Barclays Center este o sala de sport multifuncțională situată în Prospect Heights, Brooklyn, în New York (statul New York, Statele Unite), inaugurată pe 21 septembrie 2012. Se află parțial pe platforma unei vechi plaje de manevre de căi ferate deținute de Autoritatea Metropolitană de Transport din New York pe Atlantic Avenue. Face parte dintr-un proiect de complexe sportive, de afaceri și rezidențiale cunoscut sub numele de Atlantic Yards, și poartă pentru publicitate numele companiei multinaționale Barclays.

Stadionul găzduiește echipa Brooklyn Nets din NBA, o franciză care s-a mutat din New Jersey în 2012. De asemenea, găzduiește alte evenimente, cum ar fi concerte, convenții și alte competiții sportive, care concurează cu alte facilități din zona metropolitană din New York, cum ar fi Madison Square Garden din Manhattan, Nassau Coliseum din Uniondale, Prudential Center din Newark și Izod Center din East Rutherford, New Jersey. Începând din 2015, găzduiește echipa New York Islanders din NHL.

Note

Stadioane din Statele Unite ale Americii

Barclays Center


Shahritus (before 2021 Shahrituz .
, now Шаҳритӯс Shahritŭs, ) is a town in Khatlon Region, southwestern Tajikistan. Situated on the river Kofarnihon, the city was founded in 1938. Its population is 17,200 (January 2020 estimate). It is the seat of the Shahritus District.

Geography

Climate
Shahritus has a cold semi-arid climate (Köppen climate classification BSk). The average annual temperature is 17.2 °C (63.0 °F). The warmest month is July with an average temperature of  and the coolest month is January with an average temperature of . The average annual precipitation is  and has an average of 59.2 days with precipitation. The wettest month is March with an average of  of precipitation and the driest month is August with an average of 0 mm of precipitation.

Transport
The railway crosses the river at this point.

See also
 Railway stations in Tajikistan

References

External links
 Jamoat's Understanding of Poor Households

Populated places in Khatlon Region
Cities and towns built in the Soviet Union
Populated places established in 1938
1938 establishments in the Soviet Union

Shahritus


Barbara Marcia Ker-Seymer ( - ) est une photographe britannique et une figure de la société, considérée comme faisant partie du groupe désigné par la presse tabloïd comme .

Jeunesse
Née à Kensington, elle est la deuxième fille d'Horace Vere Clay Ker-Seymer (ou Clay-Ker-Seymer ; son père est Harry Ernest Clay, fils de l'homme politique James Clay et frère du compositeur Frederic Clay  à des fins d'héritage du côté de sa mère, le nom de famille de Ker-Seymer a été ajouté), d'une famille de la noblesse terrienne de Hanford, Dorset  qui est quelque peu désargentée à cette époque, une situation principalement attribuable à la dépendance au jeu d'Horace, qui l'amène à gaspiller sa fortune - notamment la maison de la famille - et provoque l'éloignement de sa femme  Diana, la troisième fille de Walter Pennington Creyke, de Seamore Place, Park Lane. Une sœur cadette, Pauline, est née en 1906, mais est décédée l'année suivante. Au moment où Barbara quitte l'école, elle, sa mère et sa sœur aînée, Manon (née en 1903) vivent à West Kensington, qui est perçu à l'époque comme un endroit «où la respectabilité volée de la classe moyenne inférieure s'accroche à ses mornes avant-postes contre les bidonvilles ». Diana Ker-Seymer, dont les «préférences étaient lesbiennes», «se retirait périodiquement à l'étranger avec une petite amie», ce qui n'a rien fait pour stabiliser la vie de famille . Malgré la vision de sa mère de la famille comme «pauvre», du moins par rapport à la manière dont elle a été élevée, Barbara est néanmoins présentée à la cour comme une débutante, vêtue de manière coûteuse (notamment avec les plumes d'autruche habituelles), aux côtés de Meraud Guinness .

Carrière
Après avoir quitté la Chelsea School of Art  une rencontre avec la photographe de société Olivia Wyndham amène Ker-Seymer à apprendre la photographie. Son travail évite l'artifice, visant plutôt à produire des images naturalistes, avec ses modèles détendus plutôt que posés, comme s'ils étaient "juste assis". Elle photographie Nancy Cunard, Raymond Mortimer, Frederick Ashton, Edward Burra, Gertrude Stein et Julia Strachey.

Elle ouvre son studio à Londres - au-dessus des bijoutiers Asprey - en 1931 et, à peu près à la même époque, produit pour Harper's Bazaar la série photographique "Footprints in the Sand" sur les écrivains émergents ; l'une de ses soutiens est Evelyn Waugh. Elle est une amie de l'artiste surréaliste John Banting, réussissant à tenir ses humeurs suicidaires à distance grâce à sa personnalité optimiste.

Avec le début de la Seconde Guerre mondiale et la dispersion de la scène d'avant-garde dans laquelle elle a opéré, ainsi que les changements d'attitude du public et la pénurie de fournitures photographiques, Ker-Seymer abandonne sa photographie pour travailler dans un studio de cinéma et passe la majorité de la guerre vivant dans la campagne anglaise reculée. Elle n'est jamais revenue à la photographie, ouvrant à la place l'une des premières laveries de Londres. Elle aime le travail et l'entreprise devient prospère, ce qui lui permet d'élever son fils en toute sécurité.

Vie privée

Ker-Seymer se marie deux fois : d'abord, en juin 1941, à Humphrey Joseph Robinson Pease, de Yewden Manor, Henley-on-Thames, chercheur pour Mass-Observation  puis, en mars 1945, à John David Rhodes (décédé en 2007), avec qui elle a un fils, Max Humphrey Lionel Ewart Rhodes (plus tard Ker-Seymer), né en 1947. Ils divorcent en 1955. Elle est décédée le 25 mai 1993.

Références

Liens externes

Photographe britannique
Décès en mai 1993
Naissance en janvier 1905
Décès à 88 ans

Barbara Ker-Seymer


An Gonatostylis bougainvillei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicolas Hallé. An Gonatostylis bougainvillei in nahilalakip ha genus nga Gonatostylis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gonatostylis

Gonatostylis bougainvillei


An Carex kraliana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Francis Cox Naczi ngan Bryson. An Carex kraliana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex kraliana


An Paphiopedilum glanzii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Olaf Gruss ngan Holger Perner. An Paphiopedilum glanzii in nahilalakip ha genus nga Paphiopedilum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paphiopedilum

Paphiopedilum glanzii


Johann Nikolaus Graf von La Fontaine und Harnoncourt-Unverzagt, mai cunoscut ca Nikolaus Harnoncourt  () a fost un dirijor, muzicolog, gambist și violoncelist austriac, specialist în interpretarea documentată istoric.

Carieră
S-a născut în 1929 într-o familie aristocratică de origine din Lorena; familia mamei era înrudită cu Casa de Habsburg. S-a crescut în Graz, Austria.

A învățat violoncelul sub îndrumarea lui Paul Grümmer și a lui Emanuel Brabec din cadrul Academiei de Muzică din Viena. A debutat ca violoncelist clasic la Orchestra Filarmonică din Berlin din 1952 până în 1969. În anul 1953 a înființat orchestra Concentus Musicus Wien, specializată în interpretarea documentată istoric, cu care a înregistrat, printre altele, ciclul complet de cantate sacre ale lui Johann Sebastian Bach alături de Gustav Leonhardt. În paralel și-a început cariera de dirijor la Teatro alla Scala cu opera Il ritorno d'Ulisse in patria a lui Monteverdi. A condus unele dintre cele mai cunoscute orchestre din lumea, inclusiv Concertgebouw Amsterdam, Chamber Orchestra of Europe, Orchestra Filarmonică din Berlin și cea din Viena, înregistrând mai mult de 500 discuri.

S-a retras din activitate în decembrie 2015, la vârsta de 85 de ani. S-a stins din viață pe 6 martie 2016 în satul Sankt Georgen im Attergau, la vestul orașului Salzburg.

Note

Nașteri în 1929
Decese în 2016
Dirijori austrieci

Nikolaus Harnoncourt


Torkel Petersson (født 19. august 1969 i Lund) er en svensk skuespiller.

Udvalgt filmografi

Film
 Jalla! Jalla! (2000) – Måns
 Gamle mænd i nye biler (2002) – Ludvig
 Kops (2003) – Benny
 Stockholmssyndromet (tv-film, 2003) – Jan-Erik Olsson
 Mamma pappa barn (2003) – Jonny
 Patrik 1,5 (2008) – Sven Skoogh
 Jönssonligan - Den perfekta stöten (2015) – Dynamit-Harry

Tv-serier
 Torpederna (2004-17; 7 afsnit) – Sonny

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Sverige
Personer fra Lund

Torkel Petersson


Skive Museum er et dansk museum for kunst- og kulturhistorie, der ligger i Skive i Midtjylland. Museet blev grundlagt i 1942. Siden 2008 har det være en del af fusionsmuseet Museum Salling. I 2016 lukkede museet for at gennemgå en omfattende om- og tilbygning, og det genåbnede i september 2018.

Museumsbygningen rummer kunst- og kulturhistoriske udstillinger, børnemuseet Gadespejlet og Skive Byarkiv.
I udstillingerne vises udvalgte kunstværker og genstande fra museets samlinger samt særudstillinger.

I Skive Museums Wunderkammer kan man opleve kunst- og kulturhistoriske genstande og værker placeret side om side, så de taler sammen og får nye, uventede fortællinger frem.

Museets samlinger
Museets samling består af arkæologiske fund fra oldtiden, op igennem vikingetiden og middelalderen og frem til moderne tid. Her findes bl.a. nogle af Danmarks ældste cykler samt dansk kunst fra midten af 1800-tallet og frem til i dag, herunder retrospektive samlinger af de lokale kunstnere Christen Dalsgaard, Hans Smidth og Emilie Demant Hatt. Særlige tyngdeområder i den moderne samling er den nyrealistiske kunstretning og det ekspressive landskabsmaleri, med værker af Per Kirkeby og Jens Søndergaard.

Historie
Skive Museum åbnede i 1942, midt under 2. verdenskrig. Det var et moderne museumsbyggeri på det tidspunkt. Arkitekten var den unge Leopold Teschl fra lokale Hans Toft-Hansens tegnestue. Den moderne, lyse bygning blev omtalt i hele landet. Men der var en slange i Paradiset – for allerede før åbningen var der problemer med fugt, og væggene slog revner. Museumsbygningen blev et problembarn, og gode råd var dyre.

I 1957-59 gennemgik museet en omfattende renovering, men bygningen var så skadet, at det blev nødvendigt at pakke huset ind i træ- og kobberlister, hvilket skjulte revner i murene. Men samtidig forsvandt det arkitektoniske særpræg, og huset fremstod efterhånden mørkt og slidt.

Skive Museum rummede fra starten både kunstværker, kulturhistoriske genstande og en Grønlandssamling. Gennem tiderne voksede museets samlinger og i 1959 blev Skive Kunstmuseum udskilt og blev et selvstændigt museum. De to museer levede herefter side om side i huset, der var blevet alt for trangt.

I forbindelse med en fusion i 2008, blev Skive Museum, og Skive Kunstmuseum, sammen med Sallingsund og Omegns Museum, Fur Museum, Spøttrup Borg og Skive Kommunes fem lokalhistoriske arkiver en del af Museum Salling. Museum Salling hed i årene 2011-2017 Muse®um, og i samme periode hed Skive Museum Krydsfelt Skive. I efteråret 2016 lukkede museets for besøgende, og gennemgik en omfattende renoveret og tilbygning. Skive Museum genåbnede den 15. september 2018.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Skive Museum

Museer i Region Midtjylland
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Skive Kommune
Museer etableret i 1942

Skive Museum


A Áustria tem enviado filmes ao Oscar de melhor filme internacional desde 1961. A premiação é entregue anualmente pela Academia de Artes e Ciências Cinematográficas dos Estados Unidos a um longa-metragem produzido fora dos Estados Unidos que contenha diálogo majoritariamente em qualquer idioma, menos em inglês.

Quatro filmes austríacos foram indicados ao Oscar de Melhor Filme Internacional, tendo dois vencido o prêmio: Die Fälscher, de Stefan Ruzowitzky, e Amour, de Michael Haneke.

Filmes
A Academia de Artes e Ciências Cinematográficas convida as indústrias cinematográficas de vários países a enviar seus melhores filmes para o Oscar de Melhor Filme Internacional desde 1956. O Comitê de Filmes Internacionais dirige o processo e revê todos os filmes enviados. Depois disso, eles votam via voto secreto para determinar os cinco indicados para o prêmio. Antes da premiação ser criada, o Conselho de Governadores da Academia votava em um filme todo ano que era considerado o melhor filme de língua estrangeira lançado nos Estados Unidos e não havia enviados.

A maioria das inscrições austríacas foram principalmente em alemão. As inscrições de 2001 e 2005 foram filmadas em francês e dubladas em alemão quando foram indicadas para análise da Academia, além de outras exceções.

Ver também
 Lista dos indicados ao Oscar de melhor filme internacional
 Lista de países por número de Óscares de Melhor Filme Internacional
 Cinema da Áustria

Notas

Referências

Áustria
Listas da Áustria
Cinema da Áustria
Óscar de melhor filme internacional

Lista de representantes da Áustria ao Oscar de melhor filme internacional


An Monotrema xyridoides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Allan Gleason. An Monotrema xyridoides in nahilalakip ha genus nga Monotrema, ngan familia nga Rapateaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Monotrema

Monotrema xyridoides


Estonya millî futbol takımı, Estonya'yı uluslararası organizasyonlarda temsil eden futbol takımıdır. 2012 Avrupa Futbol Şampiyonası elemeleri grubunda 2. olup play-off'a kalarak tarihindeki en büyük başarısını göstermiştir.

Tarihçe
Estonya Bağımsızlık Savaşı'nın ardından 17 Ekim 1920'de ilk millî maçını Finlandiya ile oynayan Estonya, 1923 yılında Yugoslavya, Letonya, Polonya, Çekoslovakya, Türkiye ve Uruguay'la beraber FIFA üyeliğine kabul edildi. 1924 Paris Olimpiyatları'na katılan Estonya, turnuvadaki tek maçını ABD'ye karşı 1-0 kaybetti. İlk katıldığı Dünya Kupası elemeleri olan 1934 FIFA Dünya Kupası elemelerinde oynadığı ilk maçta İsveç'e 6-2'lik skorla yenildi. Sonrasında İsveç, Letonya'yı da yenince gruptan çıkma şansı olmayan Letonya ve Estonya federasyonları oynanacak eleme maçını iptal ettiler. Dünya Kupası elemelerindeki ilk puanını 1938 FIFA Dünya Kupası elemelerinde kazanan Estonya, Finlandiya önünde 1-0'lık skorla galip geldi. 1940-1991 yılları arasında Sovyetler Birliği'nin bir parçası olarak millî takımlar düzeyinde temsil edilemeyen Estonya, Sovyetler Birliği'nin dağılmasının ardından 1994 yılında tekrar FIFA üyesi oldu.

1994 FIFA Dünya Kupası elemelerinde Estonya, İtalya, İsviçre, Portekiz, İskoya ve Malta'nın olduğu grupta sadece Malta'yla berabere kalarak 1 puan topladı ve grupta sonuncu oldu. 1996 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde ise puan alamayan Estonya, Hırvatistan, İtalya, Litvanya, Ukrayna ve Slovenya ile aynı gruptaydı.

İzlandalı teknik adam Teitur Thordarson'un göreve geldiği 1998 FIFA Dünya Kupası elemelerinde Avusturya, İskoçya, İsveç, Letonya ve Belarus'la aynı gruba düşen Estonya, sadece Belarus'u mağlup ederek, topladığı 4 puanla Belarus önünde grubu 5. sırada bitirdi. 2000 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde Çek Cumhuriyeti, İskoçya, Bosna Hersek ve Litvanya'nın ardından, sadece Faroe Adaları'nı geçerek grubu 5. sırada tamamlayan Estonya, Bosna Hersek ve Litvanya ile beraber 11 puan topladı ancak averaj dolayısıyla grubu bu iki ülkenin altında tamamladı. 2002 FIFA Dünya Kupası elemelerinde ise Portekiz, İrlanda Cumhuriyeti ve Hollanda'nın gerisinde kalıp grubu, topladığı 8 puanla, 4. sırada tamamlayan Estonya, Güney Kıbrıs ve Andorra'nın önünde yer aldı.

Estonya, 2004 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde 8. Grup'ta Bulgaristan, Hırvatistan, Belçika ve Andorra ile eşleşti. Gruptaki 8 maçta 2 galibiyetini de Andorra karşısında 2-0'lık skorlarla alan Estonya, Hırvatistan ve Bulgaristan'la da golsüz berabere kaldı. Bu sonuçlarla 8 puan toplayan Estonya, grubu 4. sırada, sıfır çeken Andorra'nın üstünde tamamladı. 2006 FIFA Dünya Kupası elemelerinde 3. Grup'ta Portekiz, Slovakya, Rusya, Litvanya, Lihtenştayn ve Lüksemburg'la mücadele eden Estonya, 12 maçta 5 galibiyet, 2 beraberlik, 5 mağlubiyetle 17 puan toplayıp 4. sırada kalırken, 16 gol atıp 17 gol yedi. Lihtenştayn'ı 2-1 ve 2-0, Lüksemburg'u 4-0 ve 2-0, Litvanya'yı da 2-1 yendi. Rusya ile 1-1, Litvanya ile 2-2 berabere kaldı. Portekiz'e 4-0 ve 1-0, Rusya'ya 1-0, Slovakya'ya ise 2-1 ve 1-0'lık sonuçlarla boyun eğdi. 16 golden 7'sine Andres Oper imza atarken Kristen Viikmae ile Ingemar Teever ikişer gol kaydetti. 2008 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde ise Estonya'nın grubunda İngiltere, Hırvatistan, İsrail, Rusya, Makedonya ve Andorra yer alıyordu. Estonlar, İngiltere'ye 4-0 ve 3-0, Hırvatistan'a 2-0 ve 1-0, Rusya'ya her iki maçta da 2-0, İsrail'e 1-0 ve 4-0, Makedonya'ya da 1-0 yenildiği maçlarda tek gol bile atamadı. Bu gruptaki iki galibiyetini, grubun averaj takımı Andorra'yı 2-1 ve 2-0 yenerek elde eden Estonya, ayrıca Makedonya ile de 1-1 berabere kalarak 7 puan topladı. Kasım 2007'de Tarmo Rüütli takımın başına geçti. 2010 FIFA Dünya Kupası elemelerinde ise Estonya, İspanya, Türkiye, Bosna-Hersek, Belçika ve Ermenistan bulunuyordu. Grupta Estonya 8 puanla beşinci sırayı elde edebildi. Estonlar, 10 maçlık periyotta 2 galibiyet, 2 beraberlik ve 6 yenilgi alırken, kalelerinde gördükleri 24 gole 8 golle cevap verdi. Baltık ekibi, iki galibiyetini evinde Belçika ve Ermenistan'ı 1-0'lık skorlarla yenerek elde ederken en ağır yenilgisini de Bosna-Hersek deplasmanında 7-0'lık mağlubiyetle aldı.

Estonya, 2012 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde İtalya, Slovenya, Sırbistan, Kuzey İrlanda ve Faroe Adaları ile birlikte C Grubu'nda yer aldı. Bu grupta ilk sırayı İtalya alırken, 2. sıada Estonya yer aldı ve Euro 2012 finallerine gitmek için baraj maçları oynamaya hak kazandı. İlk 7 maçta 7 puan toplayan Estonya, Faroe Adaları'nı 2-1 yendikten sonra grup lideri İtalya'ya 2-1 yenildiler, ardından Sırbistan'ı deplasmanda 3-1'lik skorla yendiler. Grubun ilk maçında Faroe karşısında 1-0 mağlupken uzatma dakikalarında attıkları iki golle maçı kazanırlarken, İtalya maçında ise tam tersini yaşadılar. İlk yarıyı 1-0 önde kapatsalar da, ikinci yarıda 2 gol yediler. Sahasında Slovenya'ya 1-0 yenildiği maçta golü kendi kalesine atan Estonya, ertesi maçta Sırbistan'la 1-1 berabere kaldı. İtalya'ya deplasmanda 3-0 yenilmesine rağmen grup ikinciliği iddiasını sürdüren Estonya, hemen ardından grubun averaj takımı Faroe Adaları'na 2-0 yenilerek ikincilik şansını riske attı. Ancak; Kuzey İrlanda'yı 4-1 ve 2-1, Slovenya'yı da deplasmanda 1-0 yenerek Sırbistan'ı arkasında bırakan Estonya, tarihinde ilk kez onayacağı baraj maçlarında İrlanda Cumhuriyeti'ne rakip oldu. İlk maçta 4-0 yenildiği rakibi karşısında rövanş maçında aldığı 1-1'lik beraberlik yeterli olmadı ve şampiyonaya katılamadı. 2014 FIFA Dünya Kupası elemelerinde ise Hollanda, Romanya, Macaristan, Türkiye ve Andorra ile aynı gruba düşen Estonya, 7 puan toplayarak grubu puansız Andorra'nın önünde 5. sırada bitirdi. İki galibiyetini de Andorra karşısında alan Estonya, tek beraberliğini ise sahasında 2-2 sonuçlanan Hollanda maçıyla aldı. Bu maçta Robin van Persie'nin 90+4. dakikadaki penaltı golüyle grup lideri Hollanda beraberliği son saniyede kurtardı.

Turnuva tarihi

FIFA Dünya Kupası tarihi

Avrupa Futbol Şampiyonası tarihi

UEFA Uluslar Ligi tarihi
 Yükseldi   Aynı ligde kaldı   Düştü

Güncel kadro
Aşağıdaki oyuncular, Haziran 2023'te Azerbaycan ve Belçika ile oynanan UEFA Euro 2024 eleme maçlarına çağrıldı.

Kapaklar ve goller, 20 Haziran 2023 itibarıyla Belçika ile oynanan maçın ardından güncellendi.

En çok maç oynayan oyuncular

En çok gol atan oyuncular

Başarıları
 Baltık Kupası Şampiyonluğu (3) 1929, 1931, 1938

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Estonya Futbol Federasyonu
 Estonian Football Association at FIFA official site
 Estonian Football Association at UEFA official site
RSSSF archive of results 1920–
 RSSSF archive of most capped players and highest goalscorers
Estonia national team matches
Estonia national team matches 1920–1940

Millî futbol takımı
Avrupa'da millî futbol takımları

Estonya millî futbol takımı


El término Vodokachka  puede referirse a:

Vodokachka (Krasnodar), localidad del krai de Krasnodar, en Rusia.
Vodokachka (Smolensk), localidad del óblast de Smolensk, en Rusia.
Vodokachka (Vorónezh), localidad del óblast de Vorónezh, en Rusia.

Vodokachka (desambiguación)


Die evangelisch-lutherische Kirche Zu den Zwölf Aposteln im Hamburger Stadtteil Lurup direkt an der Elbgaustraße überträgt auf eigenständige Art Bauformen der 1920er-Jahre in die 1950er-Jahre.

Bau der Kirche
Am 13. Juli 1954 beschloss der Kirchenvorstand der Gemeinde Eidelstedt, eine Pfarrstelle im anwachsenden Siedlungsgebiet südwestlich der Bahnanlagen (heute liegt dort das Bahnbetriebswerk Hamburg-Eidelstedt) einzurichten. Dieses ursprünglich als Schrebergartengelände genutztes Gebiet wandelte sich nach dem Zweiten Weltkrieg mehr und mehr zu einem Wohngebiet. Am 1. April 1958 erfolgte auf Initiative des Eidelstedter Pfarramtes die Gründung der neuen "Zu den zwölf Aposteln"-Gemeinde in Hamburg-Lurup. Am 29. Juni 1957 wurde der Grundstein gelegt, am 24. August 1958 weihte Bischof Halfmann die Kirche.

Die von Friedrich Kraft entworfene Kirche hat 250 Sitzplätze und wurde von Beginn an als Teil einer Baugruppe errichtet. Pastorat, Gemeindesaal und Kirche sind durch einen großzügigen überdachten Gang miteinander verbunden. Die Kirche selber ist ein zweigeschossiges Bauwerk mit rechteckigem Grundriss, das als Stahlbetonkonstruktion errichtet und mit Backstein verblendet wurde. Nach außen bildet der eingezogene Chor mit seiner markanten Fenstergruppe der direkt auf die nahe gelegene Elbgaustraße ausgerichtet ist, das prägende Element. Das hohe, über dem Chor halbrund ausgeführte Walmdach war zunächst noch von einem Dachreiter für eine einzelne Glocke bekrönt. Im Untergeschoss befindet sich ein großer Gemeindesaal.

Wegen der umfangreichen Siedlungsprojekte in Lurup verfolgte die Stadt Hamburg den Kirchenbau mit besonderem Interesse. Bereits bei Erteilung der Baugenehmigung forderte sie daher von der Gemeinde den Bau des bis heute prägenden Turms. Er wurde erst 1962/1963 zusammen mit einem zweiten Pastorat und einem Konfirmandenraum unter der Leitung von Bernhard Hermkes in einem auf das Kirchenschiff abgestimmten Stil errichtet. Mit dem Bau des Turms entfernte man den Dachreiter und verlegte alle Glocken in den neuen Turm.

Kleinere Änderungen erfolgten 1970 mit dem Umbau des Kirchenportals und der Versetzung des Taufsteines in den Chorraum sowie 2006 mit dem Bau eines behindertengerechten Eingangs.

Innenausstattung
Die farbigen Fenster im Altarraum der Kirche bestimmen den Charakter des Gebäudes und waren mit entscheidend für die Namenswahl. Sie zeigen den erhöhten Gottessohn, umgeben von den zwölf Aposteln im Himmlischen Jerusalem. Alle Fenstermotive sind Werke Siegfried Assmanns aus dem Jahr 1958, die 1998 saniert und mit einer zusätzlichen Schutzverglasung versehen wurden. Jedes der Bleiglasfenster zeigt eine gelängte Figur mit individuellen Gesichtszügen. Alle Apostel tragen ein Buch, zeigen jedoch keine weiteren der traditionellen Attribute, so dass der Betrachter selbst entscheiden kann, welche Figur er einem bestimmten Apostel zuordnen will.

Der helle Chorraum wird durch die dunkle mit abstrakten Mustern bemalte Holzdecke des Hauptraumes zusätzlich betont. Die Empore an der Westwand ist erst seit den 1960er-Jahren durch eine Treppe vom Hauptraum aus zugänglich.

Die weitere Ausstattung tritt hinter den dominierenden Fenstern in den Hintergrund. Das kleine Kruzifix und das Taufgerät für den Altar sind aus Bronze und stammen von Rolf Scheibner, das ursprüngliche Abendmahlsgerät, Altar- und Osterleuchter fertigte Gerhard Glüder. An der Rückwand des Kirchraumes erinnert das fest mit dem Mauerwerk verbundene Mysterienkreuz heute noch an den Standpunkt der ehemaligen Taufkapelle.

Im Verbindungsgang zum Gemeindesaal, dem ehemaligen Haupteingang, hängt das große Mosaik "Die Freude des Kreuzes" von Lothar Schreyer. Es ist eines der letzten größeren Sakralkunstwerke des Künstlers. Auch der Entwurf für die ungewöhnliche Deckenbemalung in der Kirche geht auf ihn zurück.

Glocken und Turm
Für den nachträglich errichteten Turm wurden vier Bronzeglocken der Glockengießerei Rincker beschafft, deren Namen ebenfalls auf die Apostelgeschichte verweisen und die sich seit dem 28. März 1965 in der Kirche befanden.

Bei einer umfangreichen Bauuntersuchung in den Jahren 2012/2013 wurde festgestellt, dass der Beton des Glockenturms sanierungsbedürftig ist. Da die Standsicherheit des Turms nicht gewährleistet war, musste die gesamte Glockenstube im Jahre 2013 vom Turm entfernt und die Glocken zusammen mit dem Turmkreuz eingelagert werden. Später wurde klar, dass der Turm wegen Salz im Beton abgebrochen werden muss. Ein neuer Turm soll im Zusammenhang mit dem Neubau einer Kindertagesstätte auf dem Kirchengelände entstehen. Der Entwurf stammt von dem in einem Wettbewerb mit dem 1. Preis ausgezeichneten Hamburger Büro "akyol kamps". Danach wird der neue Turm nicht mehr rund sein, sondern aus zwei versetzten Stahlbetonscheiben mit umlaufenden Ziegelriemchen bestehen, die im oberen Bereich durch den Glockenträger verbunden sind. Als Bauzeit waren die Jahre 2020–2021 vorgesehen.

Orgel

Die Orgel der Kirche wurde 1963 von der Firma Marcussen gebaut. Da keine der in Frage kommenden Orgelbaufirmen eine Orgel auf die Empore gegenüber dem Altar bauen wollte oder konnte, steht sie heute links neben dem Chorraum. Ihre Disposition lautet:

 3 Normalkoppeln: II/I, I/P, II/P

Entwicklung der Gemeinde
In der Mitte des Jahres 1959 wurde die Anzahl der Gemeindemitglieder mit 6836 angegeben, Ende der 1970er-Jahre hatte die Gemeinde über 12.000 Gemeindeglieder, seit den 2000er-Jahren liegt ihre Zahl knapp unter 4000. Entsprechend schwankte die Zahl der Pfarrstellen von zunächst einer bis zu dreien und wieder zurück zu einer. Seit 2007 gehört die Kirche zum Kirchengemeindeverband Lurup – Osdorfer Born.

Ein Kindertagesheim gibt es seit 1966, eine Altentagesstätte seit 1978, seit 1972 betreibt die Gemeinde verschiedene soziale Dienste in Lurup und Osdorf.

Fotografien und Karte

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks

 Homepage der Gemeinde
 Verzeichnis der Kulturdenkmäler der Stadt Hamburg

Kirche
Zu
Apostelkirche
Zu
Disposition einer Orgel
Geläut
Backsteinkirche
Kirchengebäude der Moderne
Erbaut in den 1950er Jahren
Kirchengebäude in Europa
Bauwerk im Bezirk Altona

Kirche Zu den Zwölf Aposteln (Hamburg-Lurup)


An Diuris exitela in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones. An Diuris exitela in nahilalakip ha genus nga Diuris, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Queensland. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Diuris

Diuris exitela


Die Interstate 275 (Abkürzung I-275) ist ein Interstate Highway in der Metropolregion von Tampa, Florida. Auf einer Strecke von 97,681 km verbindet sie damit den Interstate 75 bei Palmetto im Süden und Wesley Chapel im Norden. Die Interstate 275 verläuft zum Teil als Howard Frankland Bridge (von Saint Petersburg nach Tampa Fahrtrichtung Osten) und als Sunshine Skyway Bridge (von Terra Ceia nach Saint Petersburg Fahrtrichtung Norden)

Wichtige Zubringer (von Süden nach Norden)
Interstate 75, bei Palmetto
 U.S. Highway 41, bei Rubonia (Florida)
 U.S. Highway 19, bei Bradenton
 Interstate 175, bei Saint Petersburg
 Interstate 375, bei Saint Petersburg
 U.S. Highway 19 Alternate / Florida State Road 595, bei Saint Petersburg
 U.S. Highway 92, bei Tampa
 Interstate 4, bei Tampa
 U.S. Highway 92, bei Tampa
 Interstate 75, bei Wesley Chapel

Weblinks
 Interstate Guide (englisch)

275 Florida
Straße in Florida
Interstate 752

Interstate 275 (Florida)


Kohei Yamada (født 8. januar 1989) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Thespa Kusatsu, Colorado Rapids, V-Varen Nagasaki og AC Nagano Parceiro.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Kohei Yamada


Bağrıyanık, Müslüm Gürses'in 1 Ekim 1979'da Saner Plak firmasından uzunçalar olarak çıkardığı albümdür.

Şarkı listesi

Albüme konmayan yedek şarkılar

Albüme ait diğer bilgiler
 Albümün orijinal 1979 Saner Plak basımında Bağrıyanık şarkısının söz ve müziği Osman Sezgin olarak belirtilirken, 1980 korsan Türküola Müzik basımında ise Bağrıyanık şarkısının söz ve müziği Özer Şenay olarak belirtilmiştir.
 Gürses bu albümde yer alan Sır Olmuşsun ve Boş Hayaller şarkılarını 22 Temmuz 2005'te yayımlanan Ayrılık Acı Bir Şey albümü için tekrar seslendirmiştir.

Künye
 Prodüktör: Temel Gürsu
 Yönetmen: Özer Şenay
 Ses kayıt: Mehmet Günay
 Baskı: Nil Ofset

Kaynakça

Müslüm Gürses albümleri
1979 albümleri
Saner Plak albümleri
Arabesk albümleri
Türkçe albümler

Bağrıyanık (albüm)


Kloranul (o combinație între "Klan" și "Coran") este îndreptarul organizației Ku Klux Klan. Edițiile lucrării conțin de obicei descrieri detaliate ale rolurilor pe care le au diferiți membri din KKK, respectiv procedurile și protocoalele organizației.

Literele Kl erau utilizate la începutul cuvintelor cu scopul de a denota asocierea cu Ku Klux Klanul. Kloran, Klonversation (conversație), Klavern (tavernă) și Klavaliers (cavaleri) reprezintă doar o parte din vocabularul utilizat de către aceștia. Practicile diferă de cele ale Ku Klux Klanului din perioada Reconstrucției; o mare parte din terminologia folosită în acea perioadă a fost abandonată, păstrându-se însă titlurile oferite indivizilor aflați în fruntea organizației. Liderul unei Klaverne, de exemplu, aveam denumirea de "Exalted Cyclops."

Kloranul original a fost redactat de către William J. Simmons pentru grupul său Knights of the Ku Klux Klan, cc. 1916. Textul lucrării a fost puternic influențat de experiența acestuia în mișcările fraternaliste.

Note

Legături externe

 Una dintre edițiile Kloranului în cadrul Universității State Michigan
 Ediția din 1916 a Kloranului

Manuale
Cărți din 1916
Ku Klux Klan

Kloran


Asplenium wacketii é uma espécie de planta do gênero Asplenium e da família Aspleniaceae, a família das avencas.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1906 por Eduard Rosenstock.

O seguinte sinônimo já foi catalogado:

 Asplenium scandicinum gardnerianum  Baker in Mart.

Forma de vida
É uma espécie terrícola e herbácea.

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil.

Distribuição
A espécie é endêmica do Brasil e encontrada nos estados brasileiros de Espírito Santo, Minas Gerais, Paraná, Rio de Janeiro e São Paulo. A espécie é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Ligações externas

 Asplenium wacketii no projeto Flora e Funga do Brasil

Plantas descritas em 1906
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Asplenium wacketii


Le Grand Cloître (Chiostro Grande en italien) fait partie du couvent de la basilique Santa Maria Novella à Florence en Italie et est le plus grand de la ville. Il est entièrement décoré de fresques dans les lunettes par certains des plus grands artistes florentins de la période 1580-1585. On l'appelle aussi Second Cloître (Secondo chiostro) car il a été construit après le Chiostro Verde, adjacent à la basilique.

Histoire

Le cloître a été construit avec les extensions du couvent de 1340 à 1360, et est composé de 56 arcs en plein cintre intérieurs, qui correspondent à soixante grandes lunettes, dont 53 sont décorées de fresques, plus les voûtes aux quatre angles peintes en grotesque et des portraits de moines dominicains entre chaque lunette. Les piliers sont en pietra serena tandis que les arcs sont peints de rayures noires et blanches, à l'imitation des marbres polychromes. Sa grandeur et sa majesté reflétaient l'importance de l'ordre dominicain dans la ville. Il a été construit également grâce à la contribution de certaines familles florentines dont on peut voir les blasons sur certains piliers. Les dortoirs s'ouvraient sur son pourtour, à la fois aux étages supérieurs et inférieurs, ainsi que du côté nord, ce qui allait devenir l'appartement papal, utilisé par les papes en visite à Florence.

Dans les années 1562-1592, l'architecte Giulio Parigi commandité par Éléonore de Tolède, épouse du grand-duc Cosme Ier de Toscane, remodèle le cloître, et dans la même période, la décoration de fresques est réalisée, commandée à de nombreux artistes florentins vivant entre les  (parmi les plus connus Bernardino Poccetti, Santi di Tito, Lodovico Cigoli, Alessandro Allori).

En 1734, il est légèrement modernisé, le trottoir est agencé, les bases des colonnes reconstruites et les lunettes sans peintures décorées à la fresque. Au centre, la pelouse est aménagée et le puits est fermé, au-dessus duquel une statue du fondateur du couvent, le bienheureux Giovanni da Salerno, est érigée, aujourd'hui supprimée.

Depuis 1920, il fait partie de la Scuola Marescialli e Brigadieri Carabinieri (école des maréchaux et des brigadiers des carabiniers). Les peintures ont été endommagées par les inondations de Florence de 1966, lorsque l'eau a atteint environ un mètre de hauteur. Les restaurations sont terminées pour les côtés nord et ouest où se trouvent les peintures des maîtres les plus importants, tandis que les autres sont achevées progressivement avec des travaux toujours en cours.

Depuis 2012, il est accessible au public et fait partie du musée de Santa Maria Novella.

Description

Le cycle de fresques a été réalisé en grande partie entre 1581 et 1584, à l' exception de 5 lunettes intégrées vers 1730. Certains des peintres les plus célèbres de l'époque actifs dans la ville ont été choisis pour les peintures, tels que Bernardino Poccetti, Alessandro Allori, Santi di Tito, Cosimo Gamberucci, Ludovico Cigoli et d'autres noms secondaires qui ont en tout cas donné une preuve importante de leur peinture, comme Giovanni Maria Butteri, Ludovico Buti, Alessandro Fei, Simone Ferri de Poggibonsi, Lorenzo Sciorina, Benedetto Veli. La plupart de ces artistes sont les mêmes qui ont travaillé à la décoration du studiolo de François Ier au Palazzo Vecchio.

Le thème du cycle est les Histoires du Christ et des saints dominicains. Il se déroule depuis le coin sud-ouest, près de la chapelle de Saint-Nicolas, où la Nativité est représentée, et continue dans le sens des aiguilles d'une montre avec les Histoires de saint Dominique, entrecoupées d'une Histoire parallèle de Jésus, pour tout le côté ouest et nord. Le côté est est occupé par les Histoires de saint Pierre Martyr et  de saint Vincent Ferrer, tandis que le côté sud est celui avec les scènes les plus récentes, chacune dédiée à un saint dominicain différent. Au-dessus des lunettes au centre, il y a généralement un cartouche avec une description des scènes, à partir duquel les titres simplifiés des œuvres ont été tirés. Sauf indication contraire, les lunettes datent toutes de 1581-84.

Côté ouest

C'est le seul côté où les dix-huit lunettes sont décorées de fresques. Le cycle commence à l'extrémité gauche avec la première lunette du côté sud et est dédié à saint Dominique de Guzmán avec quelques parallèles de la vie du Christ.

 Bernardino Poccetti, Mission des apôtres
 Bernardino Poccetti, Prédication de Jésus
 Bernardino Poccetti, Naissance de saint Dominique
 Bernardino Poccetti, Saint Dominique convertit les matrones hérétiques
 Bernardino Poccetti, L'épreuve du feu
 Bernardino Poccetti, Saint Dominique prêche la croisade
 Santi di Tito, Saint Dominique sauve 40 naufragés
 Simone da Poggibonsi, Grégoire IX a la vision de la basilique Saint-Pierre soutenue par Saint Dominique
 Santi di Tito, Rencontre entre saint Dominique et Saint François
 Gregorio Pagani, Le pape Honorius III confirme la règle dominicaine
 Santi di Tito, Les apôtres Pierre et Paul apparaissent à saint Dominique
 Giovanni Maria Butteri, Saint Dominique ressuscite un enfant
 Benedetto Veli, Saint Dominique ressuscite un maçon
 Alessandro Fei, Saint Dominique ressuscite le neveu du cardinal Orsini
 Ludovico Buti, Saint Dominique porte une image de la Madone en procession
 Lorenzo Sciorina, Saint Dominique libère une femme possédée du diable
 Ludovico Buti, Le bienheureux Reginaldo prend les vêtements dominicains
 Giovanni Balducci, Lavement des pieds

Côté nord

Les Histoires de saint Dominique et  de Jésus continuent jusqu'à la fin de la paroi. Les douze lunettes du côté court sont toutes décorées de fresques. Les fenêtres qui éclairent les pièces à l'arrière se trouvent de ce côté, les artistes se sont donc appliqués à les insérer dans la composition, certains peignant un mur où la fenêtre semble être un élément de la scène peinte, certains dans le carré du fronton d'un autel, certains les ignorant simplement et concentrant les scènes sur les parties latérales.

Au coin nord-est, demeure la seule lunette peinte par Alessandro Allori.

 Giovanni Balducci, Le Christ conduit par Pilate
 Santi di Tito, Les frères dominicains à table nourris par des anges
 Ludovico Buti, La Madone avec les frères dominicains apparaît à saint Dominique
 Cosimo Gamberucci, Flagellation de saint Dominique
 Simone da Poggibonsi, Saint Dominique conduit le diable dans le Chapitre
 Cosimo Gheri, Le diable jette une grosse pierre à saint Dominique, qui est guéri par les anges
 Cosimo Gamberucci, Giovanni da Salerno prend possession de Santa Maria Novella
 Ludovico Buti, Agonie de saint Dominique
 Santi di Tito, Mort de saint Dominique
 Cosimo Gamberucci, Cosimo Gamberucci, Saint Dominique monte au ciel
 Giovanni Balducci, Déposition du corps de saint Dominique dans le sépulcre
 Alessandro Allori et Giovanni Maria Butteri, Transport du corps du Christ

Côté est

Le côté est est décoré des Histoires de saint Pierre Martyr, de Jésus (en continuation des murs précédents), de saint  Thomas d'Aquin et de saint Vincent Ferrier. Ici aussi, les fenêtres du couvent s'ouvrent au centre de certaines scènes. C'est le côté qui mène à la basilique : au centre, le beau portail a une architrave sculptée. C'est aussi le côté qui a le moins de lunettes peintes : seulement douze sur dix-huit.

 Ludovico Cigoli, Le Christ descend dans les limbes
 Benedetto Veli, Saint Pierre Martyr en conversation avec les vierges
 Lorenzo Sciorina, Bataille entre catholiques et hérétiques au temps de saint Pierre Martyr
 Lorenzo Sciorina, Tourment de saint Pierre Martyr
 Cosimo Gamberucci, Saint Thomas est entouré de deux anges avec une ceinture de chasteté perpétuelle
 Antonio Nicola Pillori, Saint Thomas d'Aquin à la table du roi Louis IX (1730)
 Portail à architrave sculptée du XIVe siècle, avec une Adoration des Mages
 Mauro Soderini, Saint Thomas d'Aquin présente l'office du Corpus Domini à Urbain IV (1730)
 Ludovico Buti, Saint Thomas d'Aquin en majesté
 Ludovico Cigoli, Saint Vincent Ferrer reçoit l'habit dominicain
 Giovanni Maria Butteri, Sermon de saint Vincent Ferrer
 Cosimo Gamberucci, Saint Vincent Ferrer guérit les malades
 Giovanni Maria Butteri, Jésus-Christ apparaît à la Madeleine sous les traits d'Ortolano

Côté sud

Sur le côté sud se trouvent les première et dernière scènes du cycle, en particulier, certains épisodes sur divers saints dominicains, tels que saint Vincent Ferrier, saint Antonin de Florence, sainte Catherine de Sienne et sainte Rose de Lima. Deux scènes de la vie du Christ dont représentées aux angles, l'Ascension et de la Naissance. Dix lunettes sur douze ont été peintes en 1607 et 1730, et remontent en partie à des travaux postérieurs à la décoration primaire. Au centre s'ouvre l'ancienne porte de la Officina profumo-farmaceutica di Santa Maria Novella, œuvre de Matteo Nigetti, flanquée de deux plaques qui commémorent l'activité pharmaceutique des frères et certains privilèges accordés par le Grand-duc.

 Alessandro Fei et Giovanni Maria Butteri, Ascension du Christ, sur les côtés, Le Grand-Duc Ferdinand Ier de Médicis dans le rôle de David (roi d'Israël) et François Ier de Médicis dans le rôle d'Isaïe
 Bernardino Monaldi, Vincent Ferrer ressuscite un enfant tué par sa mère (1607)
 Giovanni Balducci, Saint Antonin entre à Florence comme archevêque
 Benedetto Veli, Saint Antonin guérit un enfant
 Giammaria Casini, Saint Antonin rencontre le pape Pie II en tant qu'ambassadeur de la République de Florence
 Mauro Soderini, Saint Antonin et l'aveugle (1730)
 Giovanna Maria Butteri, Mort de Saint Antonin
 Giovanni Battista Paggi, Sainte Catherine de Sienne prie pour les condamnés à mort
 Francesco Bambocci, Sainte Rose de Lima portant la Croix (1730)
 Giovanni Balducci, Naissance de Jésus

Références

Bibliographie
 Guida d'Italia, Firenze e provincia ("Guida Rossa"), Italian Touring Club Editions, Milan, 2007.

Articles connexes
 Chapelle des Papes
 Cloître des Morts

Basilique Santa Maria Novella
Patrimoine du XVIe siècle
Novella
Cloître à Florence

Grand Cloître (basilique Santa Maria Novella)


Reiprich ist der Name folgender Persönlichkeiten

 Kurt Reiprich (1934–2012), deutscher Philisoph und Hochschullehrer
 Siegfried Reiprich (* 1955), deutscher Bürgerrechtler und Schriftsteller

Reiprich


Tomáš Hubočan (n. 17 septembrie 1985) este un fundaș slovac care joacă în prezent pentru Marseille în Ligue 1.

Cariera pe echipe

MŠK Žilina
Hubočan a început fotbalul la MŠK Žilina încă din tinerețe, fiind împrumutat pentru o scurtă perioadă de timp la Zlaté Moravce între ianuarie 2006 și până în iunie 2006. După încheierea împrumutului s-a întors la MŠK Žilina și a devenit unul dintre cei mai buni fundași ai Superligii Slovaciei. În sezonul 2006-2007, a câștigat Superliga Slovaciei.

Zenit
Hubočan a semnat cu Zenit, la 11 februarie 2008, un contract pe trei ani în valoare de 3,8 milioane de euro, cea mai mare sumă plătită vreodată unui club slovac. Hubočan spera să umple locul lăsat gol în centrul apărării lui Zenit creat de colegul său, fundaș slovac Martin Škrtel, care a fost vândut la Liverpool.

Din moment ce fundașii centrali Ivica Križanac și Nicolas Lombaerts erau încă accidentați, iar fundașii Kim Dong-Jin și Roman Șirokov nu erau încă pregătiți să-și facă revenirea pe teren, Hubočan a jucat chiar în primul meci din grupele Ligii Campionilor împotriva Real Madrid pe stadionul Petrovski) la data de 30 septembrie 2008. Jucând în numai unsprezece meciuri pentru Zenit, a făcut un meci slab dând un autogol în minutul 4.

După ce a jucat doar în 22 de meciuri pe parcursul a două sezoane, Hubočan nu a mai avut încredere în fostul antrenor Dick Advocaat și Anatolî Davidov. În cele din urmă, el a revenit în primul unsprezece în 2010, sub comanda lui Luciano Spalletti, câștigând bătălia pentru postul de fundaș stânga, pe care nu era obișnuit să joace, luându-le fața jucătorilor Michael Lumb și Radek Šírl, care erau fundași stânga de meserie. Spalletti a declarat că îl vede pe Hubočan drept un jucător de viitor.

La 30 septembrie 2010, a marcat primul său gol pentru Zenit într-un mecide  UEFA Europa League împotriva lui AEK Atena.

Trabzonspor
La 7 septembrie 2017, s-a alăturat clubului turc Trabzonspor sub formă de împrumut.

Statistici privind cariera

 Începând cu 5 mai 2018

Note

Cariera internațională
A jucat primul meci internațional pentru Slovacia împotriva Emiratelor Arabe Unite la 11 decembrie 2006. El a făcut parte din echipa din Slovaciei pentru primul Campionat European la care echipa sa s-a calificat vreodată, cel din 2016.

Palmares
MŠK Žilina

 Superliga Slovaciei (2): 2003-2004, 2006-2007

Zenit Sankt-Petersburg

 Pima Ligă Rusă (2): 2010, 2011-12
 Cupa Rusiei (1): 2009-10
 Super Cupa Rusiei (2): 2008, 2011

Referințe

Legături externe

 Profil la site-ul oficial FC Zenit St. Petersburg
 Profil la site-ul oficial al Premier League
 MŠK Žilina

Fotbaliști ai lui Olympique de Marseille
Fotbaliști ai FC Dinamo Moscova
Fotbaliști ai FC Zenit Sankt Petersburg
Fotbaliști internaționali slovaci
Fotbaliști slovaci
Fundași
Oameni în viață
Nașteri în 1985

Tomáš Hubočan


BBC Radio Oxford is the BBC's local radio station serving the county of Oxfordshire.

It broadcasts on FM, DAB, digital TV and via BBC Sounds from studios in the Summertown area of Oxford.

According to RAJAR, the station has a weekly audience of 73,000 listeners and a 3.6% share as of June 2023.

History

Early 1970 – Oxford was chosen as a location for BBC local radio and premises in Summertown were found at 242-254 Banbury Road. The site is known as Barclay House and was previously a Rolls-Royce showroom.
Mid 1970 – Staff were recruited, a small number with BBC experience but mostly local people, and the studios at Summertown are built.
September 1970 – On air staff trained at The Langham Hotel in London.
Early October 1970 – Three weeks of test transmissions begin.
29 October 1970 – BBC Radio Oxford officially begins transmission at 5 pm on 95.0 MHz VHF.
31 December 1970 – Radio Times lists BBC Radio Oxford programmes for the first time.
5 October 1972 – Due to high demand by residents who did not have VHF / FM on their radios, BBC Radio Oxford begins broadcasting on 202 metres medium wave (1484 kHz). The station would also be available on the local cable network on 'Rediffusion Channel A'.
26 June 1973 – BBC Radio Oxford moves its VHF frequency to 95.2 MHz to avoid interference with BBC Radio London on 94.9 MHz.
22 May 1976 – The station opens its studios to the public for an open weekend.
October 1980 – BBC Radio Oxford celebrates 10 years on air by publishing a magazine.
April / May 1989 – BBC Radio Oxford moves to purpose built studios at 269 Banbury Road, Summertown.
9 April 1996 – Radio Oxford merges with BBC Radio Berkshire to form the short-lived BBC Thames Valley FM. Local programming is restricted to separate news bulletins for the two counties.
14 February 2000 – Radio Oxford is revived, although most output continues to be shared with Radio Berkshire.
2004 – BBC Radio Oxford relaunches with a new line-up of presenters. By now, the station has regained a full line-up of local programming.
April 2008 – The station is rebranded as BBC Oxford 95.2FM as part of a relaunch involving the regional TV news programme BBC Oxford News (previously BBC South Today Oxford).
October 2010 – The station celebrates its 40th anniversary and reverts to the Radio Oxford branding.
21 December 2012 – BBC Radio Oxford's DAB service is launched.

Programming
Local programming is produced and broadcast from the BBC's Oxford studios from 6 am to 10 pm on weekdays, from 6 am to 6 pm and 8 pm to 9 pm on Saturdays and from 6 am to 6 pm and 10 pm to 1 am on Sundays.

Off-peak programming, including the late show from 10 pm to 1 am, originates from BBC Radio Solent in Southampton and BBC Radio Berkshire in Reading.

During the station's downtime, BBC Radio Oxford simulcasts overnight programming from BBC Radio 5 Live and BBC Radio London.

Presenters

Notable current presenters
Tony Blackburn (Sunday evenings)
Bill Rennells (Harmony Night)

Notable past presenters

 Richard Allinson (now on Greatest Hits Radio and Scala Radio)
 Malcolm Boyden (departed in October 2014 to return to BBC Hereford & Worcester after leaving the station in 2008)
 Jon Briggs (original UK voice of Apple's Siri)
 Humphrey Carpenter
 Anne Diamond
 Mike Dickin
 Will Gompertz
 Jonathan Hancock
 Bob Harris (now on BBC Radio 2)

 Bill Heine
 Alex Lester (now on Greatest Hits Radio)
 Timmy Mallett
 Nick Utechin
 Mark Kasprowicz
 Nigel Sharples
 Jilly Egglestone
 Giles Woodforde
 Andrew Peach (now on BBC Radio 4 and BBC Radio Berkshire)
 Libby Purves (later at BBC Radio 4, now on Times Radio)
 Alan Roberts
 Sybil Ruscoe
 Tim Smith (later at BBC Radio 2, now on Jazz FM)
 Martin Stanford (formerly of Sky News, now on LBC News)
 David Prever (weekday breakfast, now Head of Programming at Radio News Hub)

See also
 Oxford University Broadcasting Society (former producer of BBC Oxford programmes)

References

External links
 BBC Radio Oxford

Radio stations established in 1970
Oxford
Radio stations in Oxfordshire
Mass media in Oxford
Mass media in Oxfordshire
1970 establishments in England

BBC Radio Oxford


Tolerância reversa ou sensibilização a fármacos é um fenômeno farmacológico que descreve a reação aumentada de indivíduos (positiva ou negativa) a um fármaco após seu uso repetido. Nem todos os fármacos estão sujeitos à tolerância reversa.

A sensibilização a fármacos é o oposto da tolerância a fármacos, na qual o efeito ou a reação do sujeito diminui após seu uso repetido. As duas noções não são incompatíveis, e a tolerância às vezes pode levar à tolerância reversa. Alcoólatras, por exemplo, inicialmente desenvolvem tolerância ao álcool, sendo necessário que bebam quantidades maiores para obter um efeito semelhante. No entanto, como o consumo excessivo pode causar danos ao fígado, isso pode colocar esse grupo em risco de intoxicação mesmo ao beber quantidades muito pequenas de álcool, uma vez que o órgão passa a ter sua capacidade de síntese de enzimas do metabolismo do álcool prejudicada.

A tolerância reversa também pode ocorrer em usuários de estimulantes como cocaína ou anfetaminas. Uma dose anteriormente recreativa pode se tornar suficiente para causar psicose em usuários regulares, ou usuários que já tiveram um episódio psicótico podem ter maior probabilidade de ter outro no futuro comdoses mais baixas da droga.

Em alguns casos, a sensibilização a fármacos também pode se referir a intervenções médicas (férias de drogas, por exemplo) que têm como objetivo a redução da insensibilidade causada pela (e após) a tolerância à droga ter sido estabelecida.

Ver também
 Suprarregulação e infrarregulação
 Tolerância medicamentosa

Adicção
Farmacodinâmica

Tolerância reversa


Le gouvernement Andersson () est le gouvernement du royaume de Suède entre le  et le , sous la  du Riksdag.

Il est dirigé par la sociale-démocrate Magdalena Andersson, successeure de Stefan Löfven après sa démission. Il succède au gouvernement Löfven. Il cède le pouvoir au gouvernement de coalition du conservateur Ulf Kristersson, après la victoire du bloc de droite et d'extrême droite aux élections de 2022.

Historique du mandat
Ce gouvernement est dirigé par la nouvelle Première ministre sociale-démocrate Magdalena Andersson, précédemment ministre des Finances. Il est constitué du seul Parti social-démocrate suédois des travailleurs (SAP), qui dispose de  sur 349, soit 28,7 % des sièges du Riksdag.

Il est formé à la suite de la démission de Stefan Löfven, au pouvoir depuis .

Il succède donc au gouvernement Löfven, formé par une coalition minoritaire entre le Parti social-démocrate et le Parti de l'environnement Les Verts (MP).

Formation
Le , Stefan Löfven démissionne, comme il s'y était engagé quelques semaines auparavant. Une semaine plus tôt, il avait cédé la présidence du SAP à sa ministre des Finances, ainsi appelée à lui succéder à la direction de l'exécutif.

Magdalena Andersson se soumet au vote des députés du Riksdag le  suivant, et remporte l'investiture par  pour,  et , la majorité absolue de  étant requise pour l'empêcher d'accéder au pouvoir. Elle décide cependant de renoncer quelques heures plus tard, avant même d'avoir été présentée au roi , après que le Parti de l'environnement s'est retiré de la coalition en raison de la disponibilité exprimée par la nouvelle cheffe du gouvernement à gouverner avec la loi de finances proposée par les partis de centre droit, de droite et d'extrême droite adoptée juste après son investiture.

Elle est toutefois réélue Première ministre le  par  pour,  et . Elle présente son équipe gouvernementale puis prononce son discours de politique générale, axée sur la lutte contre l'insécurité, dès le lendemain.

Il s'agit du premier gouvernement suédois dirigée par une femme.

Succession
Aux élections du 11 septembre 2022, le bloc de droite, grâce au renfort de l'extrême droite, remporte une courte majorité de  au Parlement, les Démocrates de Suède devenant la deuxième force politique du pays derrière les sociaux-démocrates.

Le , le président du Riksdag, Andreas Norlén, charge Ulf Kristersson de constituer le prochain gouvernement. Celui-ci demande le  deux jours de délai supplémentaire pour boucler ses négociations, qu'il obtient.

Le , il annonce avoir conclu un accord pour former une coalition entre ses Modérés, les Chrétiens-démocrates et Les Libéraux, bénéficiant du soutien sans participation des Démocrates de Suède. Ulf Kristersson est élu le trois jours plus tard Premier ministre par le Riksdag, recevant  pour et  et devenant le premier chef de l'exécutif suédois à dépendre du soutien d'un parti d'extrême droite.

Composition
 Par rapport au gouvernement Löfven, les nouveaux ministres sont indiqués en gras, ceux ayant changé d'attributions le sont en italique.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Élections législatives suédoises de 2018
 Gouvernement Löfven

Andersson
Gouvernement minoritaire en Suède

Gouvernement Andersson


Carulaspis minima er tegund af skortítum (Hemiptera). Hún er aðallega í suður Evrópu, vestur Asíu og suðurhluta Afríku.

Tengt
Juniperus bermudiana

Tilvísanir

Skordýr
Meindýr

Carulaspis minima


Ion Maxim (n. 1 iulie 1925, Tihău, jud. Sălaj – d. 16 decembrie 1980, Timișoara) a fost un poet, prozator și critic literar român.

Biografie
S-a născut în satul Tihău (azi în județul Sălaj), în familia învățătorilor Augustin Maxim și Maria (n. Vaida). A absolvit Liceul "Sf. Vasile" din Blaj (1943) și apoi Facultatea de Filosofie a Universității din Cluj (1948). A obținut în 1971 titlul de doctor în filosofie al Universității din Cluj cu teza De la existență la adevăr (condusă de către D.D. Rosea) despre formarea problemei cunoașterii în filosofia presocratică.

După absolvirea facultății a lucrat ca profesor la Zalău (1948-1949). A fost arestat și condamnat la ani grei de închisoare, trecând prin penitenciarul Aiud (1956) și lagărul Periprava. Era credincios greco-catolic și a protestat împotriva desființării Bisericii Greco-Catolice și trecerii bunurilor acesteia în patrimoniul Bisericii Ortodoxe Române, convertindu-se la romano-catolicism. A făcut 15 ani de închisoare, fiind eliberat în 1964, odată cu grațierea deținuților politici, și s-a stabilit la Timișoara. După eliberare a lucrat pe post de contabil la o întreprindere din Timișoara (1964-1966) și apoi psiholog în același oraș.

A trăit retras, participând rar la ședințele Asociației Scriitorilor. Avea o sănătate precară datorată atât anilor grei de temniță, cât și unui sindrom hemoragipar rar, și era nevoit să stea internat perioade lungi prin spitale. Lucra după un program de lucru drămuit cu strictețe și avea puțini oameni apropiați. Unul dintre apropiați, scriitorul Radu Ciobanu, îl descria astfel: "un solitar, un introvertit, poate un mare timid, traumatizat de anii de detenție, inadaptat la mizeria și meschinăria epocii pe care o străbăteam; totodată un intelectual de vastă cultură, cu mari disponibilități afective, hipersensibil, un critic exigent și de o profundă onestitate", iar criticul și istoricul literar Constantin Călin îl prezenta în volumul Scrisori către un redactor (2014) drept "un solitar distins, cu masca amărăciunii definitiv imprimată pe față".

Activitate publicistică
S-ar remarcat ca scriitor încă din perioada școlii, fiind unul dintre tinerii scriitori care s-au afirmat în anii războiului, grupați în Cercul Literar de la Sibiu. A debutat în 1941 în revista școlară Mlădițe și a publicat un an mai târziu vol. de povestiri fantastice Simfonia neterminată (1942), pe care l-a semnat cu pseudonimul Doctor Coppelius, urmat de poemul dramatic Cântecul stelelor (1945); primele scrieri i-au demonstrat o vocație lirică. A participat în 1944 la luptele pentru eliberarea Transilvaniei și apoi pe frontul din Ungaria, pe care le-a evocat ulterior în volumul de versuri Însemnări pe scut (1968) și în jurnalul Oameni în alb (1970). A fost redactor la ziarele România viitoare și Tribuna din Sibiu (1944-1946) și Lupta Ardealului din Cluj (1946-1948), publicând poezii, eseuri, cronici literară și de artă vizuală.

După o lungă perioadă de detenție a revenit în lumea literară în anul 1968, când a publicat volumele de versuri Interferențe și Însemnări pe scut. Poemele publicate acolo îl evidențiază ca un poet matur, cu înclinații clasiciste. A publicat articole și cronici literare în ziarele și revistele Orizont, Familia, Neue Literatur, Lumina, Tribuna ș.a., semnând cu pseudonimul Iosif Mirescu. În anii 1970 a început să se afirme în critica literară, publicând prefețe, studii introductive și cartea Atitudini critice (1973), în care conturează un tablou al criticii literare contemporane. A publicat două romane: Pe malul Styxului (1980), ce conține o proză autobiografică reflexivă care evocă într-un ton amar primele două decenii postbelice, și Umbra de la Cozia (1980), ce încearcă să reconstituie spiritualitatea medievală românească de pe la 1400, eseul istoric dedicat filosofiei grecești Orfeu, bucuria cunoașterii (1976) și eseul filosofic Popas în Afrodisia (1978). Activitatea sa literară a fost puțin comentată în epocă din cauza trecutului scriitorului, fiind astfel puțin cunoscută.

Maxim a fost membru al Uniunii Scriitorilor din România, Filiala Timișoara. De asemenea, a fost unul dintre apropiații lui Franz Liebhard.

Opera
 Simfonia neterminată, povestiri, Blaj, 1942;
 Cântecul stelelor, poem dramatic, Blaj, 1945;
 Interferențe, versuri, București, 1968;
 Însemnări pe scut, versuri, București, 1968;
 Frumusețe amară, nuvele, București, 1969;
 Oameni în alb, București, 1970;
 Atitudini critice, Timișoara, 1973;
 Orfeu, bucuria cunoașterii, București, 1976;
 Popas în Afrodisia, București, 1978;
 Pe malul Styxului, roman, București, 1980;
 Umbra de la Cozia, roman, Timișoara, 1980.

Note

Bibliografie
 Radu Ciobanu, "Epistolar Ion Maxim (1925-1980)", în Cafeneaua literară, Pitești, nr. 1/2007.
 Radu Ciobanu, "Ion Maxim, un cărturar singuratic", în Lecturn, revistă trimestrială editată de Biblioteca Centrală Universitară "Eugen Todoran" din Timișoara, anul I, nr. 1, ianuarie-martie 2013, pp. 17–18.
 Aurel Sasu, Dicționar biografic al literaturii române M-Z, vol. II, Ed. Paralela 45, București, 2004, p. 68.

Nașteri în 1925
Decese în 1980
Poeți români
Prozatori români
Critici literari români

Ion Maxim


1. ŽNL Dubrovačko-neretvanska u sezoni 2013./14. predstavlja ligu četvrtog ranga hrvatskog nogometnog prvenstva. Liga je nastala ujedinjenjem klubova iz dvaju liga, lige koju je organizirao Županijski nogometni savez Dubrovačko-neretvanske županije i lige pod organizacijom Hrvatskog nogometnog saveza – Središte Split.

Prvak 1. ŽNL Dubrovačko-neretvanske za promociju u viši rang natjecanja 3. HNL – Jug ide u doigravanje s ostalim dalmatinskim prvacima županijskih liga. Prvak je bio NK Jadran Luka Ploče i u doigravanju je bio bolji prvo od prvaka Šibensko-kninske, pa onda i od prvaka Splitsko-dalmatinske županije.

Sustav natjecanja
U ligi je sudjelovalo trinaest klubova, a održava se u periodu jesenske i proljetne polusezone dvokružnim sistemom. Svi klubovi međusobno igraju jedni protiv drugih jednom kao gosti i jednom kao domaćini. Pobjednik ove lige kao i ostalih 4 dalmatinskih županijskih liga ide u doigravanje za 3. HNL – Jug. Posljednji na ljestvici ide u niži rang natjecanja 2. ŽNL Dubrovačko-neretvansku.

Sudionici

 NK Croatia Gabrile, Gabrili, Konavle
 HNK Dubrovnik 1919, Dubrovnik (prvak 1.ŽNL – ŽNS 2012./13.)
 NK Grk, Potomje, Orebić
 NK Gusar Komin, Ploče (prvak 1.ŽNL – HNS 2012./13.)
 NK Hajduk 1932, Vela Luka
 NK Jadran Luka Ploče, Ploče (degradirani klub iz višeg ranga 3. HNL – Jug 2012./13.)
 NK Maestral, Krvavac, Kula Norinska
 ONK Metković, Metković
 NK Omladinac, Lastovo
 NK Orebić, Orebić
 HNK Slaven Gruda, Konavle
 NK SOŠK, Ston
NK Župa Dubrovačka, Čibača

Ljestvica

 Izvori:
 RSSSF -- The Rec.Sport.Soccer Statistics Foundation

Doigravanje za 3. HNL – Jug
U doigravanju sudjeluju četiri prvaka županijskih liga na prostoru Dalmacije. Igraju se dvije utakmice, a parovi se dobivaju izvlačenjem. Pobjednici doigravanja plasiraju se u viši rang natjecanja.

Prvaci županijskih liga u sezoni 2013./2014.:

 1. ŽNL Dubrovačko-neretvanska – Jadran Luka Ploče
 1. ŽNL Splitsko-dalmatinska – Mladost Proložac
 1. ŽNL Šibensko-kninska – Vodice
 1. ŽNL Zadarska – Polača

Polufinale (3. lipnja / 7. lipnja 2014.)

|}

Finale (10. lipnja / 14. lipnja 2014.)

|}
Jadran Luka Ploče  je nakon samo godinu dana u županijskoj ligi i kvalifikacija ostvario plasman u 3. HNL – Jug za 2014./15.

Rezultati

Unutrašnje poveznice

 3. HNL – Jug 2013./2014.
 1.ŽNL Splitsko-dalmatinska 2013./2014.
 1. ŽNL Zadarska 2013./2014.
 ŽNL Šibensko-kninska 2013./14.
 2. ŽNL Dubrovačko-neretvanska 2013./14.

Vanjske poveznice

 Facebook stranica ŽNS Dubrovačko-neretvanski
 Županijski nogometni savez Dubrovačko-neretvanske županije

Izvori

2013-14
dubrovačko-neretvanska-1

1. ŽNL Dubrovačko-neretvanska 2013./14.


هيدينوبو كيوتشي (木内秀信 كيوتشي هيدينوبو) هو مؤدي أصوات ياباني ولد في 5 فبراير 1969 في كوبي، هيوغو.

أدواره في الأنمي

مسلسلات أنمي تلفزيونية
 داركر ذان بلاك:المقاول الأسود - هيه
 داركر ذان بلاك: جوزاء النيزك - هيه
 كاتيكيو هيتمان ريبورن! - ريوهيه ساساغاوا، ناكل
 نانا - رين هونجو
 أمير التنس - يوشي أوشيتاري، والد تاكاشي كاوامورا
 أمير التنس الجديد - يوشي أوشيتاري
 ون بيس - نيرو
 ديث نوت - هيروكازو أوكيتا
 مونستر - دكتور كينزو تينما
 جانسلينجر جيرل - خوسيه
 خيميائي الفولاذ FULLMETAL ALCHEMIST - الفيرر كينغ برادلي (أيام الشباب)
 رايدباك - ريونوسكي كاتاوكا
 غوسيك - غريفيل دو بلوا
 إينيشال دي Fifth Stage - غو هوجو
 هاجيمي نو إيبو Rising - ديفيد إيغل
 ماغي: The Kingdom of Magic - أرماكان آمن رع
 مغامرة جوجو الغريبة: ستارداست كروسيدرز - هول هورس
 تيرافورمارز - شوكيتشي كوماتشي
 تيرافورمارز ريفنج - شوكيتشي كوماتشي
 يوغي - بائع أقراص المبارزة
 يوغي GX - ويلر
 كونكريت ريفولوتيو: فنتازيا الخوارق - شاكو
 كونكريت ريفولوتيو: فنتازيا الخوارق THE LAST SONG - شاكو
 جبهة حاجز الدم - بنجامين مكبث
 غريمغار عالم الرماد و الأوهام - هاياشي
 ناروتو شيبودن - شيسوي أوتشيها
 كوروموكورو - ناوكي تاكيكوما

أفلام أنمي
 فيلم خيميائي الفولاذ: نجم ميلوس المقدس - آشلي كرايتون

أدواره في ألعاب الفيديو
 تيلز أوف إكسيليا - وينغول
 تيلز أوف إكسيليا 2 - وينغول
 ناروتو شيبودن: ألتيميت نينجا ستورم ريفولوشن - شيسوي أوتشيها
 ناروتو شيبودن: ألتيميت نينجا ستورم 4 - شيسوي أوتشيها

أدواره في الدبلجة اليابانية
 جثة العروس - فيكتور فان دورت
 الرجل النملة - سكوت لانغ/الرجل النملة

وصلات خارجية

 صفحة IMDb

مراجع

 هيدينوبو كيوتشي

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من كوبه
ممثلو أداء صوتي ذكور من كوبه
ممثلو أداء صوتي يابانيون
ممثلو ألعاب فيديو يابانيون
ممثلو الأداء الصوتي لشخصيات ون بيس
ممثلون يابانيون في القرن 20
ممثلون يابانيون في القرن 21
مواليد 1969
مواليد في كوبه

هيدينوبو كيوتشي


Koji Miyata (født 15. januar 1923) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1951||3||0
|-
|1952||0||0
|-
|1953||0||0
|-
|1954||3||0
|-
!Total||6||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Koji Miyata


Skibsklarerergaarden er et kulturhistorisk museum i Helsingør, der beskæftiger sig med Øresundstolden og dens betydning for byen. Det er indrettet i byens bedst bevarede købmands- og skibsklarerergård, der i sin nuværende form stammer fra 1780. I stueetagen findes butik og baglokale indrettet som i 1809 under sundtolden, og første sal er indrettet som bolig for købmanden i huset omkring slutningen af 1700-tallet.

Butikken har gratis adgang, mens der kun er adgang til resten af museet mod entré. Man kan efter aftale bede om guidede rundvisninger, eller vælge at gå på opdagelse selv med den udleverede brochure Museet er en del af Museerne Helsingør.

Historie

Restauratør Søren Fisker købte ejendommen i 1993. Herefter restaurerede Nationalmuseet bygningen fuldstændigt med henblik på at etablere et museum.

I 2000 blev huset overtaget af Bjarne Rasmussen, der efterfølgende lejede det ud til Helsingør Kommune, så de kunne oprette museet. Med støtte fra Nationalmuseet indrettede man førstesalen som bolig i 2006.

I gården er der oprettet et lille bryggeri, Wiibroes venner, som er en forening. Man kan bestille prøvesmagninger, men ikke købe øl her.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Skibsklarergaarden

Historiske museer i Danmark
Museer i Helsingør
Museer i Region Hovedstaden
Museer etableret i 1995

Skibsklarerergaarden


كاردامينا (Καρδάμαινα) هي قرية في جزيرة كوس في دوديكانيسيا في مقاطعة جنوب إيجة في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1910 نسمة.

مراجع

مدن اليونان
كوس (جزيرة)

كاردامينا


"No Guidance" é uma canção do cantor e compositor estadunidense Chris Brown com a participação especial do cantor canadense Drake. Foi lançado em 8 de junho de 2019 pela editora discográfica RCA Records como quarta música de trabalho do seu nono álbum de estúdio Indigo. A música foi escrita pelos intérpretes juntamente com Velous e Nija Charles, tendo a produção feita por Vinylz, J-Louis, Teddy Walton e Noah Shebib.

Histórico de lançamento

Canções gravadas por Chris Brown
Canções gravadas por Drake
Singles de 2022
Canções de R&B
Singles lançados pela RCA Records

No Guidance


Das RENO-Experiment (Akronym für ) ist ein Neutrinoexperiment in Südkorea zur Messung des letzten noch unbekannten Neutrinomischungswinkel θ13. Das Experiment befindet sich in Yeonggwang in der Provinz Jeollanam-do im Südwesten der koreanischen Halbinsel und wird von einer Forschungsgruppe betrieben, der Wissenschaftler verschiedener koreanischer Universitäten angehören. Der Mischungswinkel wird indirekt bestimmt, indem ein Defizit von detektierten Antineutrinos gemessen wird, die von dem nahegelegenen Kernkraftwerk Yeonggwang produziert werden.

Am 3. April 2012, mit Korrekturen am 8. April, veröffentlichte die RENO-Gruppe eine Arbeit, worin mit einer Signifikanz von 4,9 Standardabweichungen ein von Null verschiedener Mischungswinkel θ13 bestimmt wurde:

RENO bestätigte mit diesem Ergebnis die wenige Wochen zuvor veröffentlichte Messung des Daya-Bay-Experiments sowie frühere, allerdings statistisch noch nicht signifikante Ergebnisse von T2K, MINOS und Double-Chooz.

Leitender Wissenschaftler ist Soo-Bong Kim.

Literatur

Einzelnachweise

Neutrino-Observatorium
Wissenschaft und Forschung in Südkorea
Jeollanam-do

RENO-Experiment


Sergei Nikitich Khrushchev (; 2 July 1935 – 18 June 2020) was a Soviet-born American engineer and the second son of the Cold War-era Soviet Premier Nikita Khrushchev with his wife Nina Petrovna Khrushcheva. He moved to the United States in 1991 and became a naturalized American citizen.

He was a jury member of the Rainer Hildebrandt international human rights award.

Career
Khrushchev held several advanced engineering degrees. From the Bauman Moscow State Technical University he earned his doctoral degree, and he earned a Ph.D. from the National Academy of Sciences of Ukraine. In addition, he earned an M.S. degree with distinction from the Moscow Power Engineering Institute. He also held an "occasional" professorship at the Naval War College in Newport, Rhode Island, meaning he was not a full-time professor (though he was for some time), but did teach there fairly often.

Prior to emigrating from the Soviet Union to the United States in 1991, Khrushchev worked in various high-level engineering positions. From 1968 to 1991, he served at the Control Computer Institute in Moscow, where he rose from section head to first deputy director in charge of research. From the years 1958 to 1968, Dr. Khrushchev worked as an engineer, then later as a deputy section head in charge of guidance systems for missile and space design. In this capacity, he worked on cruise missiles for submarine craft, military and research spacecraft, Moon vehicles, and the Proton space booster.

He often spoke to American audiences to share his memories of the "other" side of the Cold War. He told Scientific American that he had tried to see the Apollo 11 Moon landing through a telescope from Ukraine with a KGB officer. Khrushchev served as an advisor to The Cold War Museum. He was a Senior Fellow at the Watson Institute for International and Public Affairs at Brown University.

Personal life
Khrushchev moved to the United States with his wife Valentina from the Soviet Union in 1991, to teach at Brown University in Providence, Rhode Island.

On 12 July 1999, Khrushchev and his wife, Valentina, became citizens of the United States through Naturalization. Pronouncing ''This is a great country and it's an honor to live here.' at the  citizenship ceremony. He retained his Russian citizenship, becoming a dual citizen.  Khrushchev waited more than the required five years  of living in the U.S, fearful his U.S Citizenship would restrict visits to see his extended family. His three sons and three grandchildren still live in Moscow.

His son from a previous marriage, Nikita Sergeyevich Khrushchev, a Russian journalist, died on 22 February 2007, aged 47, from a stroke.

Death
Khrushchev died on 18 June 2020, at his home in Cranston, Rhode Island, two weeks before his 85th birthday by suicide. The cause of death, as certified by the Rhode Island medical examiner's office, was a gunshot wound to the head. Cranston, Rhode Island police Major Officer Todd Patalano said there were no signs of foul play, and the investigation by the police into his death was closed with no criminal charges filed on anyone.

Awards
Dr. Rainer Hildebrandt Medal endowed by Alexandra Hildebrandt
The Medal of the Labor Hero, the Order of Lenin, the Lenin Prize and the Prize of the Soviet Union's Council of Ministers.

Bibliography
Sergei Khrushchev, Khrushchev on Khrushchev – An Inside Account of the Man and His Era, by His Son, Sergei Khrushchev, edited and translated by William Taubman, Little, Brown, and Company, 1990,
Sergei Khrushchev, Nikita Khrushchev and the Creation of a Superpower, Pennsylvania State University Press, 2000, hardcover: , softcover:
Sergei Khrushchev, Memoirs of Nikita Khrushchev: Reformer, 1945–1964, Pennsylvania State University Press, 2006, hardcover:
Sergei Khrushchev, Khrushchev in Power: Unfinished Reforms, 1961–1964. Lynne Rienner Publishers, 2014, hardcover:

References

External links

Further reading
Professor Khrushchev's page and biographical sketch at Brown University's Watson Institute for International Studies -- Archived page via Wayback Machine -- 2 February 2011
Photographs from exhibit at the Brown University Library - Khrushchev and Khrushchev: from the Kremlin to Brown University: Sergei Khrushchev
Interview with Dr. Khrushchev in conjunction with the CNN series Cold War
Webcast from the National Public Radio of December 2001 appearance of Dr. Khrushchev at the National Press Club
Interview with Dr. Khrushchev at Salon.com
Transcript of a October 1997 discussion on the Cuban Missile Crisis on the PBS program Newshour, in which Dr. Khrushchev was one of the speakers
Review of Dr. Khrushchev's book Nikita Khrushchev and the Creation of a Superpower in the Fall 2001 issue of the journal Demokratizatsiya

1935 births
Engineers from Moscow
Scientists from Providence, Rhode Island
Brown University faculty
Moscow Power Engineering Institute alumni
Naval War College faculty
Heroes of Socialist Labour
Recipients of the Lenin Prize
Recipients of the Order of Lenin
Soviet scientists
Soviet emigrants to the United States
Khrushchev family
Naturalized citizens of the United States
Suicides by firearm in Rhode Island
2020 suicides
2020 deaths
Burials at Novodevichy Cemetery

Sergei Khrushchev


Bram Nuytinck (* 4. Mai 1990 in Heumen) ist ein niederländischer Fußballspieler, der zurzeit bei NEC Nijmegen unter Vertrag steht.

Karriere

Im Verein
Nuytinck begann seine Karriere bei NEC Nijmegen, wo er seit 2009 zum Profikader gehört. Seinen ersten Einsatz in der Eredivisie absolvierte er am 30. Januar 2010, als er beim Spiel gegen Sparta Rotterdam in der Startaufstellung stand. Nach drei Spielzeiten wechselte er in der Sommerpause 2012 zum amtierenden belgischen Meister RSC Anderlecht.

Im Sommer 2017 wechselte Nuytinck zu Udinese Calcio. Für Udinese bestritt er insgesamt 143 Pflichtspiele und erzielte dabei 3 Tore.

Nach fünfeinhalb Jahren bei Udinese wechselte er im Januar 2023 ligaintern zu Sampdoria Genua.

Bereits nach einem halben Jahr verließ er Genua wieder und kehrte zur NEC Nijmegen zurück.

In der Nationalmannschaft
Nuytinck debütierte am 2. September 2010 in der niederländischen U-21-Nationalmannschaft, als er beim Spiel gegen Spanien eingewechselt wurde.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (NEC Nijmegen)
Fußballspieler (RSC Anderlecht)
Fußballspieler (Udinese Calcio)
Fußballspieler (Sampdoria Genua)
Niederländer
Geboren 1990
Mann

Bram Nuytinck


ලම්බකර්ණ වංශයේ ආරම්භක පාලකයා වූ වසභ රජතුමා මෙරට පාලකයින් අතර තවත් කැපීපෙනෙන චරිතයකි.

රටේ අභ්‍යන්තර පාලනය විදිමත් ලෙස සංවිදානය කිරීමට එතුමා අනුගමනය කරනලද ක්‍රියා පිළිවෙත ආදර්ශවත්ය. එතුමාවිසින් දිවයිනේ නොයෙක් ප්‍රදේශවල පිහිටුවනලද සෙල්ලිපි විශාල ප්‍රමානයක් තිබේ. ඒවායේ සදහන් කරතිබෙන තොරතුරුවලට අනුව ඒරජතුමා මෙරට පලාත් බෙදා පරිපාලනයවිදිමත් කිරීමට උත්සාහ කලේය.එමෙන් ම රජයෙ බදු අයකිරීම වඩාත් ක්‍රමවත් වූයේද මේරජුගෙ පාලන කාලයේ බව එතුමා විසින් පිහිටුවන ලද සෙල්ලිපිවලින් පැහැදිළි වේ.

සිංහලේ රජවරු
අනුරාධපුරයේ රජවරු
Iවන ලම්බකණ්ණ රාජවංශය
1වන සියවසේ සිංහල රජවරු
2වන සියවසේ සිංහල රජවරු
<references group="මහ වැව් තැනීමේ පුරෝගාමියා වසභ රජු වේ" responsive="" /

වසභ රජ


An Microtatorchis torrtcellensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Microtatorchis torrtcellensis in nahilalakip ha genus nga Microtatorchis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microtatorchis

Microtatorchis torrtcellensis


Antioh al IV-lea Epifanes (Antiochus al IV-lea Epiphanes, adică "Zeul manifest", în greacă Ἀντίοχος Δ΄ ὁ Ἐπιφανής, numele la naștere: Mithridates, c.215 î.Hr. - 164 î.Hr) a fost regele elenistic grec-macedonian al Imperiului Seleucid sau al Siriei Seleucide între anii 175-164 î.Hr. El a fost fiul lui Antioh al III-lea, cunoscut și ca Antiohie cel Mare (Antiohos Megas)
În timpul domniei sale principalele evenimente au fost campania sa în Egipt, persecutarea evreilor din Iudeea și Samaria și Revolta Macabeilor.
A fost cel dintâi rege seleucid care a bătut monede cu epitete divine alăturate efigiei sale, poate inspirat de regii elenistici bactrieni sau de cultul personal instituit de tatăl său, Antioh al III-lea. Epitetele pe care le-a adoptat au fost Θεὸς Ἐπιφανής (Theos Epiphanes - Zeul manifest) și, după eșecul campaniei în Egipt -  Νικηφόρος  (Nikeforos), adică "Aducător al victoriei". A încercat să coboare în popor, frecventând băile publice și serviciile municipale, dar comportamentul său excentric și capriciile sale i-au făcut pe contemporani să-l poreclească "Epimanes" (Nebunul), joc de cuvinte cu titlul Epiphanes.

Biografie

Originea și părinții
Antioh al IV-lea avea rădăcini greco-macedonene și persane. El s-a născut sub numele de Mitradate ca fiu al lui Antioh al III-lea cel Mare și al reginei Laodiceea (Laodike) a III-a din  Pont.
Antioh al III-lea era fiul lui Seleucus al II-lea Calinnicus și al verișoarei acestuia, Laodica a II-a, fiind un urmaș al dinastiei greco-macedonene a Seleucizilor. Această dinastie a fost întemeiată de Seleucus I Nicator, unul din diadohi - comandanții de oaste ai lui Alexandru cel Mare.
Laodiceea a III-a era fiica regelui Pontului, Mitridate al II-lea și al Laodicei, fiica lui Antioh al II-lea. Dinastia regilor din Pont a fost întemeiată de Mitridate I Ctistos, o rudă al lui Darius al III-lea, care, la rândul său, se trăgea din Otanes, un membru al dinastiei Ahemenizilor, ai cărui urmași au fost un timp satrapi ai Capadociei.
Antioh al III-lea și Laodica erau verișori primari (având ca bunici comuni pe Antioh al II-lea Teos și Laodica I). Căsătoria între rude era monedă curentă în lumea elenistică, fiind preluată de la perșii cuceriți. Ceremonia nunții celor doi a avut loc in anul 222 î.Hr. în orașul Seleucia Zeugma, de pe Eufrat (în zilele noastre în zona Gaziantep din Turcia).

Copilăria și tinerețea
Antioh al IV-lea s-a născut prin anul 215 î.Hr., numele lui la naștere fiind Mitridat. El era al treilea fiu al regelui Antioh al III-lea, după fratele mai mare, Antioh, și cel mijlociu, Seleucus. Din acest motiv el avea la început puține șanse de a moșteni coroana. Frații săi mai mari au luat parte activă la conducerea treburilor imperiului. În anul 210 î.Hr fratele mai mare Antioh a devenit co-regent al tatălui său, iar în anul 193 î.e.n. a fost numit și guvernator general al Mediei și celorlalte "satrapii de sus" din estul imperiului (Bengtson 1982) .În acelaș an, însă, el a murit pe neașteptate, la vârsta de 27 ani, (Bengtson) (Tit Liviu 35,15). Prin forța acestor împrejurări, Seleucus a devenit mâna dreaptă a lui Antioh al III-lea (Tit Liviu 35, 15)

Conform cu condițiile păcii de la Apamea  din 188 î.Hr., Antioh, care în vremea aceea se numea încă Mitradate, a fost trimis de tatăl său, Antioh al III-lea, ca ostatec la Roma. El a trăit acolo zece ani, până ce în anul 178 î.Hr. a fost înlocuit ca ostatec cu nepotul său Demetrios, (viitorul Demetrios I Soter).
El a trăit apoi vreo trei ani la Atena, unde a adoptat o postură de democrat, s-a încetățenit și a fost chiar ales într-o slujbă publică.

Urcarea pe tron
După moartea lui Antioh al III-lea, Seleucus s-a proclamat rege sub numele de Seleucus al IV-lea. Cu ajutorul Atalizilor și al Pergamului Mitridat-Antioh  s-a ridicat ca pretendent la coroana seleucidă împotriva fratelui său Seleucos. În cele din urmă Seleucos al IV-lea a fost însă asasinat de ministrul său, Heliodor, care a uzurpat tronul.
Regele Eumenes al II-lea al Pergamului, care în trecut i-a ajutat pe romani contra lui Antioh al III-lea, căuta acum să stabilească acum relații de prietenie cu Seleucizii, mai ales după ce Seleucos al IV-lea se apropiase de Fernakes, regele Pontului, care era rivalul Pergamului în lupta pentru hegemonie în Asia Mică.
H, Din cauza ambițiilor sale de a restaura puterea Imperiului Seleucizilor în regiune. El întârzia și cu plata despăgubirilor de război către Roma, Heliodor părea în ochii regelui Pergamului și al romanilor un om primejdios.
În 175 î.Hr. cu sprijinul Pergamului, fostul Mitridat, numit de acum Antioh al IV_lea a izbutit să-l înlăture de la putere pe Heliodor. El, de fapt, s-a substituit moștenitorului legitim al tronului, prințul Demtrios, aflat încă ostatic la Roma. Antioh s-a proclamat co-regent împreună cu copilul minor al răposatului Seleucos, și nepot al său, numit și el Antioh, a luat de soție pe mama acestuia, văduva fratelui său, și a ordonat de îndată execuția asasinului lui Seleucos, Heliodoros .
După Appian Antioh a fost poreclit de către popor "Epiphanes" (Cel care s-a arătat), deoarece înlăturându-l pe uzurpator, s-a arătat a fi regele legitim. Antioh însă, s-a autodenumit Theos Epiphanes (adică Zeul care s-a arătat) și l-a îndepărtat pe nepotul său de la conducere. Asasinarea nepotului în anul 170 î.Hr. s-a făptuit probabil din inițiativa sa.

Politica externă
Antioh și-a asigurat alianțe externe cu puteri elenistice ca Pergamul și Rodos, precum și cu mai multe orașe grecești, prin acordarea de donații și daruri luxoase. Între altele, a construit la Atena un monumental templu Olimpeion. Autoritatea sa s-a bucurat de recunoașterea Romei, mai ales că în 173 î.Hr. a ajuns cu romanii la un acord de prietenie, a reglat datoriile rămase din neplata unor despăgubiri stabilite prin pacea de la Apameia și a sprijinit politica romană îndreptată contra Macedoniei.

Campania din Egipt

În anul 170 î.Hr. tutorii regelui Egiptului, Ptolemeu al VI-lea au cerut lui Antioh să restituie "Coelesyria" Egiptului. Antioh a lansat atunci  un atac preventiv împotriva Egiptului lagid. Aceasta a reprezentat începutul așa numitului "Al Șaselea război sirian" (169-168 î.Hr)  în cursul căruia, după victoria de la Pelusium, Antioh al IV-lea a cucerit întreaga Deltă a Nilului , a asediat și cucerit Alexandria și l-a luat prizonier pe regele Ptolemeu al VI-lea. Pentru a nu alarma pe romani, el a nu l-a detronat pe rege, ci l-a lăsat pe tron ca un fel de rege marionetă. După ce Antioh, care și-a adăugat epitetul  Nikephoros (Victoriosul), a părăsit Egiptul, la Alexandria a fost înscăunat un nou rege, Ptolemeu al VIII-lea. Frații Ptolemei s-au înțeles să guverneze împreună pentru a evita un război civil.
Atunci Antioh, nemulțumit, în 168 î.Hr. a atacat din nou Egiptul și a trimis și o flotă militară cu scopul de a cuceri Ciprul.
Situația din Egipt a îngrijorat însă și Roma, care nu putea accepta reconstituirea unui mare imperiu grecesc.
Încă înainte ca Antioh să ajungă din nou la Alexandria, în așa numita Zi de la Eleusis, un trimis al Romei, venerabilul proconsul Gaius Popillius Laenas, i-a predat regelui seleucid un ultimatum amenințător din partea Senatului Romei prin ca îi cerea să-și retragă trupele din Egipt și din Cipru,  ori să se considere în stare de război cu Republica Romană.  Antioh a promis sa discute aceasta cu sfetnicii săi, dar atunci ambasadorul roman a trasat un cerc in jurul lui Antioh, spunand: «Înainte de a ieși din acest cerc, vreau să răspunzi Senatului Romei.». Văzând aceasta, Antioh a decis sa evite o confruntare militară cu romanii, care tocmai au supus Macedonia, transformând-o în provincie romană. Abia după ce a primit răspunsul pozitiv al lui Antioh, Popillius a acceptat să-i strângă mâna. Retragerea lui Antioh din Egipt și din Cipru au fost un semn limpede al creșterii influenței Romei în estul Mediteranei

Macabeii
Siria Seleucidă, ca și Egiptul lagid înaintea ei, a exercitat în Iudeea o stăpânire relativ tolerantă, respectând datinile evreilor și protejându-le instituțiile.
Această politică a fost schimbată în mod drastic în rău de către Antioh al IV-lea, care a prigonit cultul iudaic, a promovat o elenizare agresivă și a provocat astfel mari nemulțumiri în popor.
După autorii Cărților Macabeilor în vreme ce Antioh era ocupat cu campania în Egipt, s-a răspândit în Iudeea zvonul ca ar fi fost ucis.
Marele preot evreu Iason, care fusese înlăturat din funcție, a adunat o forță de 1,000 luptători și a atacat prin surprindere Ierusalimul. Marele preot Menelau, numire a lui Antioh, a fost nevoit sa fugă din capitală. Întorcându-se mânios din Egipt în 167 î.Hr., după umilința suferită de la romani, Antioh a asaltat Ierusalimul și l-a restaurat pe protejatul sau, Menelau. Un număr de evrei rebeli au fost executați.

 (Macabei II, 5:11-14)

Antioh a hotărât să sprijine  pe evreii elenizați pentru a  restaura ordinea și a-și întări controlul în țară. El a scos in afara legii riturile și tradițiile iudaismului și a ordonat impunerea cultului lui Zeus ca zeu suprem, inclusiv în incinta Templului din Ierusalim.
Măsurile luate de Antioh erau considerate de evrei drept o blasfemie
În fața refuzului iudeilor de a accepta cultul impus prin forță, Antioh a trimis o oaste cu misiunea de a impune noua ordine. Ierusalimul a fost cucerit, și a suferit mari distrugeri, mulți iudei au fost măcelăriți, și în oraș a fost instalată un polis elen și o fortăreață greacă numită Akra.

În mod tradițional, asa cum este descrisă în Cărțile I și II ale Macabeilor, Răscoala Macabeilor este privită ca o mișcare de rezistenta națională contra împilării politice și culturale. În epoca modernă au fost lansate noi opinii, după care regele elen a intervenit de fapt într-un război civil între evreii tradiționaliști, aflat mai ales la țară, și cei elenizați din Ierusalim. (Telushkin, Sarah Iles Johnston, Joseph P. Schultz)
Ceea ce ar fi fost din multe puncte de vedere un razboi civil ar fi escaladat în momentul când autoritățile seleucide au luat partea evreilor elenizanți în conflictul lor cu evreii traditionaliști. Interzicerea cultului iudaic ar fi fost un caz fără precedent în politica Seleucizilor în raport cu popoarele supuse. (Victor Cherikover)
Ea a provocat în anul 166 î.Hr. răscoala evreilor sub conducerea lui Matatia (Matityahu) din familia Hasmoneilor. Această revoltă a dus pe termen lung la independența provinciei Coelesyria, care cuprindea Iudeea, Samaria, și Galileea, și alte câteva regiuni adiacente, și la formarea, sub conducerea urmașilor lui Matatia, a fraților Macabei, a unui nou stat evreiesc independent.

Campania în est. Ultimii ani
Regele Mitridate I al Partiei a profitat de problemele vestice ale lui Antioh pentru a ataca imperiul seleucid din est. În anul 167 î.Hr. el a cucerit Heratul (Alexandria) și a pus obstacole în calea comerțului grecesc spre India.
Antioh era conștient de importanța primejdiei din est, dar nu voia sa piardă controlul în Iudeea.  El a trimis un comandant numit Lysias cu sarcina de a negocia cu Macabeii
În acest timp Antioh a întreprins o campanie militară (Anabasis) în est în așa numitele "satrapii de sus" pentru a le recuceri de la parți și de la greco-bactrieni.  A reușit să
recupereze Armenia. S-a dovedit lipsit de scrupule și față de propriile credințe politeiste, atunci când pentru a-și reumple visteria a plănuit jefuirea unui templu dedicat lui Artemis din zona Elymais.  Nu a izbutit însă să înfrângă rezistența localnicilor și a murit subit de o boală în 164 î.Hr.
Absența sa din Siria a fost exploatată în Iudeea de Iuda Macabeul, fiu al lui Matatia, care în 164 î.Hr. a ridicat steagul revoltei, a eliberat Ierusalimul si a restabilit cultul iudaic în Templu.

După așa numita Carte (Sul) al lui Antioh (Meghilat Antiochus), cand Antioh a auzit ca oastea sa a fost infranta in Iudeea, el s-a urcat la puntea unui vas si a fugit spre orasele de pe coasta Mediteranei. Când a coborât pe țărm ar fi asistat la  răscoala supușilor lui care îl făceau de "fugar"  și s-a sinucis aruncându-se în mare.
În Cartea a II-a a Macabeilor moartea sa este descrisă astfel:

  (Macabei II, 9, 5-7)

Cercetătorii sunt de părere că în viziunea apocaliptică a celor patru animale din Cartea lui Daniel 7,8, Antioh este cel reprezentat alegoric prin "Fiara cea mică"

Familia și urmașii
Antioh a fost căsătorit cu o fiică a tatălui său, Antioh al III-lea, deci soră pe jumătate a sa, Laodice (Laodike), care era și văduva fratelui său, Seleucos al IV-lea, și era soră de la ambii părinți ai fratelui lor mai mare, Antioh,
De la ea Antioh al IV-lea a avut trei copii:
Antioh al V-lea Eupator (172-162 î.Hr)
Laodice (Laodike) (asasinată în 115 î.Hr) soție a regelui Pontului, Mitridate al V-leahttps://www.britannica.com/biography/Antiochus-IV-Epiphanes
Nysa, căsătorită în 172/171 î.Hr. cu Farnace (Pharnakes) I, regele Pontului
Regele seleucid Alexandru I Balas susținea că ar fi fost fiul său nelegitim.

Note

Legături externe
Hans Volkmann art. Antiochus IV în Encyclopedia Britannica online last updated 2013

Dinastia Seleucidă
Biblia ebraică
Persoane deificate

Antioh al IV-lea


An Eragrostis excelsa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni August Heinrich Rudolf Grisebach. An Eragrostis excelsa in nahilalakip ha genus nga Eragrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eragrostis

Eragrostis excelsa


Hatila Vadisi Millî Parkı, Artvin merkez ilçe sınırları içerisinde Hatila Vadisi'ndeki  Hatila Deresi ve birçok yan derelerini içerir.  Ulaşım, Artvin il merkezinden 10 km.lik stabilize bir yol ile sağlanır. Vadi boyunca değişik kayaç türleri görülmekle birlikte, bu kayaçların hemen hepsi derinlik volkanizmasının ürünüdür. Hatila Vadisinin genel karakteri; V tipi, dar tabanlı, genç vadi özelliğindedir. Vadi boyunca litolojik farklılıklardan kaynaklanan eğim kırıkları ortaya çıkmıştır. Bu eğim kırıkları, akarsuda şelalelerin oluşumunu sağlamıştır. Vadi yatağının derine aşınmasının, yana doğru açılımından daha kuvvetli olmasından dolayı vadi yamaçlarının eğimi %80 hatta kimi kesimlerde %100'e ulaşır. Yamaçların gerek fiziksel parçalanma ve kütle hareketleri gerekse yan dere ve heyelanlarla işlenmesi sonucu vadide çok haşin bir topoğrafya ortaya çıkmıştır. Bu topoğrafya, vadinin orta kesimlerinde kanyon ve boğaz oluşumunu sağlamıştır. Vadinin orta ve yukarı ağzında çok zengin ve yoğun olan vejetatif örtü; bünyesinde çok çeşitli bitki türlerini barındırmaktadır. Bu türler içerisinde dikkati çeken belirgin özellik, bitki örtüsünün genel olarak Akdeniz iklim karakterini yansıtmasıdır. Dolayısıyla buradaki bitki örtüsü relikt bir özellik gösterir. Ayrıca bitki türleri içerisinde endemik karakterde olanlar da vardır. Bu türlerin sayısı 500'ü geçmektedir. Hatila Vadisi, zengin bir fauna da içermektedir. Bu fauna içerisinde en çok rastlanan türler; ayı, domuz, tilki, porsuk, yaban keçisi, sansar, atmaca, kartal, çakal, dağ horozu, Hopa engereği ve alabalıktır.

Hatila Vadisinin gerek ilginç jeolojik ve jeomorfolojik yapısı ve gerekse özgün bitki toplulukları yöreye Türkiye'de ender rastlanan bir alan özelliğini vermektedir. Ayrıca bu doğal öğelerin birleşimi sonucu eşsiz peyzaj güzellikleri ortaya çıkmakta ve bu durum da zengin rekreasyonel potansiyel oluşturmaktadır.

Millî Park sahası içerisinde ziyaretçilerin günübirlik ve kamp kullanımı için belirlenmiş yerler bulunmaktadır. Çadırla, karavanla ve belirli kapasitelere sahip bunglov tipi doğal ortamla uyumlu tesislerde konaklanabilir. Ayrıca Millî Park Artvin il merkezine 10 km. uzaklıkta olduğundan, burada da konaklamak mümkündür.Son yıllarda  sayıları artmış olan kabuk böcekleri, birçok ağacın kurumasına sebep olmaktadır.

Dış bağlantılar
 Hatila Vadisi Millî Parkı

Türkiye'deki millî parklar
Karadeniz Bölgesi
Artvin (il)
Artvin ilindeki görülecek yerler

Hatila Vadisi Millî Parkı


An Rhipidocladum martinezii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gerrit Davidse ngan Richard Walter Pohl. An Rhipidocladum martinezii in nahilalakip ha genus nga Rhipidocladum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rhipidocladum

Rhipidocladum martinezii


م.علي عبد الفتاح نويتو أحد دعاة جماعة الإخوان المسلمين في مصر، ولد في حي إمبابة بمحافظة الجيزة، في العام 1928، حكم عليه بالإعدام وخفف إلي 20 عاماً قضاها خلف القضبان فيما بين 1954 و1974، خرج من السجن علي درجة وكيل أول لوزارة الإسكان حتي عام 1988 ليصبح بعدها رئيساً للمركز العلمي لمجموعة شركات الشريف.

وصلات خارجية

 علي نويتو.. ذكريات حادثة المنشية، برنامح زيارة خاصة، قناة الجزيرة، 18 أغسطس 2007
 حادثة المنشية - برنامج الجريمة السياسية، قناة الجزيرة - الجزء الأول، 22 ديسمبر 2006م - الجزء الثاني، 29 ديسمبر 2006م
 الداعية علي نويتو يروي ذكرياته من إمبابة إلى "اللومان"، إخوان أون لاين، 9 أكتوبر 2006

إخوان مسلمون مصريون
صفحات تحتاج تصنيف سنة الوفاة
مهندسون مصريون
مواليد 1928
مواليد في إمبابة

علي نويتو


O Estádio Ciudad de Vicente López, também conhecido popularmente como Coliseo de Victoria, é um estádio multiuso localizado no bairro Florida, no partido de Vicente López, na província de Buenos Aires, na Argentina. A praça esportiva, usada principalmente para o futebol, pertencente ao Club Atlético Platense, foi inaugurada em 22 de julho de 1979 e tem capacidade aproximada para 32 000 espectadores.

História
Até 1971, o Platense tinha sua cancha localizada na cidade de Buenos Aires, na esquina das ruas Manuela Pedraza e Crámer. Os trabalhos de construção do estádio Ciudad de Vicente López começaram em 1974. Por fim, foi inaugurado em 22 de julho de 1979, em uma partida entre Platense e o Gimnasia y Esgrima La Plata. A arquibancada dos visitantes foi concluída em 1980. A iluminação para jogos noturnos foi concluída em 29 de setembro de 1982.

Em 1994, o estádio foi reformado, ampliando sua capacidade de 18 000 para 28 530. Os trabalhos incluíram a construção de duas novas arquibancadas de concreto, chamadas Julio Cozzi e Roberto "Polaco" Goyeneche, homenageando um dos goleiros mais notáveis da história do clube e um reconhecido cantor de tango e torcedor do Platense, respectivamente. Obras foram concluídas em 1998.

Ver também
 Esporte da Argentina
 Futebol na Argentina
 Club Atlético Platense

Ligações externas
 Página do estádio  no portal esportivo Soccerway
 Página do estádio  no portal esportivo Transfermarkt
 Página do estádio  no portal esportivo Estadios de Argentina

Estádios de futebol da Argentina
Estádios de futebol inaugurados em 1979

Estádio Ciudad de Vicente López


An Notylia pittieri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Notylia pittieri in nahilalakip ha genus nga Notylia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Notylia

Notylia pittieri


Hans Eberstark (27 January 1929, Vienna – 19 December 2001) was an Austrian linguist and translator, known as a mental calculator, multilinguist and interpreter.

Life
Eberstark often lectured on language and translation in Europe and was known for asking someone whose first language was a small local dialect of German (particularly Swiss German, of which there are countless dialects) to speak with him (during the lecture); after a few minutes Eberstark would suddenly start speaking fluently in that dialect.

Eberstark was of Viennese Jewish origin.  He spent eight years in Shanghai during World War II, with many other displaced people from all over Europe.  It was there that he was exposed to many different languages. He once told science writer Jeremy Bernstein that to his "eternal disgrace" he had not learned to speak Chinese "properly" while there, but Bernstein noted that Eberstark's standards for speaking a language were "different from most people's."

Eberstark was living in Vienna, Austria, when he joined Mensa International. After he moved to Geneva, Switzerland, in 1965 to work as an interpreter with the International Labour Organization, he founded Mensa Switzerland. He took early retirement in 1967 and became a free-lance and also taught courses in translating and interpreting at the University of Geneva.

Eberstark was prepared to interpret into English and German and from French, Dutch, Italian, Spanish and Catalan. He also knew how to speak Surinamese Creole, Haitian Creole and Papiamento, from the Netherlands Antilles, as well as Yiddish, several varieties of Swiss German, Albanian and Hebrew.

In the late 1960s he was married with two children. He once told a group of friends that he "knew" the date he would die.

He also is known for having once recited 11,944 successive digits of the mathematical quantity of pi from memory.  During an earlier attempt he had intended on reciting roughly half that many but had made a mistake.  He was angry with himself for the mistake so he memorized even more.

Eberstark once wrote that the "external rewards" of excelling in mental arithmetic were "Making friends, making money, showing off, and giving pleasure."

Bibliography

 "Verba Volant, Scripta Manent: Dolmetachen und Ubersetzen: Gemeinsamkeiten und Unterschiede."

References

Further reading
  Jeremy Bernstein, "In Many Tongues: Hans Eberstark Can Make Himself Understood in Dozens of Languages, and Can Memorize Nearly Endless Strings of Words and Numbers. He Assumes That Everyone Else Can Too, With a Little Work," The Atlantic, October 1, 1993

External links

  Eberstark displaying his knowledge of different accents in French and English, followed by his demonstration of knowledge of the sequence of numbers in pi (00:30 to 15:00)

Mental calculators
Austrian Jews
Yiddish-speaking people
Linguists from Austria
Austrian translators
Austrian expatriates in China
1929 births
2001 deaths
20th-century translators
20th-century linguists
Mensans

Hans Eberstark


Blagoveštenski sabor je bio posljednji politički sabor Srba u Austrijskom Carstvu, održan na blagdan Blagovijesti 1861. godine u Srijemskim Karlovcima pod predsjedanjem patrijarha Josifa Rajačića. Sudionici sabora zahtijevali su poseban teritorij za Srbe (Vojvodinu sa Srijemom, donjom Bačkom i Banatom) s vojvodom i vlastitom administracijom. Austrijski car Franjo Josip I. nije nikad potvrdio zaključke Blagoveštenskog sabora, a Ugarski sabor nije ih ni razmatrao.

Hrvatski slikar Vlaho Bukovac naslikao je Blagoveštenski sabor 1861. godine.

Vidi još
 Hrvatski sabor 1861.

Izvori

Povijest Vojvodine

Blagoveštenski sabor


Nigers fodboldlandshold repræsenterer Niger i fodboldturneringer og kontrolleres af Nigers fodboldforbund.

Referencer

Fodboldlandshold i Afrika

Nigers fodboldlandshold


Tam Lok Tin (, * 29. September 1976) ist ein Badmintonspieler aus Hongkong.

Karriere
Tam Lok Tin nahm 1995 und 1997 im Herreneinzel an den Badminton-Weltmeisterschaften teil. Bei beiden Teilnahmen verlor er dabei sein Auftaktmatch in der Hauptrunde. Als beste Platzierung erreichte er somit Rang 33 im Jahr 1997. Ein Jahr später stand er im Nationalteam seines Landes beim Thomas Cup 1998. Im Jahr 2000 siegte er bei den Vietnam International. 2002 nahm er an den Asienspielen teil und wurde dort jeweils Neunter im Doppel und im Einzel. 2004 vertrat er sein Land in der Nationalmannschaft beim Thomas Cup. Beim Smiling Fish 2004, bei den Australia Open 2005 und bei den Singapur International 2005 wurde er Dritter im Herrendoppel.

Weblinks

Badmintonspieler (Hongkong)
Teilnehmer an den Asienspielen (Hongkong)
Chinese (Hongkong)
Geboren 1976
Mann

Tam Lok Tin


Wongyeong (원경), née le 29 juillet 1365 et morte le 18 août 1420, du clan Yeoheung Min, est le nom posthume de la femme du roi Taejong, troisième monarque de la période Joseon en Corée. Elle était honorée de 1400 à 1418 sous le nom Jeong (정비). Le roi Taejong est ensuite devenu roi émérite et elle a été honorée sous le nom de Hudeok Dowager (후덕왕대) jusqu'à sa mort.

Avec l'aide de la puissance militaire de son clan, elle a poussé son mari à déposer son frère, Jeongjong, qui était alors roi.

Elle est la mère du roi Sejong le Grand

Notes et références

Naissance en 1365
Décès en 1420
Reine consort de Corée
Personnalité de la période Joseon

Wongyeong


ينتمي أيهم جاسم محمدالسامرائي إلى أسرة عربية كريمة في مدينة سامراء وتحديداً من عشيرة البو باز إحدى العشائر العربية.

دراسته
ولد أيهم السامرائي في مدينة بغداد عام 1951م حيث تعلم ودرس حصل على البكالوريوس في الهندسة الكهربائية من بغداد وبعدها انتقل للدراسة إلى الولايات المتحدة الأمريكية حيث أكمل دراسة الدكتوراه في معهد الينوي للتكنولوجيا في شيكاغو.

عمله
عمل لثلاثين سنة لشركة كي اس أي للمقاولات الكهربائية ورقي ليصبح مديراً عاماً للشركة. وتتضمن خبرته تصميم محطات للطاقة وتوليدها، وقد ترأس المؤتمر العلمي للطاقة النووية في الولايات المتحدة لخمس سنوات ونشر أكثر من 30 بحثاً فنياً. وقد شارك الدكتور السامرائي خلال الـ 12 عاماً السابقة في أغلب مؤتمرات المعارضة الوطنية كعضو تنفيذي للاتجاه العراقي الديمقراطي الوسيط. في 20 ايار من عام 2003 وبعد تشكيل أول حكومة عراقية برئاسة الدكتور علاوي عين الدكتور أيهم السامرائي وزيرا للكهرباء

وجهت له عدة اتهامات، وكانت المحكمة الجنائية العراقية أصدرت في 12 أكتوبر (تشرين الأول) 2006 حكما بالسجن عامين على السامرائي بعد ان ادانته «بالفساد والإهمال وهدر المال العام» وهي واحدة من 13 تهمة فساد موجهة إليه، وما زال يواجه محاكمة على التهم المتبقية. وتتعلق التهم باختفاء مبلغ ملياري دولار مخصصة لعقود في اطار إعادة اعمار البنية التحتية للكهرباء في البلاد.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بغداد
أشخاص من سامراء
أعضاء حركة الوفاق الوطني العراقي
أعضاء حزب البعث العربي الاشتراكي (العراق)
أمريكيون متجنسون
أمريكيون من أصل عراقي
خريجو جامعات أمريكية
خريجو جامعة بغداد
خريجو معهد إلينوي للتقنية
سياسيون عراقيون متهمون بالفساد
مسلمون سنة أمريكيون
مسلمون سنة عراقيون
منفيون عراقيون
مهاجرون عراقيون إلى الولايات المتحدة
مهندسو كهرباء عراقيون
مواليد 1370 هـ
مواليد 1951
هاربون عراقيون
هاربون من الاعتقال العراقي
وزراء عراقيون
وزراء كهرباء عراقيون

أيهم السامرائي