනා කළේය. ඉතාම දුරක සිට ගන්නා මෙම පින්තූරයෙහි කිසිදු විද්‍යාත්මක වැදගත්කමක් නොමැති වුවද, විශ්වයේ මනුෂ්‍යයාට ඇති තැන ගැන යම් අදහසක් ලබාගැනීමට මෙය වැදගත් වන බව සේගන් විශ්වාස කළේය.

වොයේජර් වැඩසටහනේ සාමාජිකයින් බහුතරයක් මෙම අදහසට එකඟත්වය පළ කළද, සමහරුන් මෙමගින් වොයේජර්හී ඡායාරූපකයට හිරු එලිය මගින් හානි විය හැකි බව පෙන්වා දුන්හ. කෙසේ නමුත් 1989 වනවිට සේගන් ගේ අදහස ක්‍රියාත්මක කරන ලදී.

ඡායාරූපය
ඡායාරූපය ලබාගැනීම සඳහා කැමරා කාචයේ නිරාවරණ කාලය ආදිය ගණනය කිරීම, සහ ඒවා වොයේජර් වෙත යැවීම සඳහා නියෝග අනුක්‍රමයක් සැකසීම සිදු කෙරුණේ නාසා ක්ෂේප ප්‍රචාලන විද්‍යාගාරයේ කැන්ඩි හැන්සන් සහ ඇරිසෝනා විශ්ව විද්‍යාලයේ කැරොලයින් පෝර්කෝ යන අභ්‍යාවකාශ විද්‍යාඥයන් විසිනි. ඉන්පසු එම නියෝග අනුක්‍රමය සම්පාදනය කොට වොයේජර් 1 වෙත යවන ලද අතර, 1990 පෙබරවාරී 14 ග්‍රිනිච් මධ්‍යන්‍ය වේලාවෙන් 04:48 ට ඡායාරූප ලබාගන්නා ලදී.

කැමරාවෙන් ලබාගත් දත්ත මුලින්ම වොයේජර්හී ටේප් රෝකෝඩරයක තැන්පත් වූ අතර, ඒවා පෘථිවියට එවීම ප්‍රමාද වූයේ ගැඹුරු අභ්‍යාවකාශ ජාලය (Deep Space Newtork) විසින් මැගලන් සහ ගැලීලියෝ මෙහෙයුම් වලට ප්‍රමුඛතාවය දීමට සිදු වූ නිසා ය. කෙසේ නමුත් පසුව, 1990 මාර්තු සහ මැයි මාස අතර වොයේජර් රූපරාමු 60 ක් පෘථිවියට එවීය. ආලෝකයේ වේගයෙන් ගමන් කරන එම රේඩියෝ තරංග පොළොවට ගමන් කිරීමට පැය 5 හමාරක් ගත විය.

රූපරාමු තුනකම පෘථිවිය දැක්වුනේ හිස් අවකාශයක ඇති ඉතා කුඩා තිතක් ලෙසයි. සෑම රූපරාමුවක්ම ලබාගෙන තිබුණේ විවිධ වර්ණ පෙරහන් භාවිත කරමින් ය. පෙර සඳහන් කළ රූපරාමු නිල්, කොළ සහ දම් පැහැ පෙරහන් වලින් ද, පිලිවෙලින් 0.72, 0.48 සහ 0.72 යන නිරාවරණ කාලවලින්ද ලබාගෙන තිබුණි. එම රූපරාමු තුන ප්‍රතිසංයෝජනය කිරීමෙන් පේල් බ්ලූ ඩොට් ඡායාරූපය නිර්මාණය විය.

සෑම රූපරාමුවක්ම පික්සල 640,000 කින් සමන්විත වූ අතර, එයින් පෘථිවිය අඩංගු වූයේ එක් පික්සලයකින් 12% ක කොටසක පමණි. ඡායාරූපයෙහි පටි ලෙස ඇත්තේ කැමරාවෙන් පරාවර්ථනය වූ සූර්ය කිරණ ය.

දුර
නාසා ක්ෂේප ප්‍රචාලන විද්‍යාගාරයෙහි HORIZONS මෙවලමට අනුව, 1990 පෙබරවාරි 14 සහ මැයි 15 දිනවල, වොයේජර් 1 පොළොවේ සිට ගමන් කර තිබූ දුර පහත දැක්වේ.

ආවර්ජනා
1994 පළවූ සිය පේල් බ්ලූ ඩොට් ග්‍රන්ථයේදී කාල් සේගන් මෙම ඡායාරූපයේ වටිනාකම ගැන ඔහුගේ අදහස් දැක්වූයේ මෙලෙස ය:නැවතත් ඒ තිත දෙස බලන්න. ඒ මෙතැනයි. ඒ නිවසයි. ඒ අපියි. ඔබ ආදරය කරන සියලු දෙනාම ද, ඔබ අඳුනන සියලු දෙනාම ද, ඔබ අසා ඇති සියලු දෙනාම ද, ඉතිහාසය පුරාවට සිටි සියලුම මනුෂ්‍යයින් ද, ජීවත් වූයේ ඒ මතයි. මානව වර්ගයාගේ ඉතිහාසය පුරා අපේ සතුට සහ වේදනාව එකතු වූ තැනද, දහස් ගණනක් ආගම්, මතවාද සහ ආර්ථික මූලධර්ම ද, සෑම දඩයක්කරුවෙක්ම, සෑම වීරයෙක්ම, සෑම බියගුල්ලෙක්ම ද, ශිෂ්ටාචාර ආරම්භ කළ අයද, ශිෂ්ටාචාර විනාශ කළ අයද, සෑම රජෙක්ම ද, සෑම ගොවියෙක්ම ද, ආදරය කරන සෑම තරුණ යුවළක්ම ද, සෑම මවක්ම, සෑම පියෙක්ම, සෑම බලාපොරොත්තු සහිත දරුවෙක්ම ද, සෑම නව නිපැයුම්කරුවෙක්ම ද, සෑම ගවේශකයෙක්ම ද, සාරධර්ම උගන්වන සෑම ගුරුවරයෙක්ම ද, සෑම දූෂිත දේශපාලනඥයෙක්ම ද, සෑම 'සුපිරි තාරකාව'ක්ම ද, සෑම 'උත්තරීතර පාලකයෙක්'ම ද, සෑම ශාන්තුවර‍යෙක්ම ද, සෑම පාපිෂ්ඨයයෙක්ම ද ජීවත් වූයේ එහියි. එනම් හිරු කිරණක් මත එල්ලෙන කුඩා දූවිලි අංශුවක් මතයි.

මහ පොළොව යනු විශ්ව රඟ මඬලෙහි ඇති ඉතාම කුඩා වේදිකාවකි. මේ කුඩා තිත තුළ, ඊටත් වඩා කුඩා ප්‍රදේශයක තාවකාලික පාලකයා වීම සඳහා සෑම අධිරාජ්‍යයෙකු සහ සේනාධිපතිවරයෙකු විසින්ම වගුරුවන ලද ලේ ගංගා ගැන සිතන්න. මේ පික්සලයෙහි එක් කොනක ජීවත් වෙන අය තවත් කොනක ජීවත් වෙන අයට දැක්වූ අනන්ත කෲරකම් ගැන ද, ඔවුන් අතර නිතර ඇතිවෙන වැරදි වැටහීම් ගැනද, එකිනෙකා මරා ගැනීමට ඔවුන්ට ඇති බලවත් ආශාව ගැනද, ඔවුන් ඉතා උද්‍යෝගයෙන් එකිනෙකාට වෛර කරගන්නා ආකාරය ගැනද සිතන්න.

අපේ නොමඟ යවන සුලු හැසිරීම්, අප සිතෙන් මවාගත් ලෝක මාන්නය, අප විශ්වයේ වරප්‍රසාදලත් තැනක සිටී යන රැවටිලි සහගත අදහස, මෙම ලා එලියකින් යුත් තිත විසින් අභියෝගයට ලක් වෙයි. අපේ ග්‍රහලෝකය යනු විහිදෙන අඳුරු අභ්‍යාවකාශයේ ඇති එක් හුදෙකලා තිතක් පමණයි. අපව අපගෙන්ම ගළවා ගැනීමට, අපිට තේරුම් ගත නොහැකි, අති විශාල විශ්වයේ වෙනත් කොහෙන් හෝ ගැලවුම්කරුවෙකු එනු ඇති බවට කිසිම ඉඟියක් නැත.

පෘථිවිය යනු දැනට දන්නා පරිදි ජීවයට රැකවරණය දිය හැකි එකම ග්‍රහලොවයි. අපේ වර්ගයාට, අඩුම තරමින් නුදුරු අනාගතයේදීවත්, සංක්‍රමණය විය හැකි වෙනත් තැනක් නොමැත. [වෙනත් තැනකට] සංචාරය කළ හැකියි. නමුත් පදිංචි විය නොහැකියි. ඔබ එයට කැමති වූවත් නැතත්, මේ මොහොතේ අපට ඇත්තේ පෘථිවිය පමණයි..

තාරකා විද්‍යාව යනු නිහතමානීත්වය සහ චරිතය දියුණු කරන අත්දැකීමක් යැයි පැවසෙනවා. ඉතාම දුරක සිට ලබාගත් අපේ කුඩා ලෝකයේ මේ ඡායාරූපය තරම් මිනිස් සංහතියේ මෝඩ උඩඟුකම ගැන පෙන්වාදෙන වෙනත් නිරූපණයක් සමහරවිට ඇත්තේම නැත. මට නම් එය, එකිනෙකාට කරුණාවෙන් සැළකීමටත්, අප දන්නා අපේ එකම නිවස වන මේ ලා නිල් පැහැති තිත සං‍රක්ෂණය කිරීමට සහ රැකබලා ගැනීමටත් අපට ඇති වගකීම මනාව අවධාරනය කරයි.

—  කාල් සේගන්කාල් සේගන්, පේල් බ්ලූ ඩොට්, පිටු අංක 6, ගූගල් පොත්.

සංවත්සර

2015 දී නාසා ආයතනය ඡායාරූපයේ 25 වැනි සංවත්සරය සැමරුවේය. 2020 දී ඡායාරූපයෙහි 30 වැනි සංවත්සරය වෙනුවෙන්, නාසා ආයතනය විසින් නවීන ඡායාරූප සැකසුම් තාක්ෂණයන්ගේ ආධාරයෙන් වැඩි දියුණු කරන ලද මෙහි නව අනුවාදයක් එළි දක්වන ලදී. පේල් බ්ලූ ඩොට් රීවිසිටඩ් ලෙස නම් කෙරුනු එය, දීප්තිය සහ වර්ණයන් තුලනය කිරීමෙන් පෘථිවිය සහිත කොටස වැඩි දියුණු කරන ලද එකකි.

මූලාශ්‍ර

පේල් බ්ලූ ඩොට්


II. Dünya Savaşı Zafer Madalyası (), Amerika Birleşik Devletleri Kongresi tarafından Haziran 1945'te oluşturulan bir ödüldür. II. Dünya Savaşı sırasında Filipinler Hükûmeti'nin silahlı kuvvetlerindeki kişiler de dahil olmak üzere 7 Aralık 1941 ile 31 Aralık 1946 tarihleri arasında Birleşik Devletler ordusunda askeri görevde aktif veya yedek olarak bulunmuş bütün askerlere verildi.

İlk başta bir şerit olarak yayınlandı ve basitçe "Zafer Şeridi" olarak adlandırıldı. 1946'da Zafer Madalyası adında tam bir madalya olarak değiştirildi.

Madalyayı almak için herhangi bir hizmet süresi kısıtlaması yoktu ve Ulusal Kişisel Kayıt Merkezi bu madalyayı alan birkaç günlük askerleri bile listeledi. II. Dünya Savaşı'nın Ağustos 1945'te bitmesine rağmen, 1946 yılı için alınan bazı askerlerin bile savaş gazisi olmadan madalyayı aldığı görülmüştür. Bunun nedeni ise Başkan Harry S. Truman'ın 1946 yılının sonuna kadar çarpışmaların bittiğine dair bir deklarasyon yapmamış olmasıdır.

I. Dünya Savaşı'ndaki benzeri ise I. Dünya Savaşı Zafer Madalyası'dır.

Kaynakça

Amerika Birleşik Devletleri askerî madalya ve nişanları
II. Dünya Savaşı madalya ve nişanları

II. Dünya Savaşı Zafer Madalyası


was a district located in Gifu Prefecture, Japan.

As of 2003, the district had an estimated population of 48,776 and a density of 68.95 persons per km2. The total area was 707.36 km2.

Mergers
 On October 25, 2004 - the towns of Akechi, Iwamura, Kamiyahagi and Yamaoka, and the village of Kushihara were merged into the expanded city of Ena.
 On February 13, 2005 - the towns of Fukuoka, Sakashita and Tsukechi, and the villages of Hirukawa, Kashimo and Kawaue, along with the village of Yamaguchi (from Kiso District, Nagano Prefecture), were merged into the expanded city of Nakatsugawa .

References

Former districts of Gifu Prefecture

Ena District, Gifu


1998-99 ඕස්ට්‍රේලියානු තුන්කොන් තරඟාවලිය (පොදුවේ හැඳින්වෙන්නේ 1998-99 කාල්ටන් සහ යුනයිටඩ් සීරීස්) යනු එක්දින ජාත්‍යන්තර (එක්දින) තුන්කොන් ක්‍රිකට් තරගාවලියක් වූ අතර එහිදී ඕස්ට්‍රේලියාව විසින් එංගලන්තයට සහ ශ්‍රී ලංකාවට සත්කාරකත්වය ලබා දුන්නේය. ඕස්ට්‍රේලියාව සහ එංගලන්තය අවසන් වටයට පිවිසි අතර ඕස්ට්‍රේලියාව 2-0කින් ජයග්‍රහණය කළේය.

සංචිත

ප්‍රසාද ලකුණු වගුව

කණ්ඩායම් අදියර

1 වන තරගය

2 වන තරගය

3 වන තරගය

4 වන තරගය

5 වන තරගය

6 වන තරගය

7 වන තරගය

8 වන තරගය

9 වන තරගය

10 වන තරගය

11 වන තරගය

12 වන තරගය

13 වන තරගය

14 වන තරගය

15 වන තරගය

අවසාන තරග
ඕස්ට්‍රේලියාව එංගලන්තයට එරෙහිව පැවති අවසන් තරඟ 3 න් 2/0 ක් ලෙස ජයග්‍රහණය හිමි කර ගත්තා. (3 වන තරගය නොපැවැත්වුනි.)

1 වන අවසන් තරඟය

2 වන අවසන් තරගය

බාහිර සම්බන්ධක

 ක්‍රික්ඉන්ෆෝ හි තරගාවලි නිවස

යොමුව

ක්‍රිකට්
ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්

ඕස්ට්‍රේලියානු තුන්කොන් තරගාවලිය 1999


"I nat vil jeg leve" er en sang fra den danske poprock-gruppe Bifrost, skrevet af Tom Lundén fra gruppen. Sangen udgjorde den ene side af gruppens tredje single fra 1978; på den anden side var "Den vilde brølende nat", også skrevet af Lundén. "I nat vil jeg leve" var også med på gruppens tredje album Læn Dem ikke ud fra året efter, mens "Den vilde brølende nat" var det eneste nummer, som gruppen udsendte i eget navn udelukkende på single. Singlen udkom på CBS Records.

"I nat vil jeg leve" blev i 1979 udsendt på single én gang til, denne gang med sangen "Aftensang", skrevet af Ida Klemann, på den anden side.

Sangen er også med på Bifrosts første opsamlingsalbum, Bifrost's bedste (1981) samt et enkelt opsamlingsalbum med forskellige kunstnere.

"I nat vil jeg leve" er ifølge en kommentar på selve pladen i den anden singleudgivelse blevet til "efter Bob Dylans gode idé", hvilket med en vis sandsynlighed refererer til Dylans sang "Tonight I'll Be Staying Here with You" fra hans album Nashville Skyline (1969).

Musikere
Gruppens besætning på Læn Dem ikke ud, hvorfra sangen stammer, var følgende:
 Ida Klemann
 Annapurna
 Asger Skjold
 Mogens Fischer
 John Teglgaard
 Mikael Miller
 Torben Andersen
 Tom Lundén

Referencer

Singler fra 1978
Bifrost-sange

I nat vil jeg leve


Flugtbilist er en film instrueret af Jonas Wentzel.

Handling
Tobias er på udflugt med sin gravide kæreste. Hun glæder sig, men han virker lidt anspændt. De standser ved en øde tankstation, hvor Tobias fylder bilen op. Der er noget uhyggeligt ved stedet. Tobias kører derfra i en fart, mere urolig end før. Kort efte

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1998

Kortfilm fra Danmark

Flugtbilist


A sensibilização é um processo de aprendizagem não associativo no qual a administração repetida de um estímulo resulta na amplificação progressiva de uma resposta. A sensibilização muitas vezes é caracterizada por um aumento da resposta a toda uma classe de estímulos além daquele que é repetido. A repetição de um estímulo doloroso, por exemplo, pode tornar a pessoa mais responsiva a um ruído alto.

História
Eric Kandel foi um dos primeiros a estudar a base neural da sensibilização, realizando experimentos nas décadas de 1960 e 1970 sobre o reflexo de retirada branquial da lesma Aplysia. Kandel e seus colegas primeiro habituaram o reflexo, enfraquecendo a resposta ao tocar repetidamente no sifão do animal. Eles, então, emparelharam estímulos elétricos nocivos à cauda com um toque no sifão, fazendo com que a resposta de retirada das brânquias reaparecesse. Após essa sensibilização, um leve toque no sifão sozinho produziu uma forte resposta de retirada das brânquias, efeito este que durou vários dias. Em 2000, Eric Kandel recebeu o Prêmio Nobel de Fisiologia ou Medicina por sua pesquisa em processos de aprendizagem neuronal.

Bases neurais
As bases neurais da sensibilização comportamental não estão totalmente elucidadas, embora tipicamente resultem quando um receptor celular torna-se mais propenso a responder a um estímulo. Exemplos de sensibilização neural incluem:

 A estimulação elétrica ou química no hipocampo de ratos causa fortalecimento dos sinais sinápticos, um processo conhecido como potenciação de longo prazo ou LTP. O LTP de receptores AMPA é um potencial mecanismo subjacente à memória e aprendizagem no cérebro.
 No modelo de kindling, a estimulação repetida de neurônios hipocampais ou amigdaloides no sistema límbico acaba levando a convulsões em animais de laboratório. Após a sensibilização, pode ser necessária pouquíssima estimulação para produzir convulsões. Assim, o kindling foi sugerido como um modelo para a epilepsia do lobo temporal em humanos, onde um estímulo repetitivo (luzes piscando, por exemplo) pode causar crises epilépticas. Muitas vezes, as pessoas que sofrem de epilepsia do lobo temporal relatam sintomas de efeitos negativos, como ansiedade e depressão, que podem ser resultantes da disfunção límbica.
 Na "sensibilização central", os neurônios nociceptivos nos cornos dorsais da medula espinhal tornam-se sensibilizados por danos nos tecidos periféricos ou pela inflamação. Sugere-se que esse tipo de sensibilização seja um possível mecanismo causal para condições de dor crônica. As alterações da sensibilização central ocorrem após repetidos ensaios de dor. Pesquisas mostraram consistentemente que, quando um animal é repetidamente exposto a um estímulo doloroso, seu limiar de dor muda e resulta em uma resposta à dor mais forte. Pesquisadores acreditam que existem paralelos que podem ser traçados entre esses testes em animais e a dor persistente nas pessoas. Por exemplo, após uma cirurgia nas costas em que se removeu uma hérnia de disco causando um nervo comprimido, o paciente ainda pode continuar a "sentir" dor. Além disso, os recém-nascidos que são circuncidados sem anestesia mostraram tendências a reagir mais fortemente a futuras injeções, vacinas e outros procedimentos semelhantes. As respostas dessas crianças são aumento do choro e maior resposta hemodinâmica (taquicardia e taquipneia).
 A sensibilização a drogas ocorre na dependência de drogas e é definida como um efeito aumentado da substância após doses repetidas (o oposto da tolerância à droga). Tal sensibilização ocorre devido a mudanças na transmissão dopaminérgica mesolímbica cerebral, bem como devido a uma proteína dentro dos neurônios mesolímbicos chamada delta FosB. Um processo associativo pode contribuir para o vício, pois os estímulos ambientais associados ao consumo de drogas podem aumentar o desejo de consumi-las. Esse processo pode também aumentar o risco de recaída em dependentes em abstinência.

Sensibilização cruzada
A sensibilização cruzada é um fenômeno no qual a sensibilização a um estímulo é reverberada em um estímulo relacionado, resultando na amplificação de uma resposta particular tanto ao estímulo original quanto ao estímulo relacionado. Por exemplo, a sensibilização cruzada aos efeitos neurais e comportamentais de drogas viciantes é bem caracterizada, como a sensibilização à resposta locomotora de um estimulante resultando em sensibilização cruzada aos efeitos de ativação motora de outros estimulantes. Da mesma forma, a sensibilização por recompensa a uma determinada droga viciante geralmente resulta em sensibilização cruzada por recompensa, que envolve a sensibilização à propriedade recompensadora de outras drogas viciantes da mesma classe de droga ou mesmo de certas recompensas naturais.

Em animais, tem-se estabelecida a sensibilização cruzada entre o consumo de diversos tipos de drogas de abuso – em consonância com a teoria das drogas de entrada – e também entre o consumo de açúcar e a autoadministração de drogas de abuso.

Como fator causal em patologias
Implica-se que a sensibilização possa ser um mecanismo causal ou de manutenção em uma ampla gama de patologias aparentemente não relacionadas, incluindo dependência, alergias, asma, bexiga hiperativa e algumas síndromes medicamente inexplicáveis, como fibromialgia e sensibilidade química múltipla. A sensibilização também pode contribuir para distúrbios psicológicos, como transtorno de estresse pós-traumático, ataque de pânico e transtornos do humor.

Ver também
 Potenciação a longo prazo
 Neuroplasticidade
 Plasticidade sináptica

Aprendizagem
Behaviorismo

Sensibilização