Urkesh o Urkish (Cuneiforme:   ) es una antigua ciudad estado de Siria hoy desaparecida, fundada hacia comienzos del IV milenio a. C. por los Hurritas. La ciudad se ubicaba en la actual gobernación de Al-Hasakah en el noreste de Siria, al sur de los Montes Tauro, y en el norte de Mesopotamia. En la actualidad es una zona arqueológica con el nombre de tell Mozan.

Historia
Es poco lo que se conoce sobre la historia de Urkesh y en su mayoría ha sido revelado por los hallazgos arqueológicos en Tell Mozan y por menciones halladas en inscripciones de los reinos vecinos. Era un centro importante para la cultura hurrita que lo consideraban la sede de Kumarbi, padre de los dioses. Era la capital de un reino que se extendía hacia el norte, donde tenía lugar la extracción de cobre que fue la fuente de la prosperidad de la ciudad.

Se ignora casi todo acerca de los gobernantes de la ciudad de los que sólo se conservan algunos nombres y referencias fragmentarias. Los más antiguos ostentan el título de endan:
 Tupkish endan (c. 2250 a. C.)
 Tish-atal endan (fecha desconocida)
 Shatar-mat (fecha desconocida)
 Atal-shen (fecha desconocida)
 Ann-atal (c. 2050 a. C.)
 Te'irru (c. 1800 a. C.)

La ciudad fue abandonada por razones desconocidas hacia 1350 a. C.

Arqueología
La excavación arqueológica se llevó a cabo en el montículo de Tell Mozan en un aŕea de unas 135 hectáreas que se eleva unos 25 metros en su punto más alto. Los primeros sondeos los realizó Max Mallowan, marido de Agatha Christie en la década de 1930, quien abandonó los trabajos en el tell por creer haber encontrado restos romanos.

Se han realizado importantes descubrimientos entre los que destaca el Palacio Real, un templo sobre una terraza monumental y un pozo que se cree servía para realizar determinados ritos adivinatorios. La ciudad estaba rodeada por una muralla de unos 7 metros de altura y unos 8 de anchura y construida, como es habitual en la zona, con ladrillos de barro.

La excavación comenzó en 1984 a cargo de Giorgio Buccellati de la UCLA y Marilyn Kelly-Buccellati de la California State University y han proseguido hasta la actualidad con ayuda de otros equipos. La excavación es célebre por su empleo de la alta tecnología en el estudio y conservación de los hallazgos arqueológicos.

Referencias

Mitanni
Imperio acadio
Yacimientos arqueológicos de Siria
Antiguas ciudades de Oriente Medio
Antiguos asentamientos en Siria
Edad del Bronce en Siria

Urkesh


James McCleary est un nom pouvant désigner:

 (1853-1924), homme politique américain du Minnesota
 (c. 1923-2012), joueur nord-irlandais de football

Voir aussi

McCleary, James

James McCleary


FK Cementarnica 55 (Fudbalski klub Cementarnica 55; Cementarnica 55; Cementarnica-55, Cementarnica 55 Skoplje, makedonski 	ФК Цементарница-55 Скопје) je nogometni klub iz Skoplja, Regija Skoplje, Sjeverna Makedonija.
U sezoni 2019./20. "Cementarnica 55" se natjecala u "Trećoj makedonskoj ligi - Sjever".

O klubu
Klub je osnovan 1955. godine kao FK "FCU" pri Fabrici za cement "Usije". Klub je također bio koristo nazive '"FCU-55" ("FCU 55") i "Usije". Do raspada Jugoslavije, klub se često natjecao u "Republičkoj ligi Makedonije".
Osamostaljenjem Makedonije (od 2019. godine Sjeverna Makedonija), "FCU 55" postaje članom novoformrane "Prve Makedonske lige". 1996. godine dolazi do promjene imena u "Cementarnica 55" (također i pod varijantama "Cementarnica-55" i "Cementarnica"). 2003. godine "Cementarnica 55" osvaja "makedonski kup", te nastupa u "Kupu UEFA", te je također nastupala u "Intertoto kupu".
"Cementarnica 55" prvi put iz "Prve lige" ispada u sezoni 2005./06., nakratko se klub naziva "Meridian FCU", te se vraća na jednu sezonu u prvu ligu, ali je od sezone 2008./09. stalno u nižim ligama - "Druga makedonska liga", "Treća makedonska liga - Sjever" i Općinska liga "Kisela Voda".

Stadion

Uspjesi

nakon 1992.

 Prva makedonska liga
 trećeplasirani: 2001./02.

 Druga makedonska liga
 doprvak: 2006./07.

 Općinska liga Kisela Voda
 prvak: 2018./19.

 Kup Makedonije
 pobjednik: 2002./03.
 finalist: 2001./02.

do 1992.

Pregled plasmana

Poznati igrači

Poznati treneri

Unutarnje poveznice

Vanjske poveznice
 FC Cementarnica 55, facebook stranica
  cementarnica-skopje.blog.onet.pl, wayback arhiva
  macedonianfootball.com, Cementarnica 55
  int.soccerway.com, FK Cementarnica 55 Skopje
  worldfootball.net, Cementarnica Skopje
  transfermarkt.com, Cementarnica Skopje

Izvori

  macedonianfootball.com, Cementarnica lives in the heart of a Polish fan, objavljeno 7. lipnja 2011., pristupljeno 13. rujna 2020.
  globalsportsarchive.com, FK Cementarnica-55 Skopje, pristupljeno 13. rujna 2020.
  foot.dk, Cementarnica 55 Skopje , pristupljeno 13. rujna 2020.
  foot.dk, Meridian FCU , pristupljeno 13. rujna 2020.
  en.eufo.de, Cementarnica Skopje, pristupljeno 13. rujna 2020.
  futbolas.lietuvai.lt, FK Cementarnica 55 Skopje, pristupljeno 13. rujna 2020.

Sjevernomakedonski nogometni klubovi
Nogomet u Skoplju

FK Cementarnica 55 Skoplje


Agatho (død 10. januar 681) var pave fra 26. juni 678 til sin død i 681. Han blev helgenkåret af den romerskkatolske kirke og af den ortodokse kirke. Der vides ikke meget om Agatho før han blev pave, men han må have været blandt de mange gejstlige fra Sicilien i Rom, da det islamiske kalifat kæmpede mod Sicilien i midten af 600-tallet.

Referencer

Paver i middelalderen

Pave Agatho


Ardina Gerarda Maria "Ine" Lamers (nascida no dia 15 de maio de 1954) é uma fotógrafa e artista de video-instalação holandesa, especializada em fotografia ilfocromática e impressão cromogénea em cores.

Nascida em Wijchen em Gelderland, Lamers recebeu a sua educação artística na AKI (agora AKI ArtEZ Academy for Art & Design Enschede, parte da Artez) de 1983 a 1987, e na Jan Van Eyck Academie em Maastricht de 1987 a 1989. Após se formar estabeleceu-se como artista independente em Roterdão em 1990. A partir de 1995 trabalhou no Instituto Piet Zwart e, no mesmo ano, recebeu o Prémio Hendrik Chabot.

Publicações seleccionadas
 Lidwien van de Ven, Paul Ouwerkerk, Ine Lamers, Mels van Zutphen, Thomas Lenden, Jan van Eyck Akademie, 1987.
 Villa Constance: Geert van de Camp, Herman Lamers, Ine Lamers, Lidwien van de Ven, Museu Jan Cunen, 1994.
 Rostos e nomes: Ine Lamers, 1996.
 Ine Lamers, Elbrig de Groot. Ine Lamers. Distributed Art Pub Incorporated, 2002.

Filmografia
 2000 Conspiração Spray (dirigido por Ine Lamers, editor do filme Karl Riedl)
 2002 1 ou 2 coisas que sei sobre Chisinau (dirigido por Ine Lamers, editor de filmes de Karl Riedl)
 2004 Not She (dirigido por Ine Lamers, editor do filme Karl Riedl)

Pessoas vivas
Nascidos em 1954
Artistas dos Países Baixos

Ine Lamers


Prima bătălie de pe Valea Jiului, s-a desfășurat între între 23 - 29 octombrie 1916 și a avut ca rezultat zădărnicirea încercării Armatei 9 germane de forțare a Munților Carpați prin trecătorile Surduc și Vâlcan, în ea fiind angajate forțele Armatei 1 române și forțele Armatei 9 germane.

Contextul operativ strategic

Bătălia de pe Valea Jiului a făcut parte din operația de apărare a trecătorilor din Munții Carpați, cea de-a treia operație de nivel strategic desfășurată de Armata României în campania anului 1916. Ea s-a desfășurat începând cu a doua decadă a lunii septembrie și până la începutul lunii octombrie 1916, având trei obiective principale: oprirea ofensivei declanșate de inamic pe frontul din Transilvania, menținerea și consolidarea unui dispozitiv defensiv pe aliniamentul  Munților Carpați și crearea condițiilor pentru reluarea inițiativei strategice și trecerea la ofensivă.

Gruparea de forțe inamică era comandată de arhiducele Carol, moștenitorul tronului austro-ungar și era formată din trei armate: Armata 7 austro-ungară, acționând în Bucovina, Armata 1 austro-ungară acționând între Târnava Mare și Olt și Armata 9 germană acționând în partea sudică a frontului, aflată sub conducerea generalului Erich von Falkenhayn, proaspăt demis din funcția de  șef al Statului Major general.

Planul de operații al Puterilor Centrale prevedea în faza inițială o dublă ofensivă. Prima dintre acestea era a Armatei 1 austro-ungară în zona Trotuș-Oituz având ca scop ocuparea acestei trecători și ulterior interceptarea comunicației de pe Valea Siretului pentru a preveni sosirea ajutoarelor ruse. Cea de-a doua urma să fie desfășurată de Armata 9 germană și avea ca obiectiv "deschiderea drumului peste munți spre București, pe calea cea mai scurtă, astfel ca întreg teritoriul de vest al Munteniei să fie tăiat ca de un cuțit". Dacă aceste două operații reușeau, planul prevedea o a treia operație care consta în trecerea Dunării de către forțele aflate sub comanda lui Mackensen și desfășurarea unui atac concentrat asupra Bucureștiului.

Planul general al ofensivei Armatei 9 germane prevedea "trecerea munților odată cu inamicul, sau în cel mai rău caz înainte ca el să aibă timpul a se instala în lucrările de fortificație existente pe înălțimile trecătorilor de pe granițe". În acest scop urmau să fie atacate succesiv forțele românești care apărau trecătorile Carpaților Meridionali, în vederea ocupării prin surprindere a uneia dintre acestea și facilitarea astfel a trecerii grosului forțelor germane la sud de Carpați.

Planul de operații român prevedea trecerea la apărarea strategică pe întreg frontul de nord și menținerea de către cele trei armate (1, 2 și de Nord) a aliniamentului Carpaților până la sosirea iernii "când zăpezile mari ce vor cădea peste munți vor opri operațiile".

Forțe participante

Dispozitivul forțelor române

Forțele române erau reprezentate de Divizia 11 Infanterie (comandant colonel Dumitru Cocorăscu), ocupând un dispozitiv de luptă centrat pe trecătorile Vâlcan și Surduc. Dispozitivul forțelor române nu era continuu, fiind format din detașamente dispuse pe principalele căi de comunicație.

Dispozitivul forțelor germane
Pentru atacul pozițiilor românești, comandamentul german destinase o grupare de forțe comandantă de generalul Paul von Kneussl, compusă din Divizia 11 Infanterie Bavareză, Divizia 6 Cavalerie germană, Brigada 114 Infanterie austriacă și două batalioane de cicliști, sprijinită de 22 de baterii de artilerie.

Comandanți

Comandanți români

Comandanți ai Armatei 1
 General de divizie Ioan Culcer
 General de brigadă Ioan Dragalina
Comandanți de divizie
 Divizia 11 Infanterie - Colonel Dumitru Cocorăscu
 Divizia 1 Infanterie - Colonel Ioan Anastasiu

Comandanți ai Puterilor Centrale
Comandant al Armatei 9
 General de infanterie Erich von Falkenhayn
Comandanți de divizie
 Divizia 11 Infanterie bavareză - General-locotenent Paul von Kneussl
 Divizia 6 Cavalerie germană - General-maior Karl Stenger
 Brigada 114 Infanterie austriacă - Colonel Berger

Planurile de operații
Planul de operații german prevedea fixarea de front în pasurile Vâlcan și Surduc și executarea unei duble învăluiri la flancurile dispozitivului românesc. În același timp, Divizia 6 Cavalerie trebuia să treacă peste dealul Arcanului și să înainteze spre câmpie, fără a ține cont de rezultatul luptelor din munți, pentru a deschide drumul trupelor care dădeau atacul frontal.
Ideea de bază a operațiunilor de acolo a fost și este de a deschide drum masei de cavalerie în regiunea deluroasă română, în scopul de a o utiliza apoi, în primul rând, pentru a executa o largă învăluire a grupărilor române care se aflau în fața ei.
General Erich von Falkenhayn, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor

Desfășurarea acțiunilor militare

Atacul german a survenit chiar în preziua în care Marele Cartier General român intenționa să retragă trupele Diviziei 11 Infanterie pentru a o constitui ca rezervă la dispoziția sa, urmând ca sectorul Jiu să fie apărat doar de 6 batalioane. Planul a fost anulat de declanșarea ofensivei germane astfel încât lupta a fost dată de forțele acestei divizii: 17 batalioane de infanterie, 2 escadroane de cavalerie și 15 baterii de artilerie.

Forțele germane reușesc să rupă apărarea română în dimineața celei de-a doua zile a ofensivei, 24 octombrie 1916, când reușesc să surprindă și să ia prizonier, fără a trage un foc, întregul detașament Homoriceanu (două batalioane infanterie și un escadron de călărași) care asigura apărarea pasului Vâlcan. Prin breșa creată au început să se scurgă grosul forțelor atacatoare. Comandantul Armatei 1, generalul Ioan Culcer consideră situația pierdută și propune Marelui Cartier General să aprobe retragerea trupelor pe linia Oltului și abandonarea Olteniei.

Regele Ferdinand nu aprobă atitudinea defetistă a generalului Culcer și îi ia acestuia comanda înlocuindu-l cu generalul Ioan Dragalina, pe 25 octombrie 1916:
În situația actuală nu admit să se vorbească de retragere. Trebuie ca toată lumea, începând cu generalul comandant al armatei să desfășoare o energie extremă, trebuie a se utiliza aptitudinea fundamentală a soldatului nostru: vrednicia la atac. [...]În locul generalului Culcer Ioan numesc comandant al Armatei 1 pe generalul Dragalina Ioan. În locul generalului Lupescu Alexandru numesc șef de stat major al Armatei 1 pe locotenent-colonelul Găvănescu Constantin.
Regele Ferdinand, Ordinul Comandamentului de Căpetenie nr. 2262 din 24 octombrie 1916
Generalul Dragalina ordonă un nou plan de operații dispunând efectuarea unor atacuri de flanc de către trupe ale diviziilor vecine concomitent cu oprirea înaintării forțelor germane la nord de Târgu Jiu. Deși generalul Dragalina este rănit a doua zi într-o inspecție pe front, planul său este dus până la urmă la îndeplinire de către comandantul nou înființatului "Grup Jiu", colonelul Ioan Anastasiu, rezultând după alte trei zile de lupte înverșunate respingerea trupelor germane dincolo de fosta frontieră.

Rezultate și urmări

Note

Bibliografie
 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918, vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, Documente, Anexe, Volumul 1, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial, Editura Militară, 1979

Vezi și
 Participarea României la Primul Război Mondial
 Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
 Comandanți de mari unități ale Armatei României

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial

Prima bătălie de pe Valea Jiului (1916)


Doña Carlota Joaquina Teresa Cayetana of Spain (25 April 1775 – 7 January 1830) was Queen of Portugal and Brazil as the wife of King Dom John VI. She was the daughter of King Don Charles IV of Spain and Maria Luisa of Parma.

Detested by the Portuguese court — where she was called "the Shrew of Queluz" () — Carlota Joaquina gradually won the antipathy of the people, who accused her of promiscuity and influencing her husband in favor of the interests of the Spanish crown. After the escape of the Portuguese court to Brazil, she began conspiring against her husband, claiming that he had no mental capacity to govern Portugal and its possessions, thus wanting to establish a regency. She also planned to usurp the Spanish crown that was in the hands of Napoleon's brother, Joseph Bonaparte.
After the marriage in 1817 of her son Pedro with the Archduchess Leopoldina of Austria and the later return of the royal family to Portugal in 1821, Carlota Joaquina was confined in the Royal Palace of Queluz, where she died alone and abandoned by her children on 7 January, 1830.

Life

Childhood

Born in the Royal Palace of Aranjuez on 25 April 1775 as the second (but eldest surviving) child of Charles, Prince of Asturias, and his wife Maria Luisa of Parma, she was baptized with the names of Carlota Joaquina Teresa Cayetana, but she was called only by her first name, Carlota, a name that honored both her father and paternal grandfather, King Charles III of Spain—Carlota was his favorite granddaughter. Despite the rigidity of her education and court etiquette, the Infanta was described as mischievous and playful.

She received a rigid and deeply Catholic education, with bases in the fields of study of religion, geography, painting, and riding (Carlota's favorite sport). The closed and austere temperament of the Spanish monarchy imposed on the family and on the whole court rigid norms of behavior and etiquette. King Charles III, a man of reserved behavior, devoted more time to his family than to the animations of the courtesan life, where his daughter-in-law Maria Luisa took an active part. Carlota's mother soon assumed the organization of entertainments at court, with luxurious parties, where morals were easily forgotten. Soon the Princess of Asturias' image would be linked to that of a promiscuous woman who betrayed her husband to other men. Among them, possibly, was the Prime Minister Manuel Godoy, whose alleged love affair was widely explored by the press at the time. Not even the successive pregnancies and long-hoped birth of a living male heir to the throne in 1784 saved Maria Luísa from the contempt of the population. She would go down in history as one of the most unpopular queens in Spain and her bad reputation deeply affected her children, especially Carlota, the firstborn daughter.

Marriage

The subject of Carlota Joaquina's marriage was arranged by both King Charles III and his sister Mariana Victoria, Dowager Queen of Portugal, in the late 1770s when Mariana went to Spain to encourage diplomatic relations between the estranged countries. Carlota Joaquina was to marry Infante John, Duke of Beja (youngest grandson of Mariana Victoria), and Infante Gabriel of Spain (Carlota Joaquina's paternal uncle) was to marry Infanta Mariana Vitória of Portugal (only surviving granddaughter and namesake of the Dowager Queen of Portugal).

Carlota's apprenticeship would be tested when she underwent a series of public examinations in front of the Spanish court and Portuguese ambassadors sent on behalf of Queen Maria I of Portugal to evaluate the qualities of the princess destined to marry her second son. In October 1785, the Gazeta of Lisbon published an account of the tests:

Having proven the talent of the bride, there was therefore no impediment to the union with the Portuguese prince, so on 8 May 1785 was celebrated the proxy marriage; three days later, on 11 May, the 10-year-old Carlota Joaquina and her retinue left Spain for Lisbon. On the day she left the Spanish court, Carlota Joaquina asked her mother to make a painting of her in a red dress to place on the wall, instead of the painting of Infanta Margaret Theresa of Spain (which Carlota Joaquina claimed to be more beautiful). As a part of the infanta cortege were Father Felipe Scio, famous Spanish theologian and scholar, Emília O'Dempsy, as lady-in-waiting, and Anna Miquelina, personal maid of Carlota Joaquina. The official wedding ceremony between Infante John of Portugal and Carlota Joaquina took place on 9 June 1785; she was only 10 years old while her husband was 18. Due to the bride's young age, the consummation of the union was delayed until 9 January 1790, when Carlota Joaquina was then able to conceive and bear children.

Life in the Portuguese court

Nevertheless, the climate in the Bragança court differed in many respects from that of the cheerful Spanish court. While in other parts of the Europe they represented the mark of a new society based on the Age of Enlightenment principles, in Portugal the Catholic Church still imposed norms prohibiting all types of amusement. The dramatization of comedies was banned, including the performance of dances and parties. The reign of Queen Maria I was marked by the rise of a conservative group of the nobility and clergy of Portugal; an extremely "boredom" environment, as defined by Dowager Queen Mariana Victoria (Carlota Joaquina's great-aunt). In this way, Carlota Joaquina found herself in the midst of a very religious and austere environment, in contrast to the extravagance and the faust to which she was accustomed. Despite this, her relationship with her mother-in-law was very tender, as the letters exchanged between them proved. The joy and vivacity of Carlota were responsible for the rare hours of relaxation of the Queen.

Her more liberal habits and customs differed in many ways from that of other women at court. Quite traditional in relation to female behavior, Portuguese men disapproved of the ease with which Carlota Joaquina transited in public space, her performance in the political field and her distemper in the family routine. Since most Portuguese women were deprived of social life, Carlota Joaquina's offending behavior allowed some malicious rumors about her in the court. Some of them were prejudiced, like the Duchess of Abrantès, wife of the French General Junot, who later invaded Portugal. During her time in Lisbon, Madame Junot had ridiculed Carlota Joaquina both for her manner of acting and for her dressing, and she had slain her as an extremely ugly woman.

Princess of Brazil

In 1788, when his eldest brother Joseph, Prince of Brazil died, Infante John became the first in line to his mother's throne. Soon he received the titles Prince of Brazil and 15th Duke of Braganza. Between 1788 and 1816, Carlota Joaquina was known as Princess of Brazil as the wife of the heir-apparent of the Portuguese throne. Some scholars believe that her disdain for Brazil led to behaviors that alienated her from both the people and her husband.

His religious observances bored her, and their personalities were quite incompatible. Nevertheless, she gave birth to nine children during their marriage and, because they were all handsome, it was rumoured that especially the younger ones had a different father.

After Queen Maria I became insane in 1792, Prince John took over the government in her name, even though he only took the title of Prince Regent in 1799. This change in events suited Carlota Joaquina's ambitious and sometimes violent nature. In the Portuguese court she would interfere frequently in matters of state, trying to influence the decisions of her husband; these attempts to meddle in politics displeased the Portuguese nobility and even the population.

Because she was often excluded from government decisions, Carlota Joaquina organized a plot with the intention to take the reins of power from the Prince Regent. She had him arrested, declaring that, like his mother, he was incapable of rule.

However, in 1805 this plot was discovered. Count of Vila Verde proposed the opening of an investigation and the arrest of all those involved, but Carlota Joaquina was saved because her husband, wishing to avoid a public scandal, opposed her arrest, preferring to confine his wife to Queluz Palace and Ramalhão Palace, while he himself moved to Mafra Palace, effectively separating from her. At that time Carlota Joaquina's enemies claimed that she had bought a retreat where she indulged in sexual orgies.

In Brazil
In 1807, the Portuguese royal family left Portugal for Brazil because of the Napoleonic invasion.

While in Brazil, Carlota Joaquina made attempts to obtain the administration of the Spanish dominions in Hispanic America, a project known as Carlotism. Spain itself was controlled by Napoleon and its kings, her father and brother Ferdinand, were held by Napoleon in France. Carlota Joaquina regarded herself as the heiress of her captured family. Allegedly among her plans was to send armies to occupy Buenos Aires and northern Argentina to style herself "Queen of La Plata". The Portuguese-Brazilian forces, however, only managed to temporarily annex the eastern banks of the Rio de la Plata as Cisplatina, which were kept in the Empire of Brazil after 1822 and seceded in 1828 as the Republic of Uruguay.

Queen

When the Portuguese royal family returned to Portugal in 1821 after an absence of 14 years, Carlota Joaquina met a country that had changed much since their departure. In 1807, Portugal had lived stably under absolutism. Napoleonic troops and political attitudes fostered by Spain's Cortes of Cádiz had brought revolutionary ideas to Portugal. In 1820, a liberal revolution commenced in Porto. A constitutional Cortes Gerais had been promulgated, and in 1821 it gave Portugal its first constitution. The queen had arch-conservative positions and wanted a reactionary response in Portugal. Her husband, however, did not want to renege on his vows to uphold the constitution. Carlota Joaquina made an alliance with her youngest son Miguel, who shared his mother's conservative views. In 1824, using Miguel's position as army commander, they took power and held the king a virtual prisoner in the palace, where the queen tried to make him abdicate in favor of Miguel. The king received British help against his wife and son and regained power, finally compelling his son to leave the country. The queen had also to go briefly into exile.

King John VI lived in Bemposta Palace and Queen Carlota Joaquina in Queluz. Though she lived there quietly, she became decidedly eccentric in dress and behaviour. However, their eldest son Pedro, left behind as regent in Brazil, was proclaimed and crowned on 1 December 1822 as its independent Emperor. John VI refused to accept this until he was persuaded by the British to do so, signing in August 1825 the Treaty of Rio de Janeiro by which he and Carlota Joaquina were granted the honorific title of Emperors of Brasil. He died in March 1826. Claiming ill-health, Carlota Joaquina refused to visit his deathbed and started the rumour that her husband had been poisoned (which was true) by the Freemasons (which likely was not).

Pedro, Emperor of Brazil, now became King of Portugal as well, but knowing that carrying out the duties of both positions would be impossible, Pedro abdicated in Portugal and made his eldest daughter Maria the Queen of Portugal as well as betrothing her to Miguel, his younger brother. In the meantime, Carlota Joaquina's daughter, the Infanta Isabel Maria was to be Regent in Portugal instead of Carlota Joaquina, who ordinarily would have held such a post as Queen Dowager. About two years later the little queen set out for Portugal, only to find upon arrival at Gibraltar that her uncle and fiancé had not only removed the regent, but declared himself King of Portugal.

Queen Carlota Joaquina died at the Queluz Royal Palace, outside of Sintra. It is speculated whether she died because of natural causes or whether she, in fact, killed herself.

Issue

Carlota Joaquina married King João VI of Portugal in 1785 and had nine children.

Carlota in film and television
After her death, Carlota Joaquina (mainly in Brazil) became part of popular culture and an important historical figure, being the subject of several books, films and other media.

 Carlota Joaquina, Princess of Brazil (1994) – Feature film directed by Carla Camurati, tells a summarized tale, mixing history with legend, of the Princess's life, from her childhood until her (mythical) suicide. Marieta Severo plays adult Carlota, while Ludmila Dayer portrays her as a child.
 O Quinto dos Infernos (2003) – Betty Lago portrays Carlota in this television miniseries produced by Rede Globo, telling the story of how the Portuguese Royal Family escaped to Brazil.
 Liberdade, Liberdade (2016) - Susana Ribeiro portrays Carlota in this Globo telenovela that eventually features the Portuguese Royal family going to Brazil.
 Novo Mundo (2017) - Débora Olivieri portrays Carlota in this Globo telenovela set in 1817 Brazil.

Ancestors

References

Further reading

 Azevedo, Francisca Nogueira de. Carlota Joaquina na Corte do Brasil. Rio de Janeiro: Civilização Brasileira, 2003.
 Azevedo, Francisca Nogueira de. Carlota Joaquina: cartas inéditas. Rio de Janeiro, Casa da Palavra, 2007.
 Cassotti, Marsilio. Carlota Joaquina – o Pecado Espanhol. Lisboa, A Esfera dos Livros, 2009.
 Cheke, Marcus. Carlota Joaquina: Queen of Portugal. London: Sidgwick & Jackson,  1947
(Portuguese) Carlota Joaquina, a Rainha Intrigante; tradução de Gulnara Lobato de Morais Pereira. Rio de Janeiro: José Olympio, 1949.
 Lima, Oliveira. D. João VI no Brasil. Topbooks.
 Pereira, Sara Marques (1999), D. Carlota Joaquina e os Espelhos de Clio: Actuação Política e Figurações Historiográficas, Livros Horizonte, Lisboa, 1999.
 Pereira, Sara Marques (2008), D. Carlota Joaquina Rainha de Portugal, Livros Horizonte, Lisboa, 2008.

|-

1775 births
1830 deaths
People from Aranjuez
House of Bourbon (Spain)
18th-century Spanish people
19th-century Spanish people
18th-century Portuguese people
19th-century Portuguese people
18th-century Spanish women
19th-century Spanish women
18th-century Portuguese women
19th-century Portuguese women
Burials at the Monastery of São Vicente de Fora
Dames of the Order of Saint Isabel
Daughters of kings
Duchesses of Braganza
John VI of Portugal
Portuguese people of Italian descent
Portuguese people of Spanish descent
Queens consort of Portugal
Princesses of Brazil
Queen mothers
Spanish infantas

Carlota Joaquina of Spain


Islam Safarli (en azéri: İslam Əhməd oğlu Səfərli; né le  dans le village de Shakerabad près de la ville de Nakhitchevan et mort le  à Bakou) est un écrivain, poète et dramaturge soviétique azerbaïdjanais, Artiste émérite de la RSS d'Azerbaïdjan.

Biographie
Islam Safarli est né dans une famille paysanne. Il est publié dans le journal régional étant lycéen depuis 1940.
Pendant la guerre, Islam Safarli sert dans le renseignement depuis le 11 mars 1942. À partir de novembre 1942, il est sur les fronts du Caucase du Nord et du  ukrainien. Safarli participe à la libération de l'Ukraine et de la Crimée, traverse le Syvach, prend part à l'assaut du mont Sapoune. Ces événements sont ensuite reflétés dans certains de ses poèmes.

Parcours professionnel
De retour dans son pays natal, Islam Safarli étudie à la faculté du journalisme de l'université d'État d'Azerbaïdjan et en sort diplômé en 1951. Il travaille comme journaliste dans les publications Сharg gapysy, Jeunesse d'Azerbaïdjan et Journal littéraire (azerb.) Rus.
De 1953 à 1959, il est rédacteur à la radio d'État, responsable des programmes littéraires et dramatiques. En 1960-1973 Safarli est consultant pour l'Union des écrivains d'Azerbaïdjan  sur la dramaturgie et la poésie, dirige la section de dramaturgie. Il aide des jeunes auteurs.

Œuvre
Islam Safarli travaille activement pendant plus de trente ans. Il écrit de nombreux poèmes, pièces de théâtre, œuvres dramatiques, essais, nouvelles, livrets, scénarios de films, et a traduit les œuvres d'écrivains russes et turcs en azerbaïdjanais.
I. Safarli publie sa première pièce de théâtre, Le bien et le mal (1948), basée sur le poème de Nizami Ganjavi et le livre Le Chant de Mingachevir (1950) alors qu'il est encore étudiant.

L'une des premières collections de Safarli a été Murmurez, les vagues (1956), Haleine de la vie. Safarli décrit le travail des ouvriers, des agriculteurs collectifs et de l'intelligentsia.
Les poèmes Dévotion à notre armée, Jeunesse littéraire, Les Treizièmes, Soyez sûr, père !, et Deux Saules sont dédiés à la Grande Guerre patriotique, et l'œuvre Fleurs fraîches est écrite à la mémoire du général de division Hazi Aslanov, deux fois Héros de l'Union soviétique. La maison d'édition "Écrivain soviétique" publié en russe le livre Chant sur l'éternel de Safarli.

Les œuvres du poète sont également dédiées aux pétroliers de la mer Caspienne, cultivateurs de coton et vignerons, laboureurs et bergers, à la nature de l'Azerbaïdjan -La Source de Batabat, Que demander de plus.
Parmi les pièces de théâtre et les poèmes écrits par Islam Safarli figurent Ophtalmologue (1955), Cadeau commémoratif (1956), Cœur de mère (1960), La Légende de Dadagunash (1964), Notre Phare (1961) , Que dois-je faire (1962), Carrefour, etc. Ils sont dédiés aux contemporains d'Islam Safarli, médecins, géologues, étudiants, etc. Le thème principal de ces œuvres est le désir de trouver sa place dans la vie. En 1972, Safarli écrit la pièce À la croisée des chemins sur le village azerbaïdjanais contemporain.

Sur la base des œuvres de Safarli, des performances ont été mises en scène à Bakou et au Nakhitchevan, des films et des performances télévisées ont été tournés, notamment Les étoiles ne s'éteignent pas (1971) et Ophtalmologue (1985).

Distinctions et titres
Médaille du Courage (Russie).
Médaille pour la défense du Caucase
Médaille pour la victoire sur l'Allemagne dans la Grande Guerre patriotique de 1941-1945
XX ans de victoire
Médaille Pour le travail vaillant dans la Grande Guerre patriotique 1941–1945
Pour la distinction dans le travail
Titre honorifique:
Ouvrier d'art honoré de la RSS d'Azerbaïdjan (1973)
Ordre de la Gloire

Références

Liens externes

Naissance en février 1923
Décès en novembre 1974
Décès à Bakou
Décès à 51 ans
Titulaire de la médaille pour la défense du Caucase
Écrivain azéri du XXe siècle

Islam Safarli


Tunelul Belliard (în ; în ) este un ansamblu de tuneluri rutiere din Regiunea Capitalei Bruxelles, Belgia. În lungime de 2.026 m, Belliard este compus din mai multe tronsoane situate pe teritoriul comunelor Bruxelles și Schaerbeek și construite în perioade diferite de timp: tronsonul Belliard, tronsonul sensul giratoriu Schuman, tronsonul Kennedy, tronsonul Kortenberg / Cortenbergh și tronsonul Roodebeek.

Descriere
Tunelul Belliard este unul unidirecțional și servește traficului auto care iese din Bruxelles către autostrada A3/E40. Prima porțiune a tunelului este tronsonul Belliard, format dintr-o curbă și o contracurbă. Acest tronson începe în subteranul străzii Rue Belliard / Belliardstraat și continuă pe sub aceasta și pe sub strada Rue Froissart / Froissartstraat. De aici, tronsonul Belliard ajunge sub sensul giratoriu din Piața Robert Schuman, unde se bifurcă. Tronsoanele Belliard și Schuman au fost construite între anii 1989 și 1993.

Bifurcația de sub sensul giratoriu Schuman are formă de Y. Una din ramuri, tronsonul Kennedy, face legătura cu tunelul Cinquantenaire / Jubelpark, în timp ce cealaltă ramură, tronsonul Cortenbergh / Kortenberg, reprezintă porțiunea cea mai lungă a tunelului Belliard. Această ramură, construită sub Bulevardul Cortenbergh / Kortenberg și Piața Jamblinne de Meux, a fost executată între anii 1989 și 1993.

Din Piața Jamblinne de Meux, tunelul Belliard continuă prin tronsonul Roodebeek, situat sub bulevardul cu același nume, și iese la suprafață în dreptul Bulevardului Auguste Reyers (R21). Tronsonul Roodebeek a fost construit între anii 1970 și 1973.

Lungimi
Tunelul Belliard, având o lungime totală de 2.026 m, este o importantă arteră pentru traficul auto din Bruxelles și este al doilea tunel ca lungime din Belgia după Leopold al II-lea. Tronsoanele sale au următoare dimensiuni:

Gabarite și declivități
În funcție de secțiunea transversală a fiecărui tronson, înălțimea măsurată între axul drumului și oglinda plafonului variază între 4,35 m și 5,10 m. Înălțimea liberă în tunel depinde de dispozitivele de semnalizare și de siguranță fixate de plafon.

Tronsonul Belliard este alcătuit dintr-o curbă și o contracurbă cu raze cuprinse între 109 și 129 m. Pantele transversale pe acest tronson variază între 1,5% și 2%. În tronsonul giratoriul Schuman pantele transversale variază între 1% și 2%. Curba bretelei de ieșire din tronsonul Kennedy spre Bulevardul Cortenbergh / Kortenberg are o rază de 61 m, iar panta în travers este de 4,5% spre interiorul virajului. Tronsonul Kortenberg este în principal o linie dreaptă, dar la capăt este prevăzut cu o curbă largă cu raza de 323 m și o pantă în travers de 6,7% spre interior. Panta transversală a tronsonului Roodebeek variază între 1,5% și 2%.

În profil longitudinal, panta cea mai pronunțată este de 5.33% pe o lungime de 360 m, în timp ce panta cea mai lină este de 0.45% pe o lungime de 75 m.

Limite de viteză
Viteza maximă autorizată în tunelul Belliard este în general de 70 km/h, cu excepția tronsoanelor Belliard și Schuman, unde, din cauza geometriei traseului (curbă, contracurbă, bifurcație), viteza este limitată la 50 km/h.

În 2014, ministrul de la acea vreme al Lucrărilor Publice și Transporturilor din Bruxelles, Brigitte Grouwels, a declarat că intenționează să reducă la 50 km/h viteza maximă autorizată în toate tunelurile din oraș.

Măsuri de siguranță
În tunel se produc în medie un incendiu la fiecare trei ani, circa 18 accidente rutiere pe an, iar circa 41 de vehicule pe an rămân în pană în galerie. Pentru a reduce cât mai mult posibil riscurile, mai multe măsuri de siguranță au fost implementate începând de la construcție și terminând cu faza de exploatare.

Tunelul Belliard este prevăzut cu opt ieșire de urgență dispuse pe toată lungimea sa. Instalația de ventilare este complexă, fiind compusă din 10 guri de evacuare a aerului viciat, 14 guri de alimentare cu aer proaspăt și 44 de acceleratoare de aer. Ventilatoarele sunt echipate cu amortizoare de sunet pentru a reduce poluarea sonoră. Procentul de monoxid de carbon din aer este măsurat constant de celule electrochimice (senzori de tip ADOS 592).

În plus, accesul în tunel este interzis vehiculelor cu masă mai mare de 3,5 tone sau înălțimea mai mare de 3,80 m, precum și vehiculelor transportând substanțe periculoase sau inflamabile.

Reabilitare și mentenanță
În anul 2012 a fost lansat un "Masterplan pentru punerea în siguranță și renovarea tunelurilor rutiere gestionate de Regiunea Capitalei Bruxelles". Conform acestuia, Belliard este unul din tunelurile în care "anumite elemente prezintă configurații care predispun în mod deosebit la accidente". Masterplanul prevede măsuri specifice pentru sporirea siguranței în tunel: acoperire video conectată la un sistem de Detecție Automată a Incidentelor (DAI), montarea unor bariere de închidere completă a tunelului sau de închidere parțială, pe tronsoane, îmbunătățirea semnalizării rutiere, introducerea unor vehicule de patrulare, etc. Masterplanul sugerează ca introducerea tuturor acestor măsuri să se facă în timpul unei renovări complete a tunelului. O astfel de lucrare complexă este prevăzută să se desfășoare între anii 2019 și 2021.

Note

Galerie de imagini

Tuneluri din Bruxelles

Tunelul Belliard (Bruxelles)


The Visual Encyclopedia of Science Fiction (Enciclopedia vizuală a științifico-fantasticului) este o colecție ilustrată de eseuri bibliografice despre istoria științifico-fantastic și alte subiecte legate de acest domeniu. A fost editată de bibliograful Brian Ash și publicată în 1977 de Pan Books în Regatul Unit și de Harmony/Crown Books în Statele Unite.

Prezentare
Cartea Enciclopedia vizuală începe cu o cronologie paralelă a evenimentelor semnificative din domeniul povestirilor științifico-fantastice, reviste, romane, filme, emisiuni de radio și de televiziune din perioada 1805 - 1976.  Secțiunile tematice ale cărții conțin introduceri ale autorilor de științifico-fantastic și bibliografii extinse ale lucrărilor științifico-fantastice pentru fiecare temă. Conține eseuri extinse despre domeniul științifico-fantastic, denumite "Deep Probes". Capitolele sunt numerotate în stilul manualului tehnic. Ilustrațiile în special prezintă coperțile unor cărți și reviste, dar și ilustrații interioare din reviste, inclusiv o serie de ilustrații ale lui Virgil Finlay, printre altele.

Primire
Cartea a avut recenzii pozitive în domeniul literaturii pentru copii, inclusiv de la Asociația Americană a Bibliotecilor. Recenziile privind domeniul științifico-fantastic au fost mai puțin entuziasmate:

Referințe
Note

Bibliografie

 Ash, Brian. The Visual Encyclopedia of Science Fiction. Brian Ash, ed. Harmony Books, 1977. .
 Clute, John and Peter Nicholls. The Encyclopedia of Science Fiction. New York: St. Martin's Griffin, 1995. .
 Katz, Bill and Ruth A. Fraley. Reference Services for Children and Young Adults. New York: The Haworth Press, Inc., 1983. .
 Mullen, R.D. [http://www.depauw.edu/sfs/reviews_pages/r15.htm#B15 Science Fiction Studies #15, Vol. 5, Partea a 2-a, July 1978]. Greencastle, IN: DePauw University, 1978.

Legături eterne
 "Science Fiction Studies #15, Vol. 5, Part 2, July 1978", DePauw University

Vezi și
 The Encyclopedia of Science Fiction
 The Encyclopedia of Fantasy

Fondări în 1977
1977 în literatură
Cărți din 1977
Enciclopedii în limba engleză
Enciclopedii britanice
Enciclopedii americane
Enciclopedii din secolul al XX-lea


Jan Stanisław Franciszek Czerski () a fost un geograf, geolog, explorator al Siberiei, paleontolog, participant al Insurecției poloneze din Ianuarie.

A fost deportat și încadrat ca soldat în batalionul din Omsk. A fost eliberat din serviciul militar pe motiv de boală în 1869 și s-a stabilit la Irkutsk (1871— 1886). Sub influența lui G. N. Potanin a realizat vaste explorări geologice și paleontologice. A studiat structura geologică a țărmurilor lacului Baikal (1877— 1880), alcătuind prima lor hartă geologică detaliată și a explorat bazinele rîurilor Selenga și Tunguska inferioară (1881-1882). La invitația Academiei de științe din St. Petersburg (1885), în drum spre capitala Rusiei a efectuat expediții pe traseul Irkutsk - Ural (inclusiv valea Angarei).

A murit în timpul explorării cursului inferior al rîurilor Kolîma și Omolon. A fost distins, pentru cercetările sale, cu medalii ale Societății Ruse de Geografie. Un ținut muntos din Iacutia (Magadan) și o culme muntoasă din Transbaikalia, descoperite de el, îi poartă astăzi numele.

Comemorări
 Czerski – oraș în Rusia,
 Muntele Czerski - cel mai înalt vârf din Munții Baikalului,
 Valea Czerski – valea rîului Kandat,
 Strada "Czerskiego" în Gliwice, Malbork, Zielona Góra, "J. Čerskio" în Vilnius, "Czerskogo" în Wierchniedźwińsk Belarus, Krîvîi Rih Ucraina, Moscova, Irkutsk, și Zyrianka.

Note

Legături externe
  Czerski Jan
  Czerski Jan

Nașteri în 1845
Nașteri pe 15 mai
Decese în 1892
Decese pe 7 iulie
Geografi polonezi
Geologi polonezi

Jan Czerski


Gp120 HIV virüsünün primer reseptörüne bağlanmasına, revers transkriptans aktivitesini yapmasına yardım eder. Gp41 ile uyum içinde çalışır. Gp120 ve gp41 bir glikoproteindir. Gp41 HIV'in RNA sentezlemesini sağlar. Uyumları şöyledir: Gp120 Revers Transkriptans aktivitesini gerçekleştirip CD-4'ün genetik merkezine girdiğinde gp41 RNA sentezler. DNA polimeraz HIV+ RNA sentezleyerek HIV'in yaşamasını ve çoğalmasını sağlar. Biri olmadan diğeri çalışamaz.

Glikoproteinler
HIV/AIDS
Virüs proteinleri

Gp120


La Philippine Campaign Medal (en français : Médaille de campagne des Philippines) est une médaille des forces armées des Etats-Unis qui a été créée récompenser le service des militaires américains dans la guerre américano-philippine entre 1899 et 1913. Même si c'est une simple médaille de service, la Philippine Campaign Medal a été délivrée sous des critères distincts pour l'US Army (Armée de terre) et l'US Navy (Marine).

Cette médaille est différente de la récompense de la médaille du Congrès philippin (Philippine Congressional Medal) qui était une médaille de l'armée de terre récompensant pour les services spéciaux rendus durant guerre américano-philippine.

US Army
La version de l'armée de terre de la Philippine Campaign Medal a été établi le 12 janvier 1905 sous l'ordre du département de la guerre des Etats-Unis. La médaille a été décernée à tous les militaires de l'armée qui ont servi dans des campagnes à terre, dans les îles philippines, du 4 février 1899 jusqu'à une date inconnue à ce jour. En janvier 1914, la Philippine Campaign Medal a été déclaré fermée avec les opérations approuvés suivantes :

 Toutes actions en Philippines entre le 4 février 1899 et le 4 juillet 1902.
 Service dans le département du Mindanao entre le 4 février 1899 et le 4 juillet 1902.
 Toutes actions contre les  sur l'île de Leyte entre le 20 juillet 1906 et le 30 juin 1907.
 Actions militaires sur l'île de Samar entre le 2 août 1904 et le 30 juin 1907.
 Actions militaires sur l'île de Jolo entre avril et mai 1905.
 Actions militaires contre  sur Mindanao en octobre 1905.
 Actions militaires contre les Moros dans plusieurs régions.
 Toutes actions où un soldat américain a perdu la vie, a été blessé ou a été impliqué dans une action hostile entre le 4 février 1899 et le 31 décembre 1913.

La Philippine Campaign Medal a été décernée en tant que médaille de service unique quel que soit le nombre de campagnes auxquelles le militaires a pris part. La Citation Star d'argent (Silver Citation Star) a été remise à ceux qui ont accompli un actes héroïque ou de bravoure.

US Navy/US Marine Corps
La version marine de la Philippine Campaign Medal a été instauré le 27 juin 1908, par une commande spéciale provenant du département de la marine des Etats-Unis. La face de la médaille est la même pour les deux services tandis que le verso représente le nom du service.

Pour obtenir la Philippine Campaign Medal, un membre de la marine ou du Corps des Marines devait avoir servi dans les îles Philippines entre le 4 février 1899 et le 31 décembre 1904. Ce service devait être effectué à terre pour soutenir des unités de l'armée ou à bord de certains navires affectés à la zone de la mer des Philippines. La version marine de la Philippine Campaign Medal était une récompense unique, sans dispositif autorisé.

Apparence
Les versions de l'armée de terre et de la marine de la Philippine Campaign Medal variaient légèrement dans leur conception. La version de l'armée de terre présentait un médaillon en bronze avec les mots "Insurrection philippine" centrés au-dessus du chiffre de l'année 1898 et sous un palmier et une lampe romaine. Le ruban de la médaille de l'armée de terre consistait en un large ruban bleu avec deux bandes rouges.

La Philippine Campaign Medal de la marine était à l'origine considérée comme une distinction totalement distincte de la médaille de l'armée de terre et apparaissait comme suspendue à un ruban rouge et jaune.

Le 12 août 1913, la marine a modifié la couleur du ruban pour l'harmoniser avec la version de l'armée de terre et, à partir de ce moment, les Philippine Campaign Medals de l'armée de terre et de la marine ont été considérées comme une seule et même récompense, mais avec des styles de médaille différents. La Philippine Campaign Medal de la Marine présentait un médaillon en bronze avec les mots " Campagne des Philippines ", centré au-dessus des dates " 1898-1903 ", et sous la représentation d'une porte en pierre menant à Manille.

Références

Source

Liens externes
  https://web.archive.org/web/20121028120928/http://www.tioh.hqda.pentagon.mil/awards/philippine_campaign.aspx Institut d'héraldique de l'armée américaine : Médaille de la campagne philippine]
  Commandement de l'histoire et du patrimoine de la marine La médaille de la campagne philippine

Décoration militaire des États-Unis

Philippine Campaign Medal


Crucișătorul Potemkin (titlu original: Броненосец «Потёмкин», Bronenoseț Potiomkin) este un film sovietic din 1925 regizat de Serghei Eisenstein. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Aleksandr Antonov, Vladimir Barksi și Grigori Aleksandrov.

Prezentare

Distribuție
 Aleksandr Antonov – marinarul bolșevic Grigori Vakulinciuk
 Vladimir Barski - comandantul Golikov
 Grigori Aleksandrov - ofițerul superior Giliarovski
 Ivan Bobrov - tânăr marinar biciuit în timp ce dormea
 Mikhail Gomorov - marinar militant
 Aleksandr Levșin - ofițer inferior
 N. Poltavseva - femeia cu pince-nez
 Lyrkean Makeon - bărbat mascat
 Konstantin Feldman - student agitator
 Beatrice Vitoldi - femeia cu căruciorul de copil

Note

Legături externe

 Battleship Potemkin at official Mosfilm site with English subtitles

  Monument in Odessa, explanation of the mutiny
 The Battleship Potemkin watchable and downloadable with Esperanto subtitles
 2011 version with new soundtrack

Vezi și
 Listă de filme dramatice din anii 1920
 Listă de filme sovietice
 Listă de filme cu ratingul 100% pe Rotten Tomatoes
 Listă de filme străine până în 1989

Filme din 1925
Filme rusești
Filme mute
Filme regizate de Serghei Eisenstein
Filme alb-negru
Filme sovietice
Filme Mosfilm
Filme Goskino
Filme străine care au rulat în România până în 1989
Filme de război sovietice
Filme cu acțiunea pe nave

Crucișătorul Potemkin (film)


Le coup d'État de  au Burkina Faso, qui commence le  par une mutinerie de soldats, est une prise de pouvoir par des militaires qui renversent le président Roch Marc Christian Kaboré et le poussent à la démission.

Contexte

Élu dès le premier tour de la présidentielle de  avec un peu plus de 53 % des voix, le président Roch Marc Christian Kaboré, du Mouvement du peuple pour le progrès, est éligible à un second mandat. Kaboré est réélu dès le premier tour de la présidentielle de  avec 57 % des voix.

Le , les djihadistes d'Ansarul Islam attaquent la garnison d'Inata, dans la province du Soum au nord du pays, et tuent  et . Cette cuisante défaite pour les forces armées du Burkina Faso entraîne des manifestations contre le gouvernement et le président Kaboré car les militaires n'étaient plus approvisionnés en nourriture depuis deux semaines. Plus généralement, les manifestants dénoncent l'incapacité du gouvernement et de l'armée à lutter efficacement contre les djihadistes et à assurer la sécurité de la population.

Christophe Dabiré, Premier ministre, présente la démission du gouvernement le  et Kaboré l'accepte. Le Président Roch Kabore nomme Lassina Zerbo Premier ministre le .

Une tentative de putsch est déjouée le . Huit soldats sont arrêtés dans le cadre de cette affaire, dont le Colonel Zoungrana considéré comme la tête pensante de la tentative.

Le , des manifestations contre le gouvernement et en soutien à la transition malienne sont organisées dans plusieurs villes du pays dont Ouagadougou, Kaya et Bobo-Dioulasso.

Déroulement
Le coup d'État débute le  par une mutinerie des soldats demandant le limogeage du chef d'état-major et plus de moyens pour lutter contre le terrorisme. Des tirs sont entendus dans plusieurs casernes de Ouagadougou, dont la base militaire de Sangoulé Lamizana, de Baba Sy et sur la base aérienne de la capitale.

Elle se transforme le lendemain en putsch avec l'arrestation puis le renversement du président Roch Marc Christian Kaboré et la suspension de la Constitution. Paul-Henri Sandaogo Damiba devient de fait le nouveau chef d'État. S'ensuivent des cris de joie à l'annonce du putsch. Refusant une confrontation dans le pays, il refuse la proposition de l'état-major de mater les putschistes puis démissionne pour prévenir un tel affrontement entre les deux factions.

Le président Kaboré est ainsi arrêté après la défection du régiment de gendarmerie qui assurait sa protection et tenté son exfiltration, alors que le reste de l'armée était rallié au putsch. Selon le président de la Côte d'Ivoire Alassane Ouattara qui affirme l'avoir dissuadé dans l'après-midi à l'idée de renoncer à ses fonctions, il considérait .

Transition
Le , un acte fondamental rétablit la Constitution et accorde à Paul-Henri Sandaogo Damiba le titre de président du Burkina Faso. Le , le Conseil constitutionnel le déclare président du Burkina Faso. Il est assermenté le .

La charte de la transition, adoptée le  et qui abroge l'acte fondamental, fait de lui le président de la Transition du pays pour trois ans. Il est investi le lendemain.

Réactions
Evgueni Prigojine, homme d'affaires russe faisant partie du cercle rapproché du président russe Vladimir Poutine, lié au groupe de mercenaires Wagner et à l'Internet Research Agency, une officine de propagande russe, approuve ce coup d'État ainsi que les autres au Mali et Guinée en 2021. Un représentant des sociétés militaires privées russes se déclare prêt à former les forces locales en dénigrant l'action des forces armées françaises. Le lieutenant-colonel Paul-Henri Sandaogo Damiba avait auparavant proposé par deux fois de faire appel au groupe Wagner, ce qui avait été refusé par le président Roch Marc Christian Kaboré.

Le parti présidentiel, le Mouvement du peuple pour le progrès (MPP), dénonce une  du président déchu, avant la confirmation de son arrestation.

Le , la Communauté économique des États ouest-africains (Cédéao) et le Président français Emmanuel Macron condamnent le coup d'État.

Au niveau local, des rassemblements en soutien aux putschistes sont organisés à Ouagadougou, montrant un apparent soutien populaire au coup d'État.

Notes et références

2022
2022 au Burkina Faso
Politique en janvier 2022
23 janvier
24 janvier
Burkina Faso01

Coup d'État de janvier 2022 au Burkina Faso


ශ්‍රී ලංකාවේ  ඌව පළාත සඳහා ඌව පලාතේ ධජය, සම්මත කර ගන්නා ලද්දේ 1987 දීය.

ඌව පලාතේ ධජය


Kalori (simgesi cal), atmosfer basıncında 1 gram suyun sıcaklığını 1 °C artırmak için gerekli olan enerji miktarıdır.

Kilokalori (bazen kilogramkalori veya büyük kalori de denir) 1000 kaloriye eşittir. 1925'ten beri kalori, joule terimi ile belirlenmektedir. Enerji birimi olarak kalori, bir maddeye verilen (ya da eklenen) ısı miktarını belirlemek için kullanılır. Maddelerin ısı kapasiteleri, erime ve buharlaşma ısıları ve kimyevi değişmeye bağlı reaksiyon ısıları daima kalori terimi ile ifade edilir. 1 kalori yaklaşık 4,184 joule'e eşittir. 4 kibrit çöpü yakıldığında 1 kalorilik enerji açığa çıkar. Ayrıca "fiziksel" kalori yiyeceklerin enerji değerlerini göstermekte kullanılan kalori ile karıştırılmamalıdır. Yiyeceklerde kullanılan kalori "C" ie gösterilip 1000 cal değerindedir.

Enerji birimleri

Kalori


An Stipa roylei in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni John Firminger Duthie. An Stipa roylei in nahilalakip ha genus nga Stipa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stipa

Stipa roylei


An Pleioblastus sanmingensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Shou Liang Chen ngan Guo Ying Sheng. An Pleioblastus sanmingensis in nahilalakip ha genus nga Pleioblastus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleioblastus

Pleioblastus sanmingensis


Gül Devrimi (Gürcüce: ვარდების რევოლუცია - Vardebis Revolutsia / Güller Devrimi), Gürcistan'da 2003 yılında Devlet Başkanı Eduard Şevardnadze'nin görevini bırakmak zorunda kalmasıyla sonuçlanan barışçıl halk hareketi.

Siyasal koşullar
Eduard Şevardnadze, 1992 yılından beri (1995'ten itibaren devlet başkanı olarak) Gürcistan 'ı yönetiyordu. Onun döneminde hükûmetler ve devlet başkanının ailesi, yolsuzluklarla birlikte anılmaya başladı. Öte yandan ülke ekonomisi hiçbir gelişme gösteremedi ve Gürcistan, Avrupa standartlarına göre fakir bir ülke haline geldi. Rusya'nın desteklediği iki ayrılıkçı bölge olan Abhazya ve Güney Osetya, Tiflis yönetiminin kontrolü dışında kaldı. Yarı ayrılıkçı Aslan Abaşidze yönetimi altındaki Acara da fiilen merkezi yönetimin kontrolü dışındaydı. Bu siyasal ve ekonomik kriz içinde 2 Kasım 2003 tarihinde parlamento seçimleri yapıldı. Şevardnadze'nin siyasal ittifakı "Yeni Gürcistan İçin" ve Abaşidze'nin "Gürcistan Demokratik Uyanış Birliği" karşısında, Miheil Saakaşvili'nin "Birleşik Ulusal Hareket"i, parlamento başkanı Nino Burcanadze ile eski parlamento başkanı Zurab Jvania'nın "Burcanadze-Demokratla" partisi seçimlere girdi.

Seçimler ve protestolar
2 Kasım 2003 tarihinde yapılan parlamento seçimleri, ulusal ve uluslararası gözlemciler tarafından izlendi. Mihail Saakaşvili seçimlere hile karıştırıldığını ileri sürdü ve bu durum uluslararası bağımsız kuruluşlarca da desteklendi. Ardından Tiflis'te yönetime karşı barışçı gösteriler düzenlenmeye başladı. Bu gösterilere demokratik muhalefet güçlerin neredeyse tamamı katıldı.

Kasım ortalarında, Tiflis sokaklarındaki demokratik gösterilere, Gürcistan'ın başlıca kent ve kasabalarında Kmara ("Yeter") adlı gençlik örgünün organize ettiği gösteriler eklendi. Bu gösterilere STK'lar da aktif olarak katıldılar. Yarı ayrılıkçı Aslan Abaşidze, Şevardnadze yönetimine destek verdi ve Acara'dan Tiflis'e karşı göstericiler yolladı.

İktidar değişikliği
22 Kasımda gösteriler doruk noktasına ulaştı ve yeni parlamentonun açılışı sırasında, Şevardnadze'nin konuşma yaptığı sırada, Saakaşvili'nin önderliğindeki göstericiler ellerinde kırmızı güllerle (hareket adını buradan almıştır) parlamento binasına girdiler. Şevardnadze, konuşmasını yarıda keserek korumaları eşliğinde parlamento binasını terk etmek zorunda kaldı. Seçkin askeri birliklerin gösterilere müdahale etmeyi reddetmesinden sonra Şevardnadze, 23 Kasım'da, muhalefetin liderleri Saakaşvili ve Zurab Jvania ile görüşerek durum değerlendirmesi yaptı. Bu görüşmeye, bu arada Tiflis'e giden Rusya Dışişleri Bakanı İgor İvanov aracılık etti. Bu görüşmenin ardından Şveardnadze, devlet başkanlığı görevinden ayrıldığını duyurdu. Tiflis sokaklarında 100.000'den çok gösterici, havai fişeklerle, konserler ve danslarla zaferi kutladılar.

Yeni seçimlere değin parlamento başkanı Nino Burcanadze, anayasa gereği devlet başkanlığı görevini vekâleten üstlendi. 4 Ocak 2004 tarihinde devlet başkanlığı seçimleri yapıldı ve Saakaşvili, oyların ezici çoğunluğunu alarak devlet başkanı seçildi ve 25 Ocak'ta görevine başladı. 28 Mart tarihinde yapılan parlamento seçimlerini de ezici çoğunlukla Ulusal Hareket-Demokratlar kazandı.

Acara'da Gül Devrimi
Mayıs 2004'te, "İkinci Gül Devrimi" olarak adlandırılan halk hareketi Acara Özerk Cumhuriyeti'nin yönetim merkezi Batum'da gerçekleşti. Acara Özerk Cumhuriyeti'ni bir diktatör gibi yöneten Aslan Abaşidze ve devlet başkanı Miheil Saakaşvili arasındaki gerginliğinin ardından, Birleşik Ulusal Hareket ve Kmara tarafından harekete geçirilen binlerce Acaralı, Abaşidze'nin diktatörce yönetimini, ayrılıkçılığını ve militarizmini protesto etmeye başladı. Abaşidze, güvenlik güçlerini kullanarak Batum ve Kobuleti sokaklarındaki gösterileri dağıttı. Ancak göstericilerin sayısı giderek daha da arttı. 6 Mayıs 2004 tarihinde protestolara katılan bütün Acaralılar Batum'da toplandı. Ardından Gürcüstan Başbakanı Zurab Jvania ve İçişleri Bakanı Giorgi Baramidze ile Acara Özerk Cumhuriyeti İçişleri Bakanı Cemal Gogitidze arasında bir görüşme yapıldı. Görüşmenin başlıca konusu, özerk yönetimin sınırı olan Çolohi Irmağı kıyısındaki silahlı birliklerin çekilmesi oldu. Bu arada Abaşidze'nin emriyle, Çolohi Köprüsü havaya uçuruldu. Sonunda Abaşidze Moskova'ya gitmek ve Rusya'ya sığınmak zorunda kaldı. Ertesi gün Devlet Başkanı Saakaşvili, Batum'u ziyaret etti ve zaferi kutlayan Acaralılara özgürlük sözü verdi.

2003'te siyaset
Gürcistan'da devrimler
21. yüzyıl devrimleri

Gül Devrimi


A XI-a ediție a Premiilor Gopo  a fost festivitatea de premiere a celor mai reușite prestații din industria cinematografică românească difuzate între 1 ianuarie și 31 decembrie 2016. Galele Gopo 2017 au avut loc la 21 martie 2017, la Sala Mare a Teatrului Național I.L.Caragiale din București.

Înscrieri

Înscrierile pentru cea de-a 11-a ediție a Premiilor Gopo au loc în perioada 23 ianuarie – 5 februarie 2017. Un număr de 21 de filme care au fost lansate în perioada 1 ianuarie-31 decembrie 2016 pot participa la cursa pentru cel mai bun film al anului 2016.

Nominalizări și câștigători

Referințe

Legături externe
 Câștigătorii Premiilor Gopo 2016  pe site-ul oficial

2017
2017 în România
2017

Gopo 2017


Le Poète chevauchant Pégase est une sculpture équestre d'un personnage sur le cheval mythique Pégase réalisée par le sculpteur Alexandre Falguière. Fondue en 1896, elle a été érigée en 1897.

L'œuvre est située sur le square de l'Opéra-Louis-Jouvet dans le 9e arrondissement de Paris.

Son origine remonte à un concours secret entre Alexandre Falguière et Louis-Ernest Barrias pour le monument à Victor Hugo en 1890. Barrias gagne celui-ci mais Falguière tire de son projet un groupe équestre : « Apollon sur Pégase ». Le « Poète » serait donc Apollon. En 1896, la ville de Paris la commande pour le square Baudreau (futur square de l'Opéra-Louis-Jouvet).

Articles connexes
 Liste des statues équestres de Paris

Notes et références

Statue équestre
Œuvre d'art dans le 9e arrondissement de Paris
Poète chevauchant Pégase
Sculpture en bronze

Le Poète chevauchant Pégase


La statue-menhir de Cambaissy est une statue-menhir appartenant au groupe rouergat découverte à Fraisse-sur-Agout, dans le département de l'Hérault en France.

Description

La statue a été gravée dans une dalle de granite local. Elle mesure  de hauteur sur  de largeur et  d'épaisseur. C'est une statue-menhir masculine. Elle a été gravée. Elle est dans un état complet mais très érodée. Les caractères anthropomorphes représentés sont le visage (yeux, nez), deux bras sans main et deux jambes sans pied. Le personnage porte un baudrier avec « l'objet » et une ceinture avec une boucle rectangulaire.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques de l'Hérault
 Liste des statues-menhirs de France

Cambaissy
Site mégalithique dans l'Hérault

Statue-menhir de Cambaissy


Devon Graye (* 8. März 1987 in Mountain View, Kalifornien) ist ein US-amerikanischer Schauspieler.

Leben
Bekannt wurde er durch die Rolle des jugendlichen Dexter in der gleichnamigen US-amerikanischen Fernsehserie und durch die Rolle des Marco im Walt-Disney-Film Die Tochter von Avalon. Sein langjähriger Lebensgefährte ist der Schauspieler Jordan Gavaris.

Filmografie (Auswahl)

Fernsehen
 2006–2007: Dexter (9 Episoden)
 2007: Close to Home (Episode 2x16)
 2008: Wisegal
 2008: Bones – Die Knochenjägerin (Bones, Episode 4x03)
 2008: Novel Adventures (2 Episoden)
 2008: CSI: Miami (Episode 7x06)
 2008: Fröhliche Weihnachten, Drake & Josh (Merry Christmas, Drake & Josh)
 2008: Leverage (Episode 1x05)
 2009: Saving Grace (Episode 2x09)
 2009: CSI: Vegas (CSI: Crime Scene Investigation, Episode 10x02)
 2010: Die Tochter von Avalon (Avalon High)
 2011: Red Faction: Origins
 2011: The Protector (Episode 1x01)
 2011: Alphas (Episode 1x03)
 2012: Body of Proof (Episode 2x20)
 2012: American Horror Story (Episode 2x02)
 2013: Longmire (Episode 2x02)
 2013: Major Crimes (Episode 2x16)
 2014: The Night Shift (Episode 1x06)
 2015: The Mentalist (Episode 7x08)
 2015, 2018: The Flash (2 Episoden)

Filme
 2007: Kick It Like Sara (Her Best Move)
 2007: Scar
 2009: Ruf der Wildnis (Call of the Wild)
 2010: Legendary – In jedem steckt ein Held (Legendary)
 2010: A Lure: Teen Fight Club
 2011: Husk – Erntezeit! (Husk)
 2011: Exodus Fall
 2014: 13 Sins
 2014: Last Weekend
 2015: I am Michael
 2016: Retake
 2017: Fremd in der Welt (I Don't Feel at Home in This World Anymore)
 2019: I See You (Drehbuchautor)
 2022: Nope

Weblinks

Einzelnachweise

Filmschauspieler
US-Amerikaner
Geboren 1987
Mann

Devon Graye


كراث مصري عشب معمر اسمه العلمى الليم كراث، من العائلة الزنبقية. تكاد تقتصر زراعتة على مصر. والنبات ساقة قرص صغير تحت سطح الأرض. تخرج علية اوراق طولها حوالي 30 سم وعرضها1 - 1,5 سم
شريطية زورقية الشكل.تكسوها مادة شمعية. وينتهى الشمراخ الطويل بنورة خيمية عليها ازهار مخضرة أو بنفسجية اللون. تؤكل اوراقة خضراء طازجة ولها طعم البصل الأخضر ورائحتة. ويجود النبات بالأراضي الصفراء أو الثقيلة ويؤخذ منها أكثر من محصول. تحش اوراقة عدة مرات في السنة، والتكاثر بالبذور.

زنبقيات

كراث مصري


Gara Episcopia Bihor Fr este o stație de cale ferată care deservește Oradea, județul Bihor, România.

Episcopia Bihor Fr

Gara Episcopia Bihor Fr


Las Primarias del Partido Republicano de 2012 en Luisiana se hicieron el 24 de marzo de 2012. Las Primarias del Partido Republicano fueron unas Primarias, con 46 delegados para elegir al candidato del partido Republicano para las elecciones presidenciales de Estados Unidos de 2012. En el estado de Luisiana estaban en disputa 46 delegados, pero solamente 20 delegados iban a ser otorgado durante las primarias, y el resto durante unas asambleas.

Elecciones

Resultados

Con el 100.0% (4,267 de 4,267 precintos) reportado:

Asambleas

Ron Paul ganó las asambleas de los distritos congresionales, al ganar cuatro de los seis distritos congresionales del estado de Luisiana, ganando 111 de 150 delegados para la Convención de 2012. Los delegados a la convención estatal celebrada el 2 de junio de 2012, elegirían al candidato para la Convención Nacional Republicana en agosto.

Las asambleas se celebraron en 30 localidades:

Véase también
 Primarias presidenciales del Partido Republicano de 2012

Referencias

Enlaces externos
 Destino 2012 en Univision (en español)
 Calendario de las Primarias en Luisiana (en inglés)
 Primarias y Primarias en CNN (en inglés)
 Candidatos a las Primarias (en inglés)

2012
Luisiana


Taiheiyō no kiseki –fokkusu to yobareta otoko  es una película bélica del año 2011, dirigida por Hideyuki Hirayama y protagonizada por Yutaka Takenouchi, Sean McGowan, Mao Inoue y Daniel Baldwin. La película tiene un guion de Takuya Nishioka y Gregory Marquette, basado en la novela de Don Jones.

Sinopsis

La película trata sobre Sakae Ōba (Yutaka Takenouchi), capitán del Ejército Imperial Japonés, que organizó la resistencia de la isla tras la Batalla de Saipán y la consiguiente invasión estadounidense en julio de 1944. Ōba se retiró a las montañas con un puñado de soldados y civiles y resistió incluso tres meses tras la rendición del Japón, hasta el 1 de diciembre de 1945.

Durante la Batalla de Saipán, el 7 de julio de 1944, el Capitán Ōba participa en una carga banzai en contra el Cuerpo de Marines de los Estados Unidos en la isla de Saipán. Es la mayor y última carga banzai de la Guerra del Pacífico, pero ésta falla y lo que resulta es en más de 4,000 muertes japonesas después de 15 horas de feroces combate cuerpo a cuerpo. Las fuerzas estadounidenses declaran la isla segura el 9 de julio, mientras que Ōba y un puñado de sobrevivientes se retiran a la jungla y comienzan una guerra al estilo guerrillero utilizando los 474  del Monte Tapochau como base debido a su posición defensiva natural y alturas prominentes con vistas a cada posible enfoque.

Con solo 46 soldados y 200 civiles a su disposición, Ōba (apodado "el Zorro" por los estadounidenses debido a su astuta estrategia) resiste 512 días antes de rendirse el 1 de diciembre de 1945, después de tres meses después de la capitulación de Japón tras el bombardeo de Hiroshima y Nagasaki. Ōba marcha desde la montaña con sus sobrevivientes restantes cantando una canción "espíritu de infantería" (canción de infantería del Ejército Imperial Japonés) y presenta su katana al comandante estadounidense de manera formal y digna, la última resistencia organizada de las fuerzas japonesas de la Segunda Guerra Mundial.

Elenco

 Yutaka Takenouchi como el Cap.Sakae Ōba
 Sean McGowan como el Cap. Lewis
 Mao Inoue como Chieko Aono.
 Takayuki Yamada como Toshio Kitani.
 Tomoko Nakajima como Haruko Okuno.
 Yoshinori Okada como Saburo Bito.
 Sadao Abe como Suekichi Motoki.
 Daniel Baldwin como el Coronel Pollard.
 Treat Williams como el Coronel Wessinger.
 Toshiaki Karasawa como Horiuchi.
 Russell Geoffrey Banks como un soldado estadounidense.

Referencias

Enlaces externos
 Ficha y carátula de la película (en japonés)

Películas de Japón
Películas en japonés
Películas en inglés
Películas sobre la Segunda Guerra Mundial
Películas basadas en libros


ජොයින්, ඕර් ඩයි. යනු බෙන්ජමින් ෆ්‍රැන්ක්ලින් විසින් නිර්මාණය කලේ යැයි සැලකෙන දේශපාලන කාටූනයකි. මෙහි මුල් පලවීම1754 මැයි 9 දිනදී පෙන්සල්වේනියා ගැසට් තුල වූ අතර, යටත්විජීත ප්‍රදේශ එකමුතු විය යුතු බව බ්‍රිතාන්‍ය යටත් විජිත වැසියෙකු විසින් ඇමරිකාව තුල රූපමය ලෙසින් දේශපාලනමය අදහසක් ප්‍රකාශ කල පැරණිතම අවස්ථාව ලෙසින් සැලකෙයි.

ජොයින්, ඕර් ඩයි


Walter Hans Kaufmann (* 22. April 1901 in Hann. Münden; † 5. März 1977 in Göttingen) war deutscher Studienrat und Orgelfachmann.

Leben
Walter Kaufmann wurde als Sohn des Kaufmanns Wilhelm Kaufmann und seiner Frau Emilie geb. Blöde geboren. Er studierte nach dem Abitur Deutsch, Englisch und Geschichte in Jena und Göttingen. Während eines Semesters in Leipzig lernte er die Orgelwerke Johann Sebastian Bachs kennen. 1923 promovierte er in Göttingen zum Dr. phil. Während seiner Zeit als Referendar und ab 1926 als Assessor und Studienrat am Wilhelmsgymnasium in Emden betrieb er Forschungen über die Geschichte der Orgellandschaft Ostfriesland. Er heiratete 1930 in Celle Gerda Jürgens (* 1908) aus Emden. Als ein Jahr später Frau und Kind am Kindbettfieber starben, heiratete er in Celle ihre Schwester Katharina (* 1913). Mit ihr hatte er zwei Söhne und eine Tochter. 1932 nach Osnabrück versetzt, schuf er ein bis heute maßgebliches Werk über den Orgelprospekt. Nach seiner Zeit im Militärdienst (ab 1943) und Kriegsgefangenschaft setzte Kaufmann 1945 seinen Dienst in Osnabrück fort. Den Ruhestand verbrachte er in Göttingen, wo er seine gesammelten Forschungsunterlagen auswertete. In den 1960er Jahren veröffentlichte er seine grundlegenden Orgeltopographien über die Grafschaft Oldenburg und Ostfriesland, die zu allen Orgeln der betreffenden Orgellandschaft Informationen aus allen Kirchenarchiven inventarisieren. Aufgrund seiner Verbundenheit mit Ostfriesland, die sich in zahlreichen Publikationen niederschlug, verlieh ihm die Ostfriesische Landschaft 1976 das Ostfriesische Indigenat.

Schriften

Literatur

Weblinks

 Sammlung Walter Kaufmann in der Universitäts- und Landesbibliothek Münster

Einzelnachweise

Orgelforscher
Orgellandschaft Ostfriesland
Gymnasiallehrer
Deutscher
Geboren 1901
Gestorben 1977
Mann

Walter Hans Kaufmann


Amersham Rural District was a rural district in the administrative county of Buckinghamshire, England from 1894 to 1974, covering an area in the south-east of the county.

Origins
The district had its origins in the Amersham Poor Law Union, which had been created in 1835, covering Amersham itself and several surrounding parishes. In 1872 sanitary districts were established, giving public health and local government responsibilities for rural areas to the existing boards of guardians of poor law unions. The Amersham Rural Sanitary District therefore covered the area of the poor law union except for the town of Beaconsfield, which had an urban authority and so became its own urban sanitary district. Chesham was subsequently made its own urban sanitary district in 1884, removing it from the Amersham Rural Sanitary District. The Amersham Rural Sanitary District was administered from Amersham Union Workhouse, which had been built in 1838 on Whielden Road in Amersham.

Under the Local Government Act 1894, rural sanitary districts became rural districts from 28 December 1894. The Amersham Rural District Council held its first meeting on 3 January 1895 at the workhouse. George Weller of Amersham was appointed the first chairman of the council.

Civil parishes

The parishes were originally:

Amersham
Ashley Green (created 1897 from part of Chesham)
Chalfont St Giles
Chalfont St Peter
Chartridge (created 1899 from part of Chesham)
Chenies
Chesham Bois
Cholesbury-cum-St Leonards (created 1934 from 4 parishes plus parcels of land previously in Aylesbury Rural District)
Coleshill
Great Missenden
Latimer (created 1899 from part of Chesham)
Little Missenden (until 1930)
Penn
Seer Green
The Lee

Premises
The council was initially based at the workhouse on Whielden Road, continuing to meet there until the 1930s. In 1931 the council purchased Elmodesham House at 42 High Street in Amersham for £3,300, converting it to become their offices and meeting place. The premises at Elmodesham House were officially opened on 8 October 1931. The council remained based at Elmodesham House until its abolition in 1974.

Abolition
Amersham Rural District was abolished under the Local Government Act 1972, merging with neighbouring Chesham Urban District to become Chiltern District. The former Amersham Rural District Council offices at Elmodesham House subsequently served as the main offices of Chiltern District Council until 1986, when the council moved to a purpose-built office on King George V Road in Amersham. Elmodesham House has subsequently been converted into flats.

References

 History of local government in Buckinghamshire

Amersham
Districts of England created by the Local Government Act 1894
Districts of England abolished by the Local Government Act 1972
History of Buckinghamshire
Local government in Buckinghamshire
Rural districts of England

Amersham Rural District


Marta Fernández Currás (Vigo, mayo de 1963) es una economista y política española, que desempeñó el cargo de secretaria de Estado de Presupuestos y Gastos del Gobierno de España entre 2011 y 2016.

Biografía
Nacida en Vigo, provincia de Pontevedra, en mayo de 1963, es licenciada en Ciencias empresariales por la Universidad de Santiago de Compostela, inspectora de Hacienda e interventora y auditora del Estado.

Entre sus muchos cargos en los gobiernos central y autonómico gallego, fue delegada en Galicia de la Escuela de Hacienda Pública, jefa de la Dependencia Regional de Recaudación de la Agencia Tributaria en Galicia, interventora general de la Comunidad Autónoma de Galicia e inspectora en la Delegación Central de Grandes Contribuyentes. Fue además profesora asociada de Hacienda pública y sistemas fiscales en la Facultad de Económicas de Santiago.

El 19 de abril de 2009 fue nombrada consejera de Hacienda de la Junta de Galicia, en el gobierno presidido por Alberto Núñez Feijóo. Con un perfil eminentemente técnico, su gestión estuvo marcada por la fusión entre las cajas gallegas y por la búsqueda del control del gasto público en la Comunidad.

El 30 de diciembre de 2011 es nombrada, por el gobierno de Mariano Rajoy, secretaria de Estado de presupuestos y gastos, a las órdenes de Cristóbal Montoro, ministro de Hacienda y Administraciones Públicas.

Con la formación del segundo Gobierno de Mariano Rajoy, el 11 de noviembre de 2016, se anuncia su cese y es relevada por Alberto Nadal. Se incorpora desde entonces al frente de la filial gallega de la consultora EY Global.

Referencias

Enlaces externos

Políticos del Partido Popular
Consejeros de la Junta de Galicia
Ministerio de Economía y Hacienda de España
Secretarios de Estado de España
Economistas de España del siglo XX
Economistas de España del siglo XXI
Inspectores de Hacienda del Estado de España
Políticos de Vigo
Nacidos en Vigo

Marta Fernández Currás


An Thelymitra improcera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones ngan Mark Alwin Clements. An Thelymitra improcera in nahilalakip ha genus nga Thelymitra, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Tasmania. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Thelymitra

Thelymitra improcera


Shelina Begum (; Rochdale, 27 de dezembro de 1979) é um jornalista britânica, ex-editora do Asian News e ex-editora de negócios do Manchester Evening News.

Primeiros anos
Begum nasceu em Wardleworth, Rochdale, na Inglaterra e frequentou a Falinge Park High School, onde obteve nove certificados gerais do ensino médio, e obteve níveis A em inglês, sociologia e ciências da religião no Hopwood Hall College.

Begum concluiu o processo qualificatório do Conselho Nacional para o Treinamento de Jornalistas (abreviação do inglês: NCTJ) no City of Liverpool College em um curso de treinamento de um dia por semana enquanto trabalhava como repórter júnior no Asian News.

Carreira
Em setembro de 1999, aos 19 anos de idade, Begum começou sua carreira no Asian News sem treinamento jornalístico formal. Começou como repórter trainee e chegou a chefe de reportagem. Begum forneceu ao jornal exclusividades de primeira página e assumiu a responsabilidade pelo portal Asian News, que ganhou o melhor veículo de imprensa do Guardian Media Group em 2004.

Em 2001, Begum cobriu os distúrbios de Oldham. Em outubro de 2005, ela foi enviada em uma missão de oito dias para cobrir o terremoto da Caxemira. Ela escreveu uma reportagem para o Manchester Evening News e dois suplementos para o Asian News. Suas filmagens cenográficas e entrevistas foram editadas em um especial de meia hora no Canal M.

Em 2007, aos 27 anos, foi escolhida para ser editora do Asian News. Ela atualmente cobre notícias de negócios e recursos para Manchester Evening News e Greater Manchester Business Week.

Begum é membro do comitê da Câmara dos Lordes para investigar a alienação da juventude de Bangladesh da vida britânica convencional. Ela foi nomeada como a primeira mulher membro do conselho executivo do Projeto Comunitário da Associação de Bangladesh em Rochdale. Ela também faz parte do comitê do Oldham Diversity Festival. Ela também foi eleita como uma das 100 modelos na campanha de igualdade de gênero/raça lançada pela União Europeia (UE). Desde 2008, ela é juíza do The Fusion.

Em 2020, Begum também apareceu na lista dos 50 nomes do Poder Feminino da Northern Powerhouse.

Prêmios
Em 2006, Begum foi indicada na categoria Jornalista do Ano do Noroeste nas alas de imprensa patrocinadas pela British Nuclear Fuels. Ela ganhou o prêmio pela cobertura do terremoto na Caxemira e outros exclusivos. Ela foi a primeira jornalista asiática a receber uma honraria nos 15 anos de história do prêmio. Em 2007, Begum foi escolhida para o prêmio de Personalidade do Ano nas redes sociais, pelo Fusion Awards. Em 2011, ela foi finalista do O2 Media Awards, no quesito Jornalista de Negócios do Ano.

Vida pessoal
Begum é muçulmana, ela fala fluentemente bengali e pode entender urdu e hindi. Ela também participou de uma campanha antirracismo.

Ver também

 Bangladesh britânico

Ligações externas

  (em inglês)
 Shelina Begum no Manchester Evening News (em inglês)
 Shelina Begum no Journalisted (em inglês)

Jornalistas do Reino Unido
Pessoas vivas
Nascidos em 1979
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Shelina Begum


An Epidendrum andinum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Germán Carnevali ngan Gustavo Adolfo Romero. An Epidendrum andinum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum andinum


Der Karinthin war eine regionale, mineralogische Zeitschrift, in der sowohl für Laien als auch für den Mineralogen und Geologen relevante Themen einschließlich deren Historie und Philologie veröffentlicht wurden. Die Zeitschrift war eine Beilage zu Carinthia II und wurde zwischen 1948 und 1987 mit dem Erscheinungsort Knappenberg (Hüttenberg), dann Salzburg, publiziert. Als Herausgeber fungierte die Fachgruppe für Mineralogie und Geologie des Naturwissenschaftlichen Vereines für Kärnten. Autoren und Leserkreis stammten überwiegend aus den österreichischen Alpenländern.

Als Schriftleiter hat Heinz Meixner diese Zeitschrift entscheidend geprägt und damit in den vier Jahrzehnten ihrer Erscheinung einen bedeutenden Beitrag zur erdwissenschaftlichen Erforschung der Bundesländer Kärnten und Salzburg geleistet. Wenige Jahre nach dem Tod Meixners wurde Der Karinthin auf Grund wirtschaftlicher Überlegungen eingestellt. Insgesamt erschienen 96 Hefte. Bestände finden sich unter anderen in der Geologischen Bundesanstalt und der Universitätsbibliothek der Technischen Universität Wien.

Autoren und Themenbogen (Auszug)
Ausgewählte Publikationen (sortiert nach Erscheinungsjahr):
 Heinz Meixner: Kurzbericht über neue Kärntner Minerale und deren Fundorte I. Folge 1, 1948, S. 2–3 ().
 Karl Tausch: Vom Schicksal alter Kärntner Mineraliensammlungen. Folge 4, 1949, S. 66–69 ().
 Eberhard Clar: Die geologische Karte des Großglocknergebietes. Folge 9, 1950, S. 168–171 ().
 Heinz Meixner: Kahlerit, ein neues Minerale der Uranglimmergruppe, aus der Hüttenberger Erzlagerstätte. Folge 23, 1953, S. 277–280.
 F. Angel F., Eberhard Clar, Heinz Meixner: Führungstext zur Petrographischen Exkursion um den Plankogel Hüttenberg, Kärnten. Folge 24, 1953, S. 289–296.
 Ludwig Kostelka: Neue Molybdänsulfidvorkommen von Bleiberg-Kreuth. Folge 31/32, 1956, S. 129–132 ().
 H. Prasnik: Altes Barytvorkommen neu entdeckt. Folge 63, 1970, S. 199–201 ().
 Eberhard Strehl: Ein bemerkenswerter Lavafund in der Mitteltrias des Dobratsch. Folge 83, 1980, S. 201–204 ().
 Rudolf Franz Ertl: Beitrag zur Kenntnis des frühesten Zinkhüttenwesens in Kärnten. Folge 90, 1984, S. 115–137 ().
 Hermann Haslacher: Die Prehnite vom Sandkogel auf der Saualpe. Folge 96, 1987, S. 467–468 ().

Literatur
 Franz Pertlik, Susanne Pertlik: Der Karinthin: Zur Geschichte einer periodischen, regionalen, naturwissenschaftlich orientierten Zeitschrift von überregionaler Bedeutung. In: Jahrbuch der Geologischen Bundesanstalt. November 2009 (PDF auf geologie.ac.at).

Einzelnachweise

Naturwissenschaftliche Fachzeitschrift
Antiquarische Zeitschrift (Österreich)
Medien (Kärnten)
Ersterscheinung 1948
Erscheinen eingestellt 1987

Der Karinthin


Gagarin, aşağıdaki anlamlara gelebilir:

 Aleksandr İvanoviç Gagarin, Rus subayı
 Pavel Pavloviç Gagarin, Rus siyaset adamı
 Yuri Gagarin, Sovyet hava subayı ve kozmonotu

Gagarin


Mister Global 2022 foi a 7ª edição do concurso de beleza masculino de Mister Global, promovido pelo empresário Pradit Pradinunt em solo tailandês. A edição deste ano contou com a presença de trinta e três (33) países competindo pelo título, que pertencia ao sul-coreano eleito em 2019, Jong-Woo Kim. A cerimônia teve seu ápice no 15 de Março ao vivo pelo You Tube em Maha Sarakham, Tailândia.

Resultados

Colocações
{| class="wikitable"
|-
! Colocação
! País e Candidato
|- style="border: 3px solid red" bgcolor="FFDAB9"
| align=center|Renunciou
|  Espanha - Miguel Ángel Lucas
|-bgcolor="gold"
| align=center|Assumiu
|  Vietnã - Danh Chiếu Linh
|-
| align=center|3º. Lugar
|  Coreia do Sul - Dongwoo Shin
|-
| align=center|4º. Lugar
|  Venezuela - Juan Carlos da Silva
|-
| align=center|5º. Lugar
|  México - Gabriel Ortiz
|-
| align=center|Top 10Semifinalistas
|  Brasil - Bruno Silva Cuba - Yaniel Ogando Estados Unidos - Dustin Davids Hong Kong - Anthony Lo Tailândia - Thiraphat Sittichai
|-
| align=center|Top 17''Semifinalistas
|  Equador - Fabricio Caicedo Índia - Tseteej Shiwakoti Indonésia - Bagus Ajidani Laos - Pay Souliyamath Mianmar - Myo Htut Naing Nigéria - Emmanuel Somto Peru - Daniel Jares
|}

 Ordem dos anúncios

 Top 17
 Hong Kong
 México
 Venezuela
 Tailândia
 Espanha
 Nigéria
 Estados Unidos
 Peru
 Mianmar
 Coreia do Sul
 Equador
 Índia
 Laos
 Brasil
 Indonésia
 Vietnã
 Cuba

 Top 10
 Vietnã
 Cuba
 México
 Tailândia
 Coreia do Sul
 Venezuela
 Brasil
 Estados Unidos
 Espanha
 Hong Kong

 Top 05
 Vietnã
 Venezuela
 México
 Coreia do Sul
 Espanha

 Quadro de Prêmios
 Prêmios Especiais
Houve a distribuição dos seguintes prêmios este ano:

<small>1 O candidato recebeu ฿10.000 bahts, o equivalente a R$1.500,00 reais.</small>

 The Most Inspirational Video Award
O vencedor desta categoria garantiu uma vaga no Top 17'':

The Best National Costume Award
O vencedor desta categoria apresentou a melhor fantasia nacional:

Candidatos
Disputaram o título este ano:

  África do Sul - Ruan Scheepers
  Bolívia - Sergio Carrasco
  Brasil - Bruno Silva
  Camboja - Sovankirida Hor
  Coreia do Sul - Dongwoo Shin
  Cuba - Yaniel Ogando
  Equador - Fabricio Caicedo
  Espanha - Miguel Ángel Lucas
  Estados Unidos - Dustin Davids
  Filipinas - Mico Teng
  França - Morgan Damerval

  Hong Kong - Anthony Lo
  Índia - Tseteej Shiwakoti
  Indonésia - Bagus Ajidani
  Japão - Kiichiro Sakamoto
  Laos - Pay Souliyamath
  Malásia - Sreebathy Gobi
  Macau - William Chak
  México - Gabriel Ortiz
  Mianmar - Myo Htut Naing
  Nigéria - Emmanuel Somto
  Panamá - Javier Vasquez

  Peru - Daniel Jares
  Porto Rico - Jomar Josué
  Reino Unido - Lewis Ellis
  República Checa - Jiří Hemelka
  Rep. Dominicana - Ariel Morales
  Romênia - Bogdan Niccolo
  Suíça - Samuel Gomez
  Sri Lanca - Abhishek Pramuditha
  Tailândia - Thiraphat Sittichai
  Venezuela - Juan Carlos da Silva
  Vietnã - Danh Chiếu Linh

Histórico

Sairam
  Chile
  China
  Chipre do Norte
  Egito
  Guão
  Haiti
  Nepal
  Polônia
  Portugal
  Suécia
  Taiwan
  Togo
  Tunísia

Estreantes
  Bolívia
  Macau
  Reino Unido
  Romênia

Desistências
  Bélgica - Nick Bontinck
  Colômbia - David Eljach
  Chipre do Norte - Mehmet Vahip
  Haiti - Jerry Metilys Bena
  Holanda - Mike Van Wijk

Substituição
  França - Arnaud Deregnaucourt ► Morgan Damerval

Estatísticas
Candidatos por continente:
  Ásia: 14. (Cerca de 43% do total de candidatos)
  Américas: 11. (Cerca de 33% do total de candidatos)
  Europa: 6. (Cerca de 18% do total de candidatos)
  África: 2. (Cerca de 6% do total de candidatos)
  Oceania: 0. (Cerca de 0% do total de candidatos)

Ligações externas
 Plataformas Digitais
 Mister Global no Facebook

 Mister Global no Instagram

Global 2022
Concursos de beleza de 2022

Mister Global 2022


La Catedral de San Florián (o Florín) de Vaduz (St. Florinskirche in Vaduz o Kathedrale St. Florin), es una iglesia de estilo neogótico ubicada en la ciudad de Vaduz, capital del Principado de Liechtenstein, y sede de la arquidiócesis de Vaduz.

Originalmente era una iglesia parroquial, y alcanzó el grado de catedral en 1997, con el papa Juan Pablo II.

Fue levantada entre 1869 y 1874 por el arquitecto Friedrich von Schmidt sobre cimientos de una iglesia medieval. Su santo patrón es Florián de Remüs (Florinus o Florín), un santo del  proveniente de Valle de Vinschgau.

La archidiócesis de Vaduz fue proclamada por el papa Juan Pablo II en la constitución apostólica Ad Satius Consulendum del 2 de diciembre de 2002. Antes de eso, en Vaduz residía un deán dependiente de la diócesis suiza de Coira. La ceremonia solemne que convirtió en catedral la antigua iglesia parroquial tuvo lugar el 12 de diciembre de 1997.

Los dos sepulcros del príncipe soberano de Liechtenstein, Francisco José II, y de su consorte, la condesa Georgina de Wilczek, los cuales fallecieron ambos en 1989, están en la catedral, junto con el de su hijo menor, el príncipe Francisco José de Liechtenstein. También se encuentra enterrada allí otras dos princesas consorte de Liechtenstein, Isabel de Gutmann y María Kinsky de Wchinitz y Tettau.

Galería de imágenes

Enlaces externos

 (en alemán) Página oficial de la Catedral
 (en alemán) Pfarrei St. Florin auf der Internetpräsenz des Erzbistums Vaduz
 (en alemán) Kirche St. Florin auf der Internetpräsenz der Gemeinde Vaduz

Catedrales de Liechtenstein
Vaduz
Arquitectura de 1873
Edificios y estructuras de Vaduz
Iglesias católicas de Liechtenstein
Catedrales católicas de Europa
Arquitectura de Liechtenstein del siglo XIX
Vaduz
Lugares de enterramientos reales
Catedrales del siglo XIX

Catedral de San Florián (Vaduz)


Der Mount Murchison ist ein Berg im Westen des australischen Bundesstaates Tasmanien. Mit 1.275 m ist er die höchste Erhebung der West Coast Range.

Die höheren Berge der West Coast Range wurden nach den Kritikern von Charles Darwins Theorien benannt, die niedrigeren nach deren Befürwortern.

Literatur

 Charles Whitham: Western Tasmania: A Land of Riches and Beauty.
Ausgabe 2003 – Queenstown: Municipality of Queenstown.
Ausgabe 1949 – Hobart: Davies Brothers.
Ausgabe 1924 – Queenstown: Mount Lyell Tourist Association.

Eintausender
Berg in Australien und Ozeanien
Berg in Tasmanien

Mount Murchison (Tasmanien)


Steve Austin puede referirse a:

 Steve Austin: actor y exluchador profesional (1964-), también conocido por su apodo "Stone Cold" Steve Austin.
 Stephen F. Austin (1793-1836): el "Padre de Texas".
 Steve Austin (superhéroe): personaje de la serie de televisión estadounidense El hombre nuclear o El hombre de seis millones de dólares.
 Steve Austin (atleta) (1951-): corredor australiano de larga distancia
 Steve Austin (locutor de Australia) (1960-): locutor australiano de radio y televisión.
 Steve Austin (músico) (1966-): cantante y guitarrista estadounidense, miembro de la banda de hard rock Today is the Day.
 Steve Austin (entrenador de perros): adiestrador australiano de perros.
 Steven Kent Austin: actor, productor y cineasta estadounidense de películas de bajo presupuesto.

Steve Austin (desambiguación)


خوارزم شاه كان يطلق على كل من الحاضرة والجيش في الدولة الخوارزمية اسم خوارزم ويطلق على حكامها لقب خوارزمشاه أو ملك خيوه وهم من اتراك بلاد ماوراء النهر الذين جائو من خيوه ونشروا سلطانهم بين نهري الكنج ودجلة.

ألقاب

خوارزم شاه


East West 101 ist eine mehrfach ausgezeichnete australische Krimiserie, die von 2007 bis 2011 produziert und in Australien ab dem 6. Dezember 2007 beim Sender Special Broadcasting Service ausgestrahlt wurde. Die deutschsprachige Erstausstrahlung der ersten Staffel erfolgte ab 19. April 2012 in wöchentlichen Doppelfolgen bei ARTE. Die anderen Staffeln wurden im deutschsprachigen Raum noch nicht gesendet.

Handlung der ersten Staffel
Die von Steve Knapman und Kris Wyld entwickelte und unter der Regie von Peter Andrikidis umgesetzte Serie spielt in Sydney. Zane Malik arbeitet in der Abteilung für Schwerverbrechen, er ist irakischer Abstammung und Muslim. Sein dienstälterer Kollege Ray Crowley hat britische Wurzeln und ist skeptisch gegenüber Einwanderern und Maliks Ermittlungsmethoden. Gemeinsam ermitteln sie in den von Immigration und Misstrauen geprägten Vororten von Sydney, wobei immer wieder Vorurteile, religiöse Fragen und unterschiedliche Wertvorstellungen thematisiert werden.

Besetzung

Auszeichnungen
 2008: AACTA Award für die beste Miniserie; Australian Directors Guild Award; Australian Writers Guild Award
 2009: AACTA Awards für den Regisseur Peter Andrikidis, die beste TV-Serie und für Susie Porter als beste Schauspielerin in einer TV-Serie

Kritik
Die Serie wurde von der deutschen Presse positiv rezensiert. Die taz sprach zwar von einer "Klischeeschublade" und kritisierte die wenig fantasievolle Krimihandlung, lobte jedoch die gute Regie und die Darstellung von gesellschaftspolitischen Fragen. Das Hamburger Abendblatt stellte die Besetzung und die Charakterzeichnungen heraus. Der Spiegel online nannte East West 101 ein "Serien-Highlight" und "Lehrstück über die Vorurteile einer multiethnischen westlichen Gesellschaft nach 9/11". Quotenmeter.de bewertete die Serie durchweg positiv, insbesondere die Tatsache, dass sie "nicht nach Schema F verläuft".

Weblinks

 Serienvorstellung bei arte.tv

Einzelnachweise

Fernsehserie (Australien)
Fernsehserie der 2000er Jahre
Fernsehserie der 2010er Jahre
Kriminal-Fernsehserie

East West 101


Complexul Razim-Sinoie sau complexul Razim-Sinoe, complexul Razelm-Sinoe este o componentă a Rezervației Biosferei Delta Dunării, situat în sudul Deltei Dunării,  format în principal din lacuri, grinduri maritime și câteva formațiuni de relief mai înalte. În anul 2007, Delta Dunării împreună cu Complexul Razim-Sinoie au fost declarate la nivel european ca Arie de Protecție Specială Avifaunistică. Lacurile ocupă circa 85% din complexul Razim-Sinoie și sunt de tip lagunar (Razim, Sinoie, Golovița, Zmeica, Nuntași și Istria) și de tip limanic (Babadag cu prelungirile sale Tăuc și Topraichioi, Agighiol, toate transformate în amenajări piscicole) și lacuri cuprinse între grinduri (Leahova-Coșna-Periteașca și cele de pe grindul Chituc, Edighiolurile). Complexul Razim-Sinoie constituie singurele lacuri litorale salmastre din România, care sunt legate atât de Dunăre cât și de mare. După lucrările hidrotehnice din 1970 complexul lagunar Razim-Sinoie a fost transformat în două unități: unitatea Razim și unitatea Sinoe. Unitatea Razim este formată din lacurile Razim, Golovița, Zmeica și Babadag cu cele doua lacuri componente Tauc și Topraichioi. Unitatea Sinoe este formată din lacurile Sinoe, Nuntași și Tuzla care păstrează legătura cu Marea Neagra printr-un stăvilar.

Referințe

Arii protejate din România

Complexul Razim-Sinoie


Beştepe, Kahramanmaraş ilinin Elbistan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Kahramanmaraş iline 190 km, Elbistan ilçesine 30 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 YerelNET
 Alxas Köyleri Web Sitesi

Elbistan'ın mahalleleri

Beştepe, Elbistan


Hezârfen Ahmed Çelebi (Osmanlıca: هزارفنّ أحمد چلبی, d.  1609 - ö. 1640), Evliyâ Çelebi'nin Seyahatnâme isimli ünlü eserinde yer alan, 17. yüzyılda Osmanlı İmparatorluğu'nda yaşamış olduğuna inanılan efsanevi Müslüman Türk bilginidir.

Hezârfen Ahmed Çelebi, Seyahatnâme'de geçen anlatısına göre 1632 yılında lodoslu bir havada Galata Kulesi'nden kuş kanatlarına benzer bir araç takarak kendini boşluğa bırakmış, İstanbul Boğazı'nda 3358 metre süzülerek Üsküdar'da yer alan Doğancılar Meydanı'na inmiş ve bu olayla halk arasında tanınmıştır. Ancak modern Osmanlı tarihçileri ve mühendisler tarafından hikâyenin bilimsel açıdan tutarsız olması ve başka herhangi bir tarihsel kaynakta geçmemesi neden gösterilerek bir "efsane" olduğu savunulur.

İsimler
Hezârfen Ahmed Çelebi'nin adında geçen hezâr sözcüğü Farsça kökenli bir sözcük olup ''1000 (bin)'' anlamına gelmekte ve Ermenice ve Kürtçede (Kurmancî) hazar biçiminde kullanılmaktadır. Hezârfen ise "bin fenli'', yani "bin hüneri olan, çok şey bilen" anlamına sahiptir. Çelebi sözcüğü ise ''yüce kişi, efendi, rabb'' anlamlarına gelen, Osmanlı İmparatorluğu'nun neredeyse tüm dönemlerinde kullanılmış Süryanice kökenli bir unvandır.

Olayın geçtiği kaynaklar
1554–1562 yılları arasında Avusturya adına Kostantiniyye elçiliği yapmış olan Ogier Ghislain de Busbecq, "bir Türkün uçuş denemesi yaptığını" kaynaklarında belirtmiştir. Ancak, Busbecq'in bu ifadesi doğruysa bile Evliyâ Çelebi'den yaklaşık 75 sene önceye dayanmaktadır ve Hezârfen Ahmed Çelebi ile ilgisizdir.

Hezârfen Ahmed Çelebi'den bahseden tek tarihsel kaynak, Evliyâ Çelebi'nin 10 ciltlik Seyahatnâme'sinde geçen üç satır uzunluğundaki ifadeden ibarettir. Evliyâ Çelebi eserinde şunları yazmıştır:

Akademik görüşler

Tarihsel görüşler
Osmanlı İmparatorluğu'nun maliye kayıtlarını içeren arşivlerde, IV. Murad zamanında (1623–40) hediye olarak bir kese altın sikke verildiğine dair hiçbir bilgi yer almamaktadır. Aynı zamanda bu görece önemli olayın tek kaydı, "esere renk katmak için abartılarla dolu" olarak tanımlanmış ünlü Osmanlı seyyahı Evliyâ Çelebi'nin Seyahatnâme eserinde bulunduğu için, pek çok Osmanlı tarihçisi bu nedenlerden ötürü bu hikâyeye şüphe ile yaklaşmaktadır.

Tarihçi İlber Ortaylı, pek çok kez Hezârfen'in uçuşunu "Evliyâ Çelebi'nin masalı, uydurma, efsane veya hikâye" olarak tanımlamıştır. Tarihçi Halil İnalcık da bu iddiaya destek vermiş, konu hakkında şunları demiştir: "İlber Hoca'nın düşünce ve analizlerine kesinlikle katılıyorum. Yanlış olan, yıllarca roman tarzındaki bu efsanelerin gerçek diye tarih kitaplarında yer alması ve okutulmasıdır. Bunları düzeltmemiz gerekir."

Halil İnalcık, Ekmeleddin İhsanoğlu ve İlber Ortaylı gibi Osmanlı tarihçilerinin birlikte hazırladıkları bir eserde de Hezârfen'in varlığına şu cümleler ile değinilmiştir:

Aerodinamik görüşler

Hezârfen Ahmed'in, aerodinamik bilimi açısından da böyle bir uçuşu gerçekleştiremeyeceği düşünülmektedir. Uçuşun yapıldığı yer olduğu söylenen Galata Kulesi ile meydan arasındaki yükseklik farkı yaklaşık 62 metre, iki nokta arasındaki mesafe de 3358 metredir. Bu verilere göre, Çelebi'nin uçuşu gerçekleştirebilmesi için yatayda 55 metre yol alırken düşeyde de en fazla 1 metre alçalması, yani 55:1 süzülme oranıyla yol alması gerekmektedir. Ancak günümüzde en hafif malzemelerle yapılmış olan ve "delta kanat" denilen uçuş aletleri ile bile bu orana ulaşmak olanaksızdır. Modern delta kanatların ortalama süzülme oranları 15:1 olmaktadır. Denizler ve büyük su birikintileri üzerinde uçan objeyi yükseltecek termik hava akımları da bulunmaz. Ayrıca, lodosun da uçuşa ters yönde etki etmesi beklenir.

Hezârfen Ahmed'in kimliği
Hezârfen Ahmed Çelebi ve gerçekleştirdiği uçuş ile ilgili tek tarihsel kaynak, Evliyâ Çelebi'nin Seyahatnâme eserinde yer alan bir paragraf olmasına rağmen, Ahmed Çelebi hakkında pek çok farklı inanış evrilmiştir. Tarihsel kimliği de birçok tarihçi ve araştırmacı tarafından tartışılmıştır.

Hayatı hakkında neredeyse hiçbir şey bilinmeyen Ahmed Çelebi'nin, yaşadığı dönemde geniş bilgisinden ötürü halk arasında "hezârfen" diye anıldığı, uçma meraklısı olduğu, kuşların uçuşundan etkilendiği, zamanla uçuş denemeleri yaptığı ve 10. yüzyıl mucidi İsmail bin Hammâd el-Cevherî'den ilham aldığı ve kendi geliştirdiği takma kanatlarla Berberî fizikçi Abbas Kâsım ibn Firnâs'tan (ö. 887) sonra uçmayı başaran ilk insan olduğu söylenmektedir. Bu inanışlara göre, Cevherî'nin bulgularını iyice inceleyen ve öğrenen Hezârfen, kuşların uçuşunu inceleyerek tarihî uçuşundan önce takma kanatlar hazırlamış ve kanatlarının dayanıklılık derecesini ölçmek için Okmeydanı'nda deneyler yapmıştır.

Kültürel etkileri
Hezârfen Ahmed Çelebi, Türk havacılık tarihinin en kayda değer kişilerinden birisi olarak görülmektedir ve Türkiye'de kültürel açıdan çok önemli bir yer edinmiştir. Hezârfen Ahmed'in kültürel etkilerinin bazılarına şöyle örnekler verebiliriz:

 PTT idaresinin 17 Ekim 1950 tarihinde İstanbul'da toplanan Milletlerarası Sivil Havacılık Kongresi için çıkardığı üç hatıra pulundan zeytuni yeşil–mavi renkli 20 kuruşluk olanının taşıdığı temsilî resim, Hezârfen Ahmed'in Galata Kulesi'nden Üsküdar'a uçuşunu tasvir etmektedir.
 Yönetmenliğini Mustafa Altıoklar'ın yaptığı 1996 çıkışlı İstanbul Kanatlarımın Altında isimli Türk filmi, Hezârfen Ahmed'in uçuş öyküsünü işlemiş ve başrol Ege Aydan tarafından canlandırılmıştır.
 Ahmed Çelebi, 2010 yılının sonlarında üç boyutlu kısa bir animasyona konu edilmiştir.
 2012 yılında Fazıl Say tarafından bestelenmiş olan Hezârfen Ney Konçertosu'nda Hezârfen Ahmed Çelebi'nin hikâyesi anlatılmıştır. Hezarfen Ney Konçertosu; İstanbul 1632 Baharı, Galata Kulesi, Uçuş ve Cezayir Sürgünü adlı birbirine bağlı dört bölümden oluşmaktadır.
 2010–2017 yılları arasında TRT Çocuk kanalında Hezârfen Ahmed Çelebi'nin küçüklüğünde yaşadıklarını ve uçuş merakını anlatan Küçük Hezarfen isimli bir çizgi film yayınlanmıştır.
 2013–2015 yılları arasında TRT Çocuk kanalında yayınlanan Pırdino adlı çizgi dizide Sercan Tutal tarafından canlandırılmıştır.
 2015–2017 yılları arasında yayınlanan Muhteşem Yüzyıl Kösem dizisinde Ushan Çakır tarafından canlandırılmış ve uçuşu gösterilmiştir.

Ayrıca bakınız
 Lagârî Hasan Çelebi
Osmanlı bilim insanları listesi
Osmanlı İmparatorluğu'nda bilim ve teknoloji
Orta Çağ İslam dünyasında bilim

Kaynakça

1609 doğumlular
1640 yılında ölenler
17. yüzyılda Osmanlılar
Havacılık öncüleri
Osmanlı havacıları
Osmanlı bilim insanları

Hezârfen Ahmed Çelebi