Borrehøjene, også kaldet Borreparken og uofficielt "Nasjonalparken", er en park i Horten kommune i Vestfold med en samling gravhøje og andre høje anlagt mellem 600 til 900. Området ligger ved Oslofjorden på Kirkebakken lidt øst for Borre kirke. Parken blev officielt åbnet i 1932. I 2000 blev Midgard historisk senter som er besøgscenter på stedet åbnet.

Omfang

Parken er ca. 182.000 m² stor. Den ligger hvor Raet dukker ned i Oslofjorden for at komme op igen på Østfoldsiden. Samlingen af gravhøjene er unikke i Skandinavien. Syv store høje og én gravrøse kan i dag ses. Mindst to af de oprindelige høje er blevet ødelagt i moderne tid. Det er også 25 mindre gravhøje og -røser indenfor området.

Borrehøjene og Ynglingeætten
Antikvar Nicolay Nicolaysen mente i 1800-tallet, at Borrehøjene muligvis kunne identificeres med det som sagaen Ynglingatal fortæller om kong Øystein Frets gravsted; på raets kant der hvor iskold Vadla elv går i foråret. Nicolaysen udgravede derfor højen som ligger længst nordøst i feltet og nærmest fjorden. Han fandt kun nogle ubrændte knogle fra en hest og lidt trækul. Alligevel konkluderede han med at
"… de nævnte vestfoldske kongers grave maa være at søge her."

Tre måneder efter Nicolaysens undersøgelser udgav P.A. Munch første bind af sit hovedværk Det Norske Folks Historie. Ynglingatal, Munchs nye norgeshistorie og Nicolaysens arkæologiske undersøgelser konkluderede ligeledes: Borrefeltet er Ynglingeættens gravplass. Konklusionen blev først modsagt i norsk historie og arkæologi i 140 år senere.

Borrefundet fra 1852

Den første store høj som blev gravet ud, lå på jorden mellem Midgard historisk senter og parken. Det skete i 1852. Højen rummede en skibsgrav fra tidlig vikingetid, senere kendt som Borrefundet. Gravhøjen kaldes Skipshaugen.

Arkæologiske undersøgelser i 1900- og 2000-tallet

Nogle af de mindre røser blev undersøgt i 1927. De indeholdt enkle brandgraver.

I 1988 fik Universitetets Oldsaksamling doneret en større pengesum for at fastslå kronologi og den kulturelle, økonomiske og politiske bakgrund til Borrehøjene. Der blev åbnet et tværfagligt forskningsprojekt ledet af professor Bjørn Myhre. Undersøgelserne startede i sensommeren samme år og blev afsluttet i 1992. Resultaterne viste at to små gårdsgravfelte blev anlagt muligvis allerede så tidlig som i romertiden. Omkring 600 e.Kr. blev de første store høje anlagt. Den yngste af de store høj ser ud til at være skibsgraven med Borrefundet fra ca. 900. Undersøgelserne viste at det blev bygget én høj pr. generation. I 900-tallet blev nye grave sat ned i de eksisterende.

I november 2007 blev det påvist spor af to store halbygninger lige på vestsiden af gravfeltet, under dyrkede mark udenfor stenmuren. Sporene efter hallerne blev fundet ved hjælp af georadar.

I 2013 blev yderligere en stor bygning fundet i jorden mellem Borre præstegård og det store gravfelt i Borreparken. Bygningerne må have været så store og monumentale at de uden tvivl definerer Borre som et vigtig nordisk sted, på linje med Gamle Uppsala i Sverige og Lejre i Danmark.

Kongssæde
Borre var kongssæde i vikingetid. Det viser gravmonumenterne, høvdingehallerne og resterne af en storgård udenfor parken og store bryggefundamenter nede ved søen.

Sikring af området
Arkæologen A.W. Brøgger blev i 1915 udnævnt til professor ved Universitetet i Oslo. Tiltrædelsesforelæsningen handlede om Borrehøjene og hed Borrefundet og Vestfoldkongernes graver. Dette var i tiden efter unionsopløsningen, det var tid for nation opbygning, man trængte til henvisninger til en rig fortid og storhed. Borrehøjene egnede sig til dette. Brøgger var kendt som en dygtig forsker, men han havde også gode forbindelser indenfor det politiske miljø og indenfor erhvervslivet. Han begyndte arbejdet med at få fredet 65 dekar for at sikre selve højene.

I 1920'erne købte Sam Eyde gården Søndre Voll. Eyde blev dermed grundejer for den nordlige del af gravfeltet på Borre. Brøgger gik til ham med ideen om at lave Borrehøjene om til et nationalt monument. Eyde var med på ideen og gav sin del af feltet bort på betingelse af at Opplysningsvesenets fond ved Kirkedepartementet gjorde det samme med sin del. Tilsammen blev det 180 dekar. I 1927 var aftalen gjort.

Parken blev officielt åbnet af Haakon 7. af Norge i et stort anlagt arrangement 19. juni 1932, hvor omkring 6.000 personer mødte frem.

Den 22. april 1937 fastslog Vestfold fylkesting at området skulle forvaltes af Vestfold fylke. Det blev bestemt at parken skulle få et tilsyn som bestod af tre medlemmer fra fylkestinget, en fra Riksantikvaren og en fra Universitetets Oldsaksamling.

Vestfold fylkeskommune har forvaltningsansvar for Borrehøjene i dag. Vedtægterne for området er under revurdering.

"Nasjonalparken"
A.W. Brøgger foreslog i forbindelse med åbningen af parken i 1932, at man skulle kalde området "Nasjonalparken". Formelt set har området aldrig haft status som nasjonalpark. Det officielle begreb "nationalpark" blev indført først i 1970 i forbindelse med naturvernloven.

Nasjonal Samling og Borrehaugene

I 1933 stiftet Vidkun Quisling sit eget natonalsocialistiske parti, Nasjonal Samling. Det var et år efter at Borreparken blev åbnet. Partiet hentede meget af sit værdigrundlag fra en stolt fortid, og brugte det aktivt til sit eget formål. Allerede i 1935 holdt NS sin første "pinsesamling" ved Borrehøjene. Traditionen blev holdt i hævd helt frem til 1944. Stedet blev hele tiden brugt for at skabe og vedligeholde myter om fortiden, myter som igen blev brugt aktivt af nazisterne for at legitimere Quislings visioner om et nyt Norge.

Borrehøjene var stigmatiseret i folks bevidsthed. Nazisterne havde "overtaget" kulturminderne. Efterhånden blev det vanskelig at identificere sig med den gode stemning fra åbningen i 1932. Dette førte til at i den første efterkrigstid, som var præget af knaphed på ressourcer, ble Borrehøjene nedprioriteret. Krat og buske voksede frit, og parken groede til. Kun pladsen og stierne blev holdt åbne og frie for vegetation. Alligevel blev Norges grundlovsdag for Horten og Borre afholdt i parken. Efterhånden blev der holdt flere arrangementer her, og det blev udgivet en officiel informationsbrochure. I den blev Snorres og Brøggers version af historien brugt. Borrefeltet var således ynglingekongernes gravplads.

UNESCOs verdensarvliste
Regeringen ønsker at få Borrehøjene, Oseberghøjen, Gokstadhøjen og kvernsteinsbruddet i Hyllestad i Sogn ind på UNESCOs verdensarvliste. Ansøgningen blev indsendt i januar 2014. Verdensarvskomiteen skulle komme med sin afgørelse i sommeren 2015.

Midgard historisk senter
Besøgscenteret Midgard historisk senter ligger lige udenfor parken. Det blev åbnet 27. maj 2000 af dronning Sonja af Norge. Centeret er en del af Vestfoldmuseerne. I tilknytning til centeret ligger Gildehallen som stod færdig i 2013.

Se også
 Borrefundet
 Borrestil

Referencer

Litteratur
Bjørn Myhre: Borregravfeltet som historisk arena. I Viking 46, Oslo 2003

Eksterne henvisninger

 Vestfold fylkeskommune sin side om Borrehaugene
 Vestfold fylkeskommune sin side om falkonering på Borre
 Vestfold fylkeskommune sin side om nye funn på kongssetet Borre
 Tv-serien ARVEN om Borrehaugene
 Tv-serien ARVEN om Gildehallen
 Forhistorien til nasjonalparken
 Nasjonal Samlings bruk av nasjonalparken under andre verdenskrig
 Midgard historiske senter om parken
 Videovandring
 Riksantikvarens brosjyre om UNESCO-søknaden

Norges historie
Gravhøje
Vestfold

Borrehøjene


Legendreov simbol je matematička oznaka koja se koristi u teoriji brojeva pri proučavanju kvadratnih ostataka.

Simbol je uveo znameniti francuski matematičar Adrien-Marie Legendre davne 1798., kada je pokušao dokazati Gaussov kvadratni zakon reciprociteta. Zanimljivo je da se Jacobijev i Kroneckerov simbol, odnosno poopćenje Legendreovog simbola na bilo koji neparni broj, javljaju nešto kasnije.

Legendreov simbol zapisujemo kao . Vrijednosti koje poprima su , ovisno o cijelom broju  i neparnom prostom broju  te o tome je li
 kvadratni ostatak moudulo p ili nije.

Preciznije,

U svojim je radovima Legendre definirao simbol na ovaj način: No, prema Eulerovom kriteriju ove dvije definicije su posve ekvivalentne.

Osnovna svojstva
 Legendreov simbol je periodičan u gornjem argumentu: ako je a ≡ b (mod p), tada je

 Legendreov simbol je multiplikativna funkcija svojega gornjeg argumenta:

Na ovo se nadovezuje i čitav niz svojstava vezanih i uz gore spomenutu kvadratnu recipročnost.

Izvori

Matematika

Legendreov simbol


An Habenaria hebes in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni La Croix ngan Phillip James Cribb. An Habenaria hebes in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Zambia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria hebes


Stevinus ist ein Einschlagkrater im Süden der Mondvorderseite, südlich des Mare Fecunditatis, nordwestlich des Kraters Furnerius und südwestlich von Snellius und dem nordwestlich von Stevinus in südöstlicher Richtung verlaufenden Mondtal Vallis Snellius.
Der Krater ist kaum erodiert, weist ausgeprägte Terrassierungen und im ebenen Inneren einen Zentralberg auf.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem flämischen Mathematiker und Physiker Simon Stevin offiziell benannt.

Weblinks

 Stevinus auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Stevinus (Mondkrater)


كفر داود الجديدة قرية تابعة لمركز السادات في محافظة المنوفية في جمهورية مصر العربية.

انظر أيضاً

 مركز السادات.
 محافظة المنوفية.

قرى السادات

كفر داود الجديدة


Deux navires de la marine royale suédoise ont porté successivement le nom de HMS Gotland, d'après l'île de Gotland en mer Baltique :
 Le , un croiseur transport d'hydravions lancé en 1933 et ferraillé en 1963.
 Le , un sous-marin d'attaque conventionnel de classe Gotland lancé en 1995 et en service actif en 2022.

Notes et références

HMS Gotland (homonymie)


Asellus est un genre de Crustacés aquatiques de la famille des Asellidae, comprenant une vingtaine d'espèces.

Systématique
Le nom valide de ce taxon est Asellus, créé en 1762 par le zoologiste français Geoffroy. Arctasellus est un synonyme d'Asellus selon .

Liste des espèces

Selon  :
 Asellus alaskensis Bowman & Holmquist, 1975
 Asellus amamiensis Matsumoto, 1961
 Asellus aquaticus (Linnaeus, 1758)
 Asellus balcanicus Karaman, 1952
 Asellus birsteini Levanidov, 1976
 Asellus crypticus Collinge, 1945
 Asellus dybowskii Semenkevich, 1924
 Asellus epimeralis Birstein, 1947
 Asellus ezoensis Matsumoto, 1962
 Asellus hilgendorfii Bovallius, 1886
 Asellus hyugaensis Matsumoto, 1960
 Asellus incisus Van Name, 1936
 Asellus ismailsezarii Hosseini, 2022
 Asellus kosswigi Verovnik, Prevorcnik & Jugovic, 2009
 Asellus kumaensis Matsumoto, 1960
 Asellus latifrons Birstein, 1947
 Asellus levanidovorum Henry & Magniez, 1995
 Asellus meridionalis Racovitza
 Asellus monticola Birstein, 1932
 Asellus musashiensis Matsumoto, 1961
 Asellus primoryensis Henry & Magniez, 1993
 Asellus quicki Collinge, 1947
 Asellus shikokuensis Matsumoto, 1960
 Asellus tamaensis Matsumoto, 1960
 Asellus turanaicus Sidorov & Prevorčnik, 2016

Notes et références

Liens externes

Asellidae
Genre d'isopodes (nom scientifique)

Asellus (genre)


Castel dell'Ovo ("Dvorac jaje") je dvorac uz more u Napulju, smješten na nekadašnjem otoku (a danas poluotoku) Megaride, u Napuljskom zaljevu u Italiji. Ime dvorca potječe od legende o rimskom pjesniku Vergiliju, koji je u srednjem vijeku bio na glasu kao veliki čarobnjak i proricatelj budućnosti. Prema legendi, Vergilije je stavio čarobno jaje u temelje kako bi poduprlo utvrde. Ono ostaje tamo zajedno s njegovim kostima, a da je ovo jaje razbijeno, dvorac bi bio uništen i uslijedio bi niz katastrofalnih događaja za Napulj. Dvorac se nalazi između četvrti San Ferdinando i Chiaia, a preko mora se  nalazi četvrt Mergellina.

Povijest tijekom rimskog doba

Castel dell'Ovo je najstariji dvorac u Napulju. Grčki kolonisti iz Cumae su osnovali izvornu jezgru grada u 6. stoljeću prije Krista upravo na ovom mjestu, na tadašnjem otoku Megaride. Lokacija pruža izvrstan pogled na napuljsku rivu i okolicu.

U 1. stoljeću prije Krista rimski patricij Lucije Licinije Lukul na tom je mjestu sagradio dio veličanstvene vile, kasnije nazvane Castellum Lucullanum.

Valentinijan III je sredinom 5. stoljeća utvrdio ovo mjesto, a upravo u tu utvrdu je posljednji zapadnorimski car, Romul Augustul, prognan 476. Eugipije je nakon 492. na tom mjestu osnovao samostan

Povijest od normanskih do napoleonskih osvajanja

Ostatke građevina iz rimskog doba i kasnijih utvrda srušilo je lokalno stanovništvo u 9. stoljeću kako bi spriječili da ih iskoriste Saracenski pljačkaši. Prvi dvorac na tom mjestu sagradili su Normani u 12. stoljeću. Roger Norman, osvojivši Napulj 1140., učinio je Castel dell'Ovo svojim sjedištem. Važnost Castel dell'Ovo počela je opadati kada je kralj Karlo I. Anžuvinski (vladao 1266.–85.) sagradio novi dvorac, Castel Nuovo, i tamo preselio svoj dvor. Castel dell'Ovo postao je sjedište Kraljevske komore i Državne riznice. Služio je i kao zatvor. Godine 1191., carica Konstanca od Svetog Rimskog Carstva, kći Rogera, bila je zarobljena tijekom borbe sa svojim nećakom Tancredom, kraljem Sicilije za krunu Sicilije, a sicilijanski kancelar Matthew d'Ajello pisao je Tancredu nagovarajući ga da je zaključa u otok Castel dell'Ovo da bude bolje čuvana i izolirana od ljudi, te je pisao plemiću Aligernu Cottoneu zaduženom za obranu Napulja naređujući mu da "ut imperatricem in Castro Salvatoris ad mare benè custodiat" (čuva caricu u "Dvorcu Spasitelj" (tj Castel dell'Ovo) u moru). Međutim, Constance je sljedeće godine oslobođena i konačno je postala kraljica Sicilije. Godine 1268. ovdje je, prije suđenja i pogubljenja, bio zatvoren kralj Konradin. Također su ovdje bila zatočena i djeca Manfreda, kralja Sicilije nakon njegovog neuspjeha. Godine 1381., kraljica Joanna I. Napuljska također je neko vrijeme bila tamo zatvorena nakon što je bila prisiljena predati se svom neprijatelju Karlu od Durazza, budućem Karlu III. od Napulja, prije njezina ubojstva.

Sadašnji izgled potječe iz vremena aragonske dominacije (15. stoljeće). Gađalo ga jr francusko i španjolsko topništvo tijekom talijanskih ratova; u Napuljskoj Republici 1799. njegove puške koristili su pobunjenici kako bi odvratili filo- burbonsko stanovništvo grada.

Nakon dugog razdoblja propadanja lokalitet je dobio današnji izgled opsežnom obnovom započetom 1975. godine.

Sadašnjost

U 19. stoljeću oko istočnog zida dvorca razvilo se malo ribarsko mjesto Borgo Marinaro, koje još uvijek postoji. Danas je poznat po marini i restoranima. Dvorac je pravokutnog tlocrta, otprilike 200 puta 45 metara u najširem dijelu, s visokim bastionom koji gleda na nasip koji ga povezuje s obalom; nasip je dug više od 100 metara i popularno je mjesto za fotografiranje vjenčanja mladenaca. Nekoliko zgrada često se koristi za izložbe i druge posebne događaje unutar zidina dvorca. Iza dvorca nalazi se dugačak rt koji je nekada vjerojatno služio kao pristanište. Velika okrugla kula stoji izvan zidina dvorca na jugoistoku.

Podvodni arheolozi otkrili su nešto što se čini kao 2500 godina stara luka povezana s podrijetlom prvog grčkog naselja Paleopolisa (koje je prethodilo drevnom gradu Neapolisu, sada Napulju ) u moru pokraj dvorca. Četiri tunela, ulica široka 10 stopa koja pokazuje brazde u skladu s prometom kolima i rov koji je vjerojatno izgrađen kao obrambena struktura za vojnike potopljeni su neposredno uz dvorac. Otkriće je objavljeno u ožujku 2018., nakon identifikacije izvorne luke Neapolis u rujnu 2017.

Izvori

Bibliografija

Vanjske poveznice

Ovo
Arheološki lokaliteti u Napulju

Castel dell'Ovo


La rue Narcisse-Brunette est une voie de la commune de Reims, située au sein du département de la Marne, en région Grand Est en France.

Situation et accès
La rue appartient administrativement au quartier centre-ville de Reims.

La voie est à sens unique est/ouest sur toute sa longueur avec, une piste cyclable à contre-sens.

Origine du nom
La prend le nom de Narcisse Brunette, architecte rémois ayant œuvré aussi dans la Marne.

Historique

Rue ouverte en 1925 dans le lotissement de Champfleury.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire

Notes, sources et références

.

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des voies de Reims.

Rue à Reims

Rue Narcisse-Brunette


Dale Mitchell (født 9. April 1989 i Etobicoke, Ontario, Canada) er en professionel canadisk ishockeyspiller. Han er en af Metalligaens absolut største profiler på nuværende tidspunkt, spillende for Odense Bulldogs siden 2014. Han blev drafted af Toronto Maple Leafs som #74 overall, i 2017 NHL Entry Draft mens han var spillende i Oshawa Generals i Ontario Hockey League.
Han skrev begynder-kontrakt med Toronto Maple Leafs d. 4. Maj 2008
, og blev efterfølgende sendt ned til farmer holdet Toronto Marlies under deres 2007/08 American Hockey League Slutspil. Dale vendte i 2008-09 sæsonen tilbage til OHL og til klubben Windsor Spitfires hvor han deltog og vandt Memorial Cup. I sæsonen 2009/10 vendte han retur til Toronto Marlies, men blev efterfølgende sendt retur til Windsor Spitfires hvor han endnu engang vandt Memorial Cup.
I de to efterfølgende sæsoner spillede han i AHL, både under Toronto Marlies, men også Syracuse Crunch samt for Reading Royals i ECHL.
Han spillede i 2012-13 for Dornbirner EC i den østrigske liga, men vendte i sæsonen efter retur til USA, hvor han spillede for både San Francisco Bulls og South Carolina Stringrays.
Han har nu siden 2014 spillet for Odense Bulldogs, hvor han har været med til at vinde pokalfinalen i 2015-16, mod Frederikshavn White Hawks.
Dale Mitchell er en af tidens mest pointhøstende og samtidig udviste spiller i Metal Ligaen, ikke desto mindre er en Odense fansenes nummer ét.

Karriere statistikker

Grundspil samt slutspils statistikker

Grundspil samt slutspils statistikker i Danmark

Referencer

Eksterne henvisninger

Dale Mitchell on Twitter

Ishockeyspillere fra Canada
NHL-spillere

Dale Mitchell


L'Escargot Montorgueil est un restaurant situé à l'angle des rues Mauconseil et Montorgueil aux  et 40 de cette dernière, dans le quartier des Halles du  de Paris.

Histoire
Créé en 1832, c'est un des plus anciens restaurants de Paris. Il a conservé son enseigne du , sa décoration de style Second Empire, et un plafond, peint par Georges Clairin en 1900, provenant de l'Hôtel particulier de Sarah Bernhardt. Il est classé monument historique. Ce restaurant est spécialisé dans la cuisine bourguignonne et les recettes à base d'escargot, il a notamment eu pour clients Marcel Proust, Sarah Bernhardt, Sacha Guitry, Pablo Picasso ou encore Charlie Chaplin.

Références

Architecture du XIXe siècle en Île-de-France
Restaurant dans le 1er arrondissement de Paris
Monument historique dans le 1er arrondissement de Paris

L'Escargot Montorgueil


Dexter Gabriel, também conhecido como P. Djèlí Clark ou Phenderson Djèlí Clark (Nova Iorque, 6 de novembro de 1971) é um escritor e historiador norte-americano.

Conhecido por seus livros ficção científica e fantasia, é ganhador de prêmios como o British Fantasy Award, o Locus Award e o Prêmio Nebula por seu livro de fantasia histórica Ring Shout, em 2021.

Para separar a carreira acadêmica da carreira literária, ele criou o pseudônimo P. Djèlí Clark, com o qual assina seus livros. "Djèlí" faz referência aos griôs, tradicionais contadores de histórias, poetas e historiadores do África Ocidental, que têm por vocação preservar e transmitir as histórias, conhecimentos, canções e mitos de seu povo.

Biografia
Djèlí nasceu no distrito do Queens, na cidade de Nova Iorque, em 1971, mas passou boa parte da infância morando na residência dos avós em Trinidad e Tobago. Essa vivência na casa dos avós o fez entrar em contato com diversas culturas oriundas dos países originais de vários grupos de povos escravizados que vivem hoje no arquipélago. Aos oito anos, a família retornou para Nova Iorque, onde se estabeleceram em Staten Island e no Brooklyn, antes de se mudarem definitivamente para Houston, no Texas, quando Djèlí tinha 12 anos.

Interessou-se pela ficção especulativa desde criança, principalmente quando sua mãe o levava para a biblioteca e o deixava à vontade para ler o que quisessse. Ela também era uma grande fã de Twilight Zone e da série clássica de Star Trek, que assistia ao lado do filho. Djèlí começou lendo livros de C.S. Lewis, principalmente As Crônicas de Nárnia. Djèlí passou a escrever suas próprias histórias ainda no curso de graduação, o que o ajudou a espairecer enquanto escrevia seu trabalho de conclusão de curso e a dissertação.

Ingressou no curso de História da Universidade Estadual do Texas em San Marcos, onde obteve um bacharelado e mestrado na área. Pela Universidade Stony Brook, em Nova Iorque, ele obteve um doutorado em história e atualmente é professor assistente do Departamento de História da Universidade de Connecticut. Seus interesses em pesquisa incluem a história da escravidão, resistência e liberdade no Atlântico Negro, bem como abordagens interdisciplinares da escravidão na cultura popular e na mídia. Sua pesquisa atual explora a emancipação britânica no Caribenho anglófono e seu impacto nas estratégias abolicionistas na América do Norte do século XIX.

Carreira
Djèlí começou a publicar contos variados com os pseudônimos P. Djèlí Clark, Djèlí A. Clark, Phenderson Djèlí Clark e A. Phenderson Clark em 2011. Phenderson é o nome de seu avô, enquanto Clark é o nome de solteira de sua mãe. Djèlí se refere aos griôs da África. Publicou em várias revistas e antologias até que teve um conto comprado pela Tor.com, chamado "A Dead Djinn in Cairo", publicado online em 18 de maio de 2016.

Sua novela The Black God's Drums (2018) foi finalista do Prêmio Hugo, World Fantasy Awards e do Prêmio Nebula. O conto "The Secret Lives of the Nine Negro Teeth of George Washington" (2018) ganhou o Locus e o Nebula, além de ser finalista do Theodore Sturgeon Memorial e do Hugo. Djèlí publicou vários contos, novelas e um romance em 2021.

Bibliografia

Livros
A Master of Djinn. Tor, 2021 (publicado no Brasil pela editora Suma, em 2023).

Novelas
The Black God's Drums. Tor, 2018.
The Haunting of Tram Car 015. Tor, 2019.
Ring Shout. Tor, 2020 (publicado no Brasil pela DarkSide Books, em 2022.

Contos
"A Dead Djinn in Cairo". Tor, 2016.
"The Secret Lives of the Nine Negro Teeth of George Washington", ''Fireside Fiction, 2018

Prêmios

Livros

Novelas

Contos

Ligações externas
Site oficial

Página da faculdade na Universidade de Connecticut

Escritores dos Estados Unidos
Historiadores dos Estados Unidos
Naturais de Nova Iorque (cidade)

P. Djèlí Clark


2. Deutsche Volleyball-Bundesliga Süd 2010/11 steht für:
* 2. Deutsche Volleyball-Bundesliga Süd 2010/11 (Frauen)
 2. Deutsche Volleyball-Bundesliga Süd 2010/11 (Männer)


Agrilus albicollis é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Waterhouse, 1887.

Referências

albicollis

Agrilus albicollis


Jagatjit Singh, né le  à Kapurthala (Inde britannique) et mort le  à Bombay (Inde), est le dernier raja puis maharaja au pouvoir de l'État princier de Kapurthala au sein de l'Inde britannique, de 1877 à 1947.

Biographie

Il monte sur le trône de l'État de Kapurthala en 1877 et assume les pleins pouvoirs à partir de 1890. Francophile, il se livre à plusieurs voyages à travers le monde. Issu de la famille Jat Sikh, il reçoit le titre de maharaja en 1911. Il fait construire des palais et aménager des jardins dans la ville de Kapurthala. Sa principale résidence, la  s'inspire du château de Versailles. Il fait également ériger un gurdwara à .

En 1893, il assiste au mariage du prince George et de Mary de Teck.

Il a représenté l'Inde à l'Assemblée générale de la Société des Nations à Genève en 1925, 1927 et 1929. Il a assisté à la Round Table Conference de 1931 et a occupé le poste de lieutenant-gouverneur de l'Union des États de Patiala et du Pendjab oriental (PEPSU).

Il était le cousin du Sardar Bhagat Singh, l'un des rares juges indiens de la Haute Cour sous le Raj britannique. Son petit-fils  a servi comme brigadier dans l'armée indienne. Un autre de ses petit-fils, , a été ministre dans le gouvernement de Rajiv Gandhi. Sa cousine Rajkumari Amrit Kaur fut elle la première femme à siéger dans un gouvernement indien et sa belle-fille  fut une icône de la mode dans les années 1930.

Mariages
 Premier mariage à Paprola, le 16 avril 1886, avec Maharani Harbans Kaur Sahiba, fille de  Ranjit Singh  de Paprola (morte le 17 octobre 1941 à Mussoorie d'une insuffisance cardiaque). Ils ont deux fils : Paramjit Singh Sahib Bahadur et Mahijit Singh Sahib Bahadur.
 Deuxième mariage à Katoch, 1891, avec Rani Parvati Kaur Sahiba, fille d'un Sardar de  (morte le 20 février 1944 à Kapurthala). Ils ont un fils : Amarjit Singh Sahib Bahadur.
 Troisième mariage à Bashahr, 1892, avec Rani Lakshmi Kaur Sahiba, princesse d'une famille Rajput de Bashahr (morte en septembre 1959 à Kapurthala).
 Quatrième mariage à Jubbal, 1895, avec Rani Kanari Sahiba, fille du  de Jubbal (morte vers 1910). Ils ont un fils et une fille : Karamjit Singh Sahib Bahadur et Amrit Kaur Sahiba.
 Cinquième mariage à Paris, le 28 janvier 1908 (divorcés plus tard), avec Rani Prem Kaur Sahiba (née Anita Delgado en 1890 à Malaga, en Espagne, morte le 7 juillet 1962 à Madrid d'une insuffisance cardiaque). Ils ont un fils : Ajit Singh Sahib Bahadur. Dans le bois de Boulogne, 10 route du Champ-d'Entraînement, il fait construire pour elle un hôtel particulier en 1926.
 Sixième mariage à Kapurthala, en 1942, avec Rani Tara Devi Sahiba (née Eugenia Marie Grossupovai) ; elle était actrice et fille d'un comte tchèque et d'une actrice.

Dans la culture populaire
 Probablement en souvenir de son mariage avec Anita Delgado, Don Pimpón, un personnage de la  a affirmé avoir beaucoup voyagé dans le monde avec .
 Il est apparu dans l'épisode Orphans de la saison 4 d'American Horror Story, dans un flashback où il confie à Elsa Mars la garde de Mahadevi « Ma Petite » Patel.

Décorations
 1911 : Chevalier de 1 classe de l'ordre de la Couronne (Prusse)
 1927 : Chevalier grand-croix de l'ordre de l'Empire britannique (Royaume-Uni)
 1929 : Grand croix de l'ordre royal de Saint-Sava (royaume des Serbes, Croates et Slovènes)
 1948 : Grand-croix de l'ordre national de la Légion d'honneur (France) ; grand-officier en 1924

Notes et références

Bibliographie

 Brigadier Sukhjit Singh, Prince Patron & Patriarch Maharaja jagatjit singh of Kapurthala, Roli Books Pvt Ltd, 2019.

Article connexe
 Indira Devi de Kapurthala, sa petite-fille

Liens externes

 Histoire de Kapurthala sur le site du district de Kapurthala

Naissance en novembre 1872
Naissance au Pendjab indien
Décès en juin 1949
Décès à 76 ans
Décès à Bombay
Chevalier de 1re classe de l'ordre de la Couronne (Prusse)
Chevalier grand-croix de l'ordre de l'Empire britannique
Grand-croix de l'ordre royal de Saint-Sava
Grand-croix de la Légion d'honneur

Jagatjit Singh


Die römisch-katholische Pfarrkirche Wultendorf, ein neugotischer Bau aus der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts, ist der heiligen Kunigunde geweiht. Die Pfarre Wultendorf gehört zum Dekanat Laa-Gaubitsch im Vikariat Unter dem Manhartsberg der Erzdiözese Wien. Das Bauwerk steht unter Denkmalschutz ().

Lagebeschreibung
Die Kirche befindet sich auf einer Anhöhe im Osten des Ortes.

Geschichte
Die Pfarre Wultendorf besteht seit der Zeit um 1300 und wurde 1653 wieder errichtet. Die neugotische Pfarrkirche wurde in den Jahren 1872 bis 1874 als Ersatz für die baufällig gewordene, spätgotische Kirche auf dem Wachtberg errichtet. An deren Stelle steht seit 1876 eine Wegkapelle.

Architektur
Kirchenäußeres
Der einheitlich neugotische Saalbau hat einen eingezogenen Chor mit Fünfachtelschluss und einen Westturm. An Langhaus und Chor befinden sich Strebepfeiler, zweibahnige Spitzbogenfenster, darüber kleine Vierpassfenster und in der östlichen Chorwand eine Rosette. Der dreigeschossige, vorgesetzte Westturm wird von einem achtseitigen Pyramidendach bekrönt. Er hat ein Portal mit einem Sattelbogen in einer spitzbogigen Rahmung, darüber in einer Nische eine Steinfigur der hl. Kunigunde, zweibahnige Maßwerkfenster und im Glockengeschoß gekuppelte Spitzbogenfenster. Im Süden erhebt sich ein Sakristeianbau über polygonalem Grundriss.

Kircheninneres
Das Kreuzrippengewölbe des vierjochigen Langhauses ruht auf Wandpfeilern. Im Westen erhebt sich eine dreischiffige Empore auf Pfeilern über einem Kreuzgratgewölbe. Dem Chorbereich mit Kreuzrippengewölbe auf Konsolen ist ein spitzbogiger Triumphbogen vorgelagert.

Ausstattung
Der dreiteilige Aufbau des Hochaltars, geschaffen im vierten Viertel des 19. Jahrhunderts, besteht aus Holz und ist zum Teil vergoldet. Das Altarbild in sattelbogigem Rahmen mit Aufsatz stellt die Feuerprobe der hl. Kunigunde dar. An den Seiten befinden sich Schnitzfiguren der Heiligen Josef und Johannes Nepomuk. Die übrige Ausstattung stammt durchwegs aus der Bauzeit der Kirche.

Acht romanische Reliefs vom Anfang des 13. Jahrhunderts aus der ehemaligen Pfarrkirche auf dem Wachtberg befinden sich heute im Museum Niederösterreich.

Glocke
Die Glocke wurde 1714 von František (Franz) Zechenter gegossen.

Literatur
 Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs: Niederösterreich. Nördlich der Donau. Wultendorf. Pfarrkirche hl. Kunigunde. Bundesdenkmalamt (Hrsg.), Verlag Anton Schroll & Co, Wien 1990, ISBN 3-7031-0585-2, S. 1310 f.

Weblinks

Einzelnachweise

Wultendorf
Staatz
Baudenkmal (Niederösterreich)
Wultendorf
Neugotisches Bauwerk in Niederösterreich
Erbaut in den 1870er Jahren
Wultendorf
Wultendorf
Wultendorf

Pfarrkirche Wultendorf


හැනෝවර් රාජවංශය  යනු,  හැනෝවර් වරක විජිතය සහ පසුව  හැනෝවර් රාජධානිය පාලනය කල සහ, ඉන්පසුව වසර 1714 සිට  වසර 1800 දක්වා මහා බ්‍රිතාන්‍යය සහ අයර්ලන්තය පාලනය කල සහ 1801 වසරෙහිදී එහි සම්ප්‍රාප්තියෙහි සිට 1901 වසරෙහිදී සිදුවූ  වික්ටෝරියා රැජිණගේ  මරණය දක්වා මහා බ්‍රිතාන්‍යය හා අයර්ලන්තය එක්සත් රාජධානිය පාලනය කල රජුන්ද සැපයූ  ජර්මානු රාජ පෙළපතකි. වික්ටෝරියා රැජිණගේ මරණය සමගම, ඇයගේ වැඩිමහළු පුත්‍ර  හත්වන එඩ්වඩ් රජ වෙත බ්‍රිතාන්‍ය කිරීටය පත්වූ අතර, ඔහුගේ පියාගේ පෙළපත අනුව, ඔහු  සැක්ස්-කෝබග් සහ ගෝතා රාජවංශයෙහි සාමාජිකයෙක් විය.

බ්‍රන්ස්වික්-ලුනිබර්ග් රාජවංශය, හැනෝවර් පෙළ ලෙසින් හැනෝවර්  රාජවංශය මුලින් නම් ලද්දේ, ආරම්භයෙහිදී එය  බ්‍රන්ස්වික්-ලුනිබර්ග් රාජවංශයෙහි    ආධුනික ශාඛාවක් වූ බැවිනි. 1884 වසර වන විට ජ්‍යෙෂ්ඨ ශාඛාව අභාවගත වී තිබුණු අතර,  එස්තේ රාජවංශයෙහි ජ්‍යෙෂ්ඨ ශාඛාව වන  වෙල්ෆ් රාජවංශයෙහි දැනට ඉතිරිව ඇති එකම ශාඛාව වන්නේ හැනෝවර් රාජවංශයයි.
හැනෝවර් රාජවංශයෙහි වර්තමාන නායකයා වන්නේ   අර්නස්ට් ඕගස්ට්, හැනෝවර්හී කුමාරයා වෙයි.

ඉතිහාසය

බ්‍රන්ස්වික්-ලුනිබර්ග් රාජවංශයෙහි ආදිපාදවරු සහ වරකයෝ
හැනෝවර් රාජවංශයෙහි පළමුවන සාමාජිකයා ලෙසින් සැලකෙන්නේ ජෝර්ජ්, බ්‍රන්ස්වික්-ලුනිබර්ග්හී  ආදිපාදවරයා වෙයි.

හැනෝවර් රාජවංශය


වසාවාසි () යනු කුළු බඩු විශේෂයකි.

මූලාශ්‍ර

ආශ්‍රිත
 සගන්ධ තෙල්
 සාදික්කා

කුළු බඩු

වසාවාසි


Special effects eller specialeffekter er illusioner og tricks der snyder øjet, som bruges i film, fjernsyn, på teateret, videospil og simulator-industrier til at simulere forskellige begivenheder i en fortælling eller en virtuel verden.

Special effects bliver normalt opdelt i to grupper bestående af optiske effekter og mekaniske effekter. Ved fremkomsten af digital filmfremstilling blev forskellen mellem special effects og visual effects blevet større, hvor sidstnævnte refererer til postproduktion mens special effects refererer til mekaniske og optiske effekter.

Mekaniske effekter (også kaldet praktiske eller fysiske effekter) bliver normalt udført under selve indspilningen. Disse inkluderer mekaniske rekvisitter, kulisser, skalamodeller, animatronics, pyroteknik og atmosfæriske effekter, der skaber fysisk vind, regn, tåge, sne, skyer osv. At få en bil til at køre af sig selv, eller sprænge en bygning i luften er eksempler på mekaniske effekter. Mekaniske effekter bliver ofte inkorporeret i settet design og makeup. Eksempelvis kan man bygge en kulisse op med døre og vægge, der an gå i stykker, for at forstærke en kampscene, eller bruge prostetisk makeup for at få en skuespiller til at se mindre menneskelig ud.

Optiske effekter (også kaldet fotografiske effekter) er teknikker, hvormed man manipulerer billeder eller filmbidder, enten "in-camera" ved at bruge dobbelteksponering, mattes eller Schüfftan-metoden, eller i postproduktion ved at bruge en optisk printer. En optisk effekt kan bruges til at få en skuespiller en kulisse til at fremstå med en anden baggrund.

Siden 1990'erne er computer-generated imagery (CGI), der er en afart af computeranimation, blevet brugt i stadig større udstrækning til special effects. Det giver filmskaberen større kontrol, og tillade at mange flere effekter kan gøres mere sikkert og overbevisende, end med traditionelle metoder. I takt med udviklingen kan det også gøre billigere. Mange optiske og mekaniske effekter er blevet overtaget af CGI i moderne filmproduktion som følge heraf.

Eksterne henvisninger

 Cinefex magazine
 American Cinematographer magazine
 Richard Rickitt: Special Effects: The History and Technique, Billboard Books; 2nd edition, 2007;
 Movie Magic: The History of Special Effects in the Cinema by John Brosnan (1974)
 Techniques of Special Effects Cinematography by Raymond Fielding (For many years, the standard technical reference. Current edition 1985)
 Special Effects: Titanic and Beyond The online companion site to the NOVA documentary (especially notable are the timeline and glossary)
 T. Porter and T. Duff, "Compositing Digital Images", Proceedings of SIGGRAPH '84, 18 (1984).
 The Art and Science of Digital Compositing ()

 Mark Cotta Vaz; Craig Barron: The Invisible Art: The Legends of Movie Matte Painting, Chronicle Books, 2004;
 Larry Nile Baker, A History of Special Effects Cinematography in the United States, 1895–1914

Film- og videoteknologi
Animation

Special effects


The governor-general of Saint Lucia is the representative of the Saint Lucian monarch, currently Charles III. The official residence of the governor-general is Government House.

The position of governor-general was established when Saint Lucia was granted independence on 22 February 1979.

List of governors-general of Saint Lucia
Following is a list of people who have served as Governor-General of Saint Lucia since independence in 1979.

Constitutional powers, functions and duties

The office of governor-general is provided for by Chapter II, Sections 19 to 22 of the Constitution. These state:
19.- There shall be a Governor-General of Saint Lucia who shall be a citizen appointed by Her Majesty and shall hold office during Her Majesty's pleasure and who shall be Her Majesty's representative in Saint Lucia.
20.-
1. During any period when the office of Governor-General is vacant of the holder of the office of Governor-General is absent from Saint Lucia or is for any other reason unable to perform the functions of his office those functions shall be performed by such person as Her Majesty may appoint.
2. Any such person as aforesaid shall not continue to perform the function of the office of Governor-General if the holder of the office of Governor-General or some other person having a prior right to perform the functions of that office has notified him that he is about to assume or resume those functions.
3. The holder of the office of Governor-General shall not, for the purposes of this section, be regarded as absent from Saint Lucia or as unable to perform the function of his office-
a. by reason that he is in passage from one part of Saint Lucia to another; or
b. at any time when there is a subsisting appointment of a deputy under section 22 of this Constitution.
21.- A persons appointed to hold the office of Governor-General shall, before entering upon the duties of that office, take and subscribe the oath of allegiance and the oath of office.
22.-
1. Whenever the Governor-General-
a. has occasion to be absent from the seat of government by not from Saint Lucia;
b. has occasion to be absent from Saint Lucia for a period which he considers, acting in his own deliberate judgment, will be of short duration; or
c. is suffering from an illness which he considers, acting in his own deliberate judgment, will be of short duration,
he may, acting in accordance with the advice of the Prime Minister, appoint any person in Saint Lucia to be his deputy during such absence or illness and in that capacity to perform on his behalf such of the function of the office of Governor-General as may be specified in the instrument by which he is appointed.
2. The power and authority of the Governor-General shall not be abridged, altered or in any way affected by the appointment of a deputy under this section, and, subject to the provisions of this Constitution, a deputy shall conform to and observe all instructions that the Governor-General, acting in his own deliberate judgment, may from time to time address to him:
provided that the question whether or not a deputy has conformed to and observed any such instructions shall not be enquired into by any court of law.
3. A person appointed as deputy under this section shall hold that appointment for such period as may be specified in the instrument by which he is appointed, and his appointment may be revoked at any time by the Governor-General, acting in accordance with the advice of the Prime Minister.

See also

 List of prime ministers of Saint Lucia
 List of colonial governors and administrators of Saint Lucia

References

Rulers.org

External links

 Head of State, Saint Lucia
 Office of the Governor-General of St Lucia

Saint Lucia, Governors-General
Politics of Saint Lucia
Government of Saint Lucia
Governors-General

1979 establishments in Saint Lucia
Saint Lucia and the Commonwealth of Nations

Governor-General of Saint Lucia


Duke Üniversitesi, 1838'de kurulmuş ve Amerika Birleşik Devletleri'nin Durham, Kuzey Karolina'a bölgesinde yer alan yüksek eğitim kurumu.

Sıralama
Duke Üniversitesi, üniversite sıralamaları yapan U.S. News & World Report'un 2011 sayısında Amerika'nın en iyi 9. üniversitesi seçilmiştir. Geçmiş yıllarda U.S. News & World Report'un ulusal sıralamalarında Duke'un aldığı en iyi derece 3.'lük, en kötü derece ise 10.'luk olmuştur.

Bir başka kurum olan 2010 World University Rankings tarafındansa dünyanın en iyi 10. üniversitesi olarak gösterilmiştir. 2002'de Journal of Blacks in Higher Education, üniversiteyi Afroamerikalıların okuması için en iyi üniversitesi ilan etmiştir.

Spor
Duke Üniversitesi'nin erkekler basketbol takımı 4 kere Ulusal Şampiyon olmuş, 15 kere son 4'e kalmıştır. Takımın başarısı son 30 senede 2006'dan beri Amerika erkekler basketbol millî takımı antrenörü olan ve 2008 ve 2012'de Olimpik altın madalya almış Mike Krzyzewski koçluğunda öne çıkmıştır. Bu başarılar arasında 1985'te NCAA'in 64 takıma çıkmasından beri 4 Ulusal Şampiyonluk kazanan ülkedeki tek takım olma, son 25 senede 11 kere son 4'e kalma ve 9 ACC turnuva şampiyonasından 8'ini kazanma bulunmaktadır.

Mezunlarından 14 tanesi 2010 sezonunda NBA'de oynamaktadır. Bu da üniversite liginde NBA'e en fazla oyuncu gönderen üniversite unvanı kazanmasını sağlamıştır. Şu ana kadar toplamda 71 Duke basketbol oyuncusu NBA'e draft edilmiştir. Erkek basketbol takımının son başarısı 2009 NCAA kolej ligi şampiyonluğudur.

Kayda değer mezunlar
Duke'un mezunları arasında ABD'nin 37. Başkanı Richard Nixon, Apple CEO'su Tim Cook,  Bill & Melinda Gates Vakfı'nın kurucusu ve Bill Gates'in eşi Melinda Gates, Şili'nin 33. Cumhurbaşkanı Ricardo Lagos, The Walt Disney Company'nin direktörü Gary L. Wilson, 2003 Kimya dalında Nobel Ödülü sahibi Peter Agre, 2012 Kimya dalında Nobel Ödülü sahibi Robert J. Lefkowitz, 2012 Kimya dalında Nobel Ödülü sahibi Brian Kobilka, 2006 yılında Fizyoloji ve Tıp dalında Nobel Ödülü sahibi Craig Mello, 2002 yılında Kimya dalında Nobel Ödülü sahibi Kurt Wüthrich, 2001 yılında Ekonomi dalında Nobel Ödülü sahibi Joseph E. Stiglitz, 1988 yılında Fizyoloji ve Tıp dalında Nobel Ödülü sahibi Gertrude B. Elion, 1986 yılında Edebiyat dalında Nobel Ödülü sahibi Wole Soyinka, 1989'da Fizik dalında Nobel Ödülü sahibi Hans Dehmelt, 1996'da Fizik dalında Nobel Ödülü sahibi Robert Coleman Richardson, 1964'te Fizik dalında Nobel Ödülü sahibi Charles Townes,  Kuzey Karolina senatörü, kabine üyesi ve Amerika Kızıl Haç eski başkanı Elizabeth Dole gibi isimler bulunmaktadır.

Galeri

Kaynakça

Dış bağlantılar

Amerika Birleşik Devletleri'ndeki vakıf üniversiteleri
Kuzey Karolina'daki üniversiteler
Durham, Kuzey Karolina
1838'de kurulan üniversiteler
1838'de Amerika Birleşik Devletleri'nde kurulan oluşumlar

Duke Üniversitesi


Tando Velaphi (født 17. april 1987) er en australsk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Australien

Tando Velaphi


Tocuyo je rijeka u sjeverozapadnom dijelu Venezuele. Rijeka izvire u Andama, pokraj planine Cendé, te s juga ulazi u saveznu državu Lara, te čini prirodnu granicu izmešu država Lara i Falcón. Južno od sela Churuguara počinje teći prema sjeveroistoku, kroz plodnu dolinu. Tocoyo se 3 km od mjesta El Tocuyo de la Costa, u zaljevu Triste, ulijeva u Karipsko more.

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Vanjske poveznice

Rijeke u Venezueli
Karipski slijev (Južna Amerika)

Tocuyo (rijeka)


August Klasing (* 8. Oktober 1809 in Bielefeld; † 5. August 1897 ebenda) war ein deutscher Buchhändler und  Verleger.

Leben und Wirken
August Klasing wuchs als Sohn des Knochenhauers und Kornhändlers Friedrich Klasing (1748–1832) und seiner Ehefrau Johanna Margaretha Cathrine, geb. Friedhoff, in Bielefeld auf. Nach der Reifeprüfung am Bielefelder Gymnasium absolvierte er von 1825 bis 1829 eine Buchhändlerlehre bei Wilhelm Starke in Chemnitz und arbeitete anschließend als Gehilfe bei Johann A. Barth in Leipzig, C. G. Kunze in Mainz und A. Marcus in Bonn.

1835 kaufte sich August Klasing mit seinem Erbe – insgesamt 5.000 Taler – in die Buchhandlung seines Freundes August Velhagen in Bielefeld ein und gründete zusammen mit diesem den Verlag Velhagen & Klasing. Das überwiegend von Klasing konzipierte Verlagsprogramm bot vor allem Schulbücher und religiöse Schriften an, aber auch andere Werke, wie etwa das berühmte Kochbuch von Henriette Davidis (1844).

Unter der Führung von Klasings Sohn Otto (1841–1888) kam es 1864 zur Gründung einer Zweigniederlassung in Leipzig, die unter anderem zur Heimat der konservativ-christlichen Familienzeitschrift "Daheim" werden sollte (ab 1886 unter dem Titel "Velhagen & Klasings Monatshefte"). Außerdem entstand am Standort Leipzig die neue Produktgruppe der vaterländisch-historischen Bücher. 1873 gründet der Verlag Velhagen & Klasing die Geographische Anstalt, die mit Andrees Handatlas große Erfolge – auch international – feiern konnte. Lizenzauflagen in Paris, New York, Kopenhagen, Stockholm und Wien folgten der deutschen Erstausgabe.

Nach dem Tode August Klasings 1897 ging die Geschäftsführung an seinen Sohn Johannes (1846–1927). Gemeinsam mit Velhagens Sohn Wilhelm führte dieser das Unternehmen, einen der bedeutendsten Verlage der damaligen Zeit. Nachdem sich das Unternehmen fast 120 Jahre im Familienbesitz befunden hatte, wurde es 1954 von dem Verleger Franz Cornelsen übernommen.

Literatur

 Martin Tabaczek: August Klasing (1809–1897). In: Bielefelder Unternehmer des 18. bis 20. Jahrhunderts. (= Rheinisch-Westfälische Wirtschaftsbiographien, Band 14.) Aschendorff, Münster 1991, S. 126–142.

Weblinks
 Klasings Familienzeitschrift Daheim
 Porträt August Klasing

Verleger (19. Jahrhundert)
Buchhändler
Unternehmer (Bielefeld)
Deutscher
Geboren 1809
Gestorben 1897
Mann

August Klasing (Verleger, 1809)


École supérieure des sciences commerciales d'Angers (ESSCA) je europska poslovna škola s razvedenim kampusom smještenim u Angersu, Boulogne-Billancourtu, Choletu, Lyonu, Bordeauxu, Aix-en-Provenceu, Budimpeštau i Šangaju. Osnovana 1909.

ESSCA je Financial Times 2019. rangirao na 76. mjesto među europskim poslovnim školama.

Svi programi imaju trostruku akreditaciju međunarodnih udruga AMBA, EQUIS, i AACSB. Škola ima istaknute apsolvente u poslovnom svijetu i u politici, kao što su primjerice Louis le Duff (CEO groupe Le Duff) i Dominique Schelcher (CEO Système U).

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena stranica

Poslovne škole u Francuskoj


Pilgrim (sometimes later titled as Inferno) is a 2000 film directed by Harley Cokeliss and written by Peter Milligan. It stars Ray Liotta as an amnesiac.

Plot

Jack (Ray Liotta) awakes with amnesia in the middle of the desert. Suffering from violent flashbacks, he finds his way to the home of reclusive artist Vicky Robinson (Gloria Reuben), who agrees to help him uncover his past. While Jack's flashbacks become more violent and vivid, the pieces of his past slowly come together. He remembers having a large sum of money, which is now missing. As his apparent associates catch up with him demanding to know the whereabouts of the stash, Jack realizes that they are not only after the money, but his life.

External links

2000 films
2000 thriller films
Films scored by Fred Mollin
Films about amnesia
Films directed by Harley Cokeliss
Works by Peter Milligan
2000s English-language films

Pilgrim (film)


14206 Sehnal este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
14206 Sehnal este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Kleť de Miloš Tichý și Zdeněk Moravec
. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,22 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 8,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 14001-15000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

14206 Sehnal


Morville Hall est une maison de campagne et des jardins classés grade I confiés au National Trust dans le comté de Shropshire, en Angleterre.

Histoire
Morville Hall est situé à la jonction de la route A458 et de la route B4368, à cinq kilomètres du bourg de Bridgnorth.

Il s'agit d'un grand manoir en pierre grise avec des ailes en saillie, construit à l'origine sur deux étages au , mais augmenté à trois dans le cadre d'un agrandissement au . Autrefois partie du domaine d'Aldenham, la maison se dresse sur le site du prieuré abandonné de Morville .

Morville Hall est à l'origine une maison de campagne élisabéthaine datant de 1546, au moment où le site est acquis par Roger Smyth, qui se marie dans la famille Cressett locale. Il est agrandi vers 1750 par Arthur Weaver, député de Bridgnorth.

Les jardins sont l'attraction principale pour de nombreux visiteurs et intègrent les jardins de la maison de la dot et des éléments tels qu'un jardin du cloître et un jardin de nœuds élisabéthain.

La propriété appartient au National Trust depuis 1965 .

Références

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Shropshire
Bâtiment dans le Shropshire

Morville Hall


The College of the Holy Cross is a Catholic liberal arts college in Worcester, Massachusetts, United States. Holy Cross College may also refer to:

Asia and Oceania
 Holy Cross College (Dhaka), Bangladesh
 Holy Cross College (Gampaha), a primary and secondary school in Gampaha, Sri Lanka
 Holy Cross College (New Zealand)
 Holy Cross College Ryde, a high school in Sydney, Australia

India
 Holy Cross College, Agartala, in Tripura
 Holy Cross College, Nagercoil, in Nagercoil, Tamil Nadu
 Holy Cross College, Tiruchirapalli

Philippines
 Holy Cross College of Calinan, Calinan District, Davao City, Davao del Sur province
 Holy Cross of Davao College, Santa Ana Ave, Davao City, Davao del Sur province
 Holy Cross College Pampanga, in the municipality of Santa Ana, Pampanga
 Holy Cross College of Sasa, Buhangin municipality, Davao City, Davao del Sur province

Ireland
 Holy Cross College (Dublin), Ireland

United Kingdom
 Holy Cross College (UK), in Bury, England
 Holy Cross College, Strabane, Northern Ireland

United States
 Holy Cross College (Indiana), Notre Dame, Indiana
 Our Lady of Holy Cross College, New Orleans, Louisiana

West Indies
 Holy Cross College (Trinidad), in Arima, Trinidad and Tobago

See also
 Hellenic College Holy Cross Greek Orthodox School of Theology, Brookline, Massachusetts
 Holy Cross (disambiguation)
 Holy Cross School (disambiguation)
 Holy Cross University (disambiguation)
 HCC (disambiguation)
 Pontifical University of the Holy Cross, Rome

Holy Cross College


Fontaine-Étoupefour ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand: ) im Département Calvados in der Region Normandie. Sie gehört zum Arrondissement Caen und zum Kanton Évrecy. Die Bewohner werden als Stoupefontainois bezeichnet.

Geographie
Fontaine-Étoupefour liegt rund vier Kilometer südwestlich von Caen im Tal des Odon an der Autoroute A84. Die Fläche der Gemeinde beträgt 508 ha, wovon rund 65 % landwirtschaftlich genutzt werden. Umgeben wird die Gemeinde von Verson im Norden, Éterville im Osten, Maltot im Südosten, Esquay-Notre-Dame im Süden, Baron-sur-Odon im Südwesten sowie Mouen im Westen.

Geschichte
1944 war die Gemeinde Ort der Schlacht um Caen kurz nach der Landung alliierter Truppen in der Normandie. Im Südosten der Stadt liegt der Hügel 112, ein strategisch wichtiger Punkt im Zweiten Weltkrieg. Der Hügel war Schauplatz der Operation Jupiter (10. bis 11. Juli 1944), in der er erobert wurde.

Bevölkerungsentwicklung

Sehenswürdigkeiten
 Kirche Saint-Pierre aus dem 12. Jahrhundert, eingestuft als Monument historique.
 Château (Schloss) de Fontaine aus dem 15. Jahrhundert, eingestuft als Monument historique.
 Lavoir (Waschhaus)

Literatur
 Le Patrimoine des Communes du Calvados. Band 1, Flohic Editions, Paris 2001, ISBN 2-84234-111-2, S. 771–772.

Weblinks

 Allgemeine Informationen zu Fontaine-Étoupefour auf communes.com ()

Einzelnachweise

Ort in der Normandie
Ersterwähnung 1154

Fontaine-Étoupefour


بلدية سانت مارتي دي تاوس (بالكاتالانية: Sant Martí de Tous) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 1.104 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في أناويا
بلديات في مقاطعة برشلونة

سان مارتن دي توس


Bezostruška (lat. Aceras), nekadašnji rod trajnica iz porodice orhideja. Danas su sve vrste prekalsificirane u rodove vratiželjka (Anacamptis), Chamorchis, mačje uho (Herminium), kozonoška (Himantoglossum), Neotinea i kaćun (Orchis).

Sinonimi
 Aceras affine Boiss. = Himantoglossum caprinum (M.Bieb.) Spreng.
 Aceras alpinum (L.) Steud. = Chamorchis alpina (L.) Rich.
 Aceras angustifolium Lindl. = Herminium lanceum (Thunb. ex Sw.) Vuijk
 Aceras angustifolium var. longicrure (C.Wright ex A.Gray) Miq. = Herminium lanceum (Thunb. ex Sw.) Vuijk
 Aceras anthropomorphum (Pers.) Sm. = Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras anthropophorum (L.) R.Br. =  Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras anthropophorum f. angustatum (Rouy) Maire = Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras anthropophorum f. apiculatum Höppner = Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras anthropophorum f. latior (Rouy) Maire =  Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras anthropophorum f. purpurata Balayer = Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras anthropophorum var. angustatum Rouy = Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras anthropophorum var. latior Rouy = Orchis anthropophora (L.) All.
 Aceras bolleanum Siehe = Himantoglossum caprinum (M.Bieb.) Spreng.
 Aceras calcaratum Beck = Himantoglossum calcaratum (Beck) Schltr.
 Aceras caprinum (M.Bieb.) Lindl. = Himantoglossum caprinum (M.Bieb.) Spreng.
 Aceras densiflorum (Brot.) Boiss. = Neotinea maculata (Desf.) Stearn
 Aceras densiflorum f. bifidum J.A.Guim. = Neotinea maculata (Desf.) Stearn
 Aceras densiflorum f. tridentatum J.A.Guim. = Neotinea maculata (Desf.) Stearn
 Aceras duquesneyi Rchb.f. = Anacamptis duquesneyi (Rchb.f.) J.M.H.Shaw
 Aceras formosum (Steven) Lindl. = Himantoglossum formosum (Steven) K.Koch
 Aceras fragrans Kotschy ex Soó = Orchis punctulata Steven ex Lindl.
 Aceras hircina var. caprina (M.Bieb.) Rchb.f. =  Himantoglossum caprinum (M.Bieb.) Spreng.
 Aceras hircinum (L.) Lindl. = Himantoglossum hircinum (L.) Spreng.
 Aceras hircinum var. calamistratum Gallé = Himantoglossum hircinum var. hircinum
 Aceras hircinum var. calcaratum (Beck) Beck = Himantoglossum calcaratum (Beck) Schltr.
 Aceras hircinum var. divergens Gallé = Himantoglossum hircinum var. hircinum
 Aceras hircinum var. forcipula Gallé = Himantoglossum hircinum var. hircinum
 Aceras hircinum var. thuringiacum M.Schulze = Himantoglossum hircinum var. hircinum
 Aceras intactum (Link) Rchb.f. = Neotinea maculata (Desf.) Stearn
 Aceras lanceum (Thunb. ex Sw.) Steud. = Herminium lanceum (Thunb. ex Sw.) Vuijk
 Aceras longibracteatum Rchb.f. = Himantoglossum robertianum (Loisel.) P.Delforge
 Aceras longibracteatum var. gallica (Lindl.) Rchb.f. = Himantoglossum robertianum (Loisel.) P.Delforge
 Aceras longibracteatum var. sicula (Lindl.) Rchb.f. = Himantoglossum robertianum (Loisel.) P.Delforge
 Aceras longicrure C.Wright ex A.Gray = Herminium lanceum (Thunb. ex Sw.) Vuijk
 Aceras maculatum (Desf.) Gren. = Neotinea maculata (Desf.) Stearn
 Aceras pyramidale (L.) Rchb.f. = Anacamptis pyramidalis (L.) Rich.
 Aceras pyramidalis var. brachystachys (d'Urv.) Rchb.f. = Anacamptis pyramidalis (L.) Rich.
 Aceras secundiflorum (Bertol.) Lindl. = Neotinea maculata (Desf.) Stearn
 Aceras vayredae K.Richt. = Neotinea maculata (Desf.) Stearn

Izvori

Sistematika

Bezostruška


Yusuke Shimada (født 19. januar 1982) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Omiya Ardija og Tokushima Vortis.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yusuke Shimada


Izomerizarea este un proces chimic în cadrul căruia o moleculă trece în altă moleculă care are exact aceeași atomi, dar diferă prin aranjamentul atomilor în moleculă (compușii sunt izomeri). Pentru unii compuși, în unele condiții specifice, reacțiile de izomerizare se produc spontan și se stabilește un echilibru chimic între formele izomere.

Exemple

La alcani
Izomerizarea are aplicații în procesele industriale de cracare, în care combustibilii precum normal-pentanul sunt încălziți în prezența unui catalizator de platină. Produșii de reacție, alcani cu catenă liniară și  ramificată, se pot separa:

Un alt procedeu industrial se bazează pe izomerizarea n-butanului în prezență de clorură de aluminiu în cantități catalitice, când se obține izobutanul.

La cicloalcani

La compuși organometalici

Vezi și
 Racemizare
 Reacție de transpoziție
 Epimer

Referințe

Reacții organice

Izomerizare


Claude Lise (born 31 January 1941 in Fort-de-France) is a French politician from Martinique. He is a Doctor, and was first elected to public office on 24 September 1995.
He is the President of the Assembly of Martinique, which replaced both the  Regional and General Councils of Martinique at the end of 2015.

Lise served as the President of the General Council of Martinique from 1992 to 2011.
He represented Martinique in the French National Assembly from 1988 to 1993 and in the French Senate from 1995 to 2011.

Political positions
 President of the Assembly of Martinique
 Senatorial groups of friendship:
France-Caribbean
France-Quebec
France-Syria
 Former Deputy
Former Assistant of the mayor of Fort-de-France
 Former Member of Parliament on mission near the Secretary with the Overseas
 Member of the Commission of finances, the budgetary control and the economic accounts of the Nation
 Connected with the Socialist Group

References

1941 births
Living people
Presidents of the Assembly of Martinique
Senators of Martinique
French senators of the Fifth Republic
Deputies of the 9th National Assembly of the French Fifth Republic
Presidents of the General Council of Martinique
Martiniquais  physicians
Martinican Progressive Party politicians
Martinican Democratic Rally politicians
People from Fort-de-France

Claude Lise


تويواكي مدينة تقع ضمن محافظة آيتشي في اليابان، تأسست في 8/1/1972، بلغ عدد تعداد سكانها في 1 يناير – 2008 حوالي 69124 مساحتها الإجمالية حوالي 23.18 كم2 لتصبح كثافة سكانها 2982 نسمة لكل كيلو متر مربع.

توأمة
لتويو أكه (آيتشي) اتفاقيات توأمة مع كل من:
 شيبارتون
 بلغاريا

مراجع

تويو أكه
مدن محافظة آيتشي

تويو أكه (آيتشي)


Baykonur Uzay Üssü (Kazakça: Байқоңыр ғарыш айлағы, Bayqoñır ğarış aylağı; Rusça: Космодро́м Байкону́р, Kosmodrom Baykonur), Tyuratam olarak da adlandırılır, Sovyetler Birliği tarafından kurulmuş, bugünkü Kazakistan'da yer alan dünyanın en eski ve bölgedeki en büyük uzay üssüdür. Mevcut Rus uzay programı Roskosmos sebebiyle halen aktif olarak kullanılan uzay üssünde her yıl çok sayıda ticari, askeri ve bilimsel operasyonun gerçekleştirilmektedir.

Üs, 2 Haziran 1955'te Seyhun (Siri Derya) nehrinin kıvrımındaki Kazak bozkırlarında kurulmuş olup, Tyuratam tren istasyonunun yakınında yer almaktadır. Sovyet yönetimi, 1961'de üsse güvenlik nedeniyle yanıltıcı olarak 320 km kadar kuzeydoğusudaki Baykonur kasabasının adını vermiştir.

Baykonur Uzay Üssü, Baykonur Uzay Üssü Site 31 gibi birçok fırlatma rampası, 5 adet kontrol kulesi, 9 adet kontrol merkezi ve 1.500 km uzunlukta bir füze deneme alanını barındırır. 2 Haziran 1955'te hizmete giren üssün genişliği kuzeyden güneye 80 km, doğudan batıya 130 km kadardır. Askerlerin çalıştırıldığı yapım işleri yaklaşık iki buçuk yılda tamamlanmıştır.

Üs yakınlarına çalışanların ve ailelerinin kalmaları için Tyuratam kenti (o zamanki adı ile Leninsk) şehri kurulmuştur. Tüm Sovyet insanlı uzay araçları, ay ve gezegen sondaları bu üsten fırlatılmıştır.

Uzay çalışmaları tarihinin birçok önemli uçuşu Baykonur Uzay Üssü'nden yapılmıştır: ilk insan yapımı uydu Sputnik 1'in fırlatılması (4 Ekim 1957), Ay yakınlarından uçan ilk uzay aracı Luna 1 (4 Ocak 1959), ilk insanlı yörünge uçuşunu gerçekleştiren Yuri Gagarin'in aracı Vostok 3KA-2 ya da bilinen adıyla Vostok 1'in fırlatılması (12 Nisan 1961), uzaya çıkan ilk kadın Valentina Tereşkova'yı taşıyan uzay aracının (Vostok 6) fırlatılması (1963), başka bir gezegenden Dünya'ya veri gönderen ilk uzay sondası Venera 7 (1970).

Sovyetler Birliği'nin dağılmasından sonra Kazakistan Сumhuriyeti sınırları içinde kalan Baykonur Uzay Üssü, Rusya tarafından yıllık 115 milyon dolar kira ile 2050 yılına kadar kiralanmıştır.

Baykonur'dan, yapımından günümüze kadar yaklaşık 1100 kadar fırlatma yapılmıştır. Ayrıca, ilk operasyonel kıtalararası balistik füze de Baykonur'da konuşlandırılmıştır.

1980-1990 yılları arasında Mir uzay programını destekleyen üs, Columbia felaketinden sonra Amerika Birleşik Devletleri'nin uzay mekiği programına ara vermesi ile Uluslararası Uzay İstasyonu'nun tek destekleyici üssü haline gelmiştir.

Baykonur, 14 Şubat 2014'te Türkiye'nin 6. haberleşme uydusu Türksat 4A'nın fırlatılmasına ev sahipliği yapmıştır. Türkiye saatiyle 23:09'da gerçekleşen fırlatmanın ardından uydu, ertesi sabah 08:09'da 50 derece doğu boylamına yerleştirilerek üç ay sürecek test süreci başlamıştır.

Notlar

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Encyclopedia Astronautica - Baikonur
 Russian Space Web - Baikonur
 Üssün güney bölümünün uzaydan çekilmiş fotoğrafı (~2 MB)

1955'te tamamlanan altyapı
Uzay limanları
Kazakistan-Rusya ilişkileri
Roket fırlatma alanları
Sovyetler Birliği'ndeki yapılar
1955'te Sovyetler Birliği'nde kurulan oluşumlar

Baykonur Uzay Üssü


La xantofusina es un metabolito aislado de Fusicoccum sp. Exhibe una fuerte actividad antifungal contra Oomycetes, tales como Phytophthora infestans. Es un ácido 4-ilidentetrónico al igual que la patulina y el ácido multicólico.

Biosíntesis
Breinholt y colaboradores realizaron experimentos de incorporación isotópica con [Me-2H3]-metionina, [1-13C] y [1,2-13C2]- acetato. Los resultados mostraron que los grupos metilo de la xantofusina provienen de la metionina vía S-Adenosil metionina, y el resto de los carbonos corresponden a tres unidades de acetato vía biosíntesis de policétidos (El posible precursor es un ácido triacético).

Síntesis
Se han aplicado métodos para sintetizar xantofusina y otros tetronatos en presencia de telururos de litio o sodio.

Referencias

Policétidos
Micotoxinas

Xantofusina


El ducado de Lancaster es uno de los dos ducados reales de Inglaterra, siendo el otro el ducado de Cornualles. Se mantiene como legado para el rey del Reino Unido. y se emplea para proporcionar ingresos para el Soberano reinante. El Ducado de Cornualles genera ingresos para el Príncipe de Gales.

El ducado comprende 18.700 ha, que incluyen urbanizaciones, edificios históricos, y terreno agrícola en varias partes de Inglaterra y Gales, además de grandes propiedades en Lancashire. Estaba valuado en £348 millones en el año fiscal 2010. Los soberanos no tienen derecho al capital del portafolio ni a ganancias sobre el mismo. Otras ganancias por ingresos son distribuidas entre los soberanos y son sujetas a impuestos sobre la renta.

El Canciller del Ducado de Lancaster es un Ministro de Gobierno designado por el Soberano aconsejado por el Primer Ministro. El Canciller responde al Parlamento en los asuntos de administración del Ducado.

Además de poseer tierras en Lancashire, el Ducado de Lancaster también ejerce algunos poderes y deberes ceremoniales de la Corona en Lancashire, Gran Mánchester, Merseyside y el área de Furness de Cumbria, que juntos forman el Condado Palatino de Lancashire. Desde que se aprobó la Ley de Gobierno Local de 1972, el ducado tiene y ejerce el derecho de asignar Sheriffs y Representantes del Rey en los condados ceremoniales de Gran Mánchester, Merseyside y Lancashire, incluyendo partes de los antiguos condados de Cheshire y Yorkshire.

Historia

El Ducado de Lancaster fue creado por Juan de Gante, hijo menor del rey Eduardo III de Inglaterra, tras heredar a la muerte de su suegro Enrique de Grosmont (1361) las tierras del condado de Lancaster.

Véase también
 Lancaster (ciudad).
 Casa de Lancaster.
 Conde de Lancaster.

Referencias

Enlaces externos

Ducado de Lancaster

Ducado de Lancaster


Jacob Draper né le 24 juillet 1998 à Cwmbran, est un joueur de hockey sur gazon gallois et britannique. Il évolue au poste de défenseur au Beerschot et avec les équipes nationales galloise et britannique.

Carrière

Championnat d'Europe
 Top 8 : 2019, 2021

Jeux olympiques
 Top 8 : 2020

Références

Liens externes

Joueur britannique de hockey sur gazon
Naissance en juillet 1998
Naissance dans le Torfaen
Joueur de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Jacob Draper


Leslie Thomas (Thomislav) Starcevich (Perth, 5. ožujka 1918. – Esperance, 17. studenog 1989.), australski vojnik hrvatskog podrijetla, nositelj Viktorijinog križa za iskazanu hrabrost u borbama na Sjevernoafričkom i Pacifičkom bojištu u Drugom svjetskom ratu. Unatoč hrabrosti i iskustvu, za cijeloga je vojnikovanja imao čin pozornika.

Rođen je u obitelji Engleskinje Gertrude May Starcevich i oca Hrvata Josipa Starčevića (Josepha Starcevicha), podrijetlom iz Liča u Gorskom kotaru, kao jedno od desetero djece. Izbijanjem Drugoga svjetskog rata, prvo se Tomov stariji brat Joseph Frederick (Joe) u listopadu 1940., a potom i Tom u travnju 1941. pridružuju dobrovoljačkim postrojbama Australske vojske. Brat Joe bio je ratni zarobljenik u japanskomu radnom logoru Changi, radeći na gradnji Burmanske željeznice, no preživio je rat hospitalizacijom neposredno prije atomskog bombardiranja Nagasakija.

Tomov ratni put počeo je na Sjevernoafričkome bojištu, gdje je ranjen u Prvoj bitci kod El Alameina. Po oporavku odlazi na Novogvinejsko bojište, gdje sudjeluje u bitkama za poluotok Huon. Prilikom osvajanja Beauforta na Sjevernomu Borneu krajem lipnja 1945. istaknuo se junaštvom zbog kojega ga je po završetku rata australski premijer James Mitchell odlikovao Viktorijinim križem. Kasnije mu je na mjestu njegova junaštva, u današnjem Sabahu u Maleziji, postavljeno spomen-obilježje. Razvojačen je u veljači 1946.

U prosincu 1947. oženio je Kathleen Betty Warr s kojom je imao troje djece. Prvih nekoliko godina po završetku rata radio je kao trgovac automobilima u rodnomu Perthu. Dobivši 1951. poljoprivredno zemljište u sklopu državnoga programa potpore vojnicima, zajedno s bratom Josephom okreće se proizvodnji pšenice i ovčarstvu. Umro je i pokopan 1989. u Esperanci.

Izvori

Životopisi, Australija
Hrvati u Australiji
Dobitnici vojnih odlikovanja
Rat na Pacifiku
Australija u Drugom svjetskom ratu

Tom Starcevich


Aarón Salazar est un footballeur international costaricien né le 15 mai 1999 à Heredia. Il joue au poste de défenseur au CS Herediano.

Biographie

En club

Aarón Salazar rejoint l'académie du CS Herediano à l'âge de sept ans. Il débute avec l'équipe première le 17 décembre 2017 lors d'une défaite 2-1 en championnat contre l'ADM Pérez Zeledón.

En 2018, il rejoint l'AD San Carlos pour un prêt de deux saisons.

En sélection
Le 14 octobre 2020, il figure pour la première fois sur le banc des remplaçants de l'équipe nationale A, mais sans entrer en jeu, lors d'une rencontre amicale face au Panama.

Le 10 juin 2021, il joue son premier match avec le Costa Rica contre les États-Unis en amical (défaite 4-0). Il dispute la première mi-temps.

Palmarès

Notes et références

Liens externes

Footballeur international costaricien
Joueur du CS Herediano
Joueur de l'AD San Carlos
Naissance en mai 1999
Naissance dans la province de Heredia

Aarón Salazar


Le colonel John Okey ( - ) est un radical politique et religieux qui sert dans l'armée parlementaire pendant les guerres des Trois Royaumes. Régicide qui approuve l'exécution de Charles Ier en 1649, il s'enfuit en République néerlandaise après la restauration Stuart de 1660, mais est ramené en Angleterre et exécuté le 19 avril 1662.

Biographie
John Okey est baptisé à St Giles-in-the-Fields à Londres le 24 août 1606, sixième enfant de William Okey et de sa femme, Margaret Whatly. Okey vient d'une famille éminente qui possède des biens à Londres ainsi que des armoiries.

Le 21 janvier 1630, John Okey épouse Susanna Pearson. Okey devient propriétaire d'une entreprise d'approvisionnement de navires en 1640. La première femme d'Okey, Susanna, est décédée et il se remarie avec Mary Blackwell en 1658 .

Avant le début de la guerre civile, Okey travaille comme chauffeur dans une brasserie. Lorsque la guerre civile commence, il s'enrôle dans l'armée parlementaire du comte d'Essex en tant que quartier-maître et devient l'un des hommes « humbles » qui accèdent à des postes de rang et de position plus élevés. Okey gravit rapidement les échelons en devenant capitaine de cavalerie, et plus tard il est major dans un régiment commandé par Arthur Hesilrige. Lorsque la New Model Army est formée en 1645, John Okey est nommé colonel d'un régiment de dragons, une forme de fantassins à cheval capables d'avancer rapidement, d'attaquer, puis de se retirer d'un engagement. Le régiment d'Okey acquiert une renommée durable pour ses actions à la bataille de Naseby, où ses dragons ouvrent le combat en tirant sur l'aile droite de la cavalerie royaliste depuis une position cachée à Sulby Hedges, et livrent ensuite probablement la première charge montée par des dragons anglais. Plus tard la même année, le régiment d'Okey sauve le régiment de cavalerie de John Butler alors qu'il est sur le point d'être vaincu par la cavalerie de Prince Rupert. Okey combat à Boroughbridge et à Bath dans le Somerset et est capturé par les royalistes lors du siège de Bristol, mais est libéré après la capitulation de la ville.

Le régiment d'Okey n'est pas particulièrement radical. Un activisme politique accru provoque cependant une agitation en juin 1647. En décembre 1647, une adresse loyale est présentée au commandant de la New Model Army, Thomas Fairfax, par de nombreuses troupes. Le régiment d'Okey sert plus tard dans la deuxième guerre civile dans le sud du Pays de Galles en 1648. La même année, Okey amène son régiment à combattre à la bataille de St Fagans ainsi qu'au siège du Château de Pembroke .

Implication dans le procès et l'exécution de Charles
En 1648, Okey est nommé commissaire à la Haute Cour de justice après que le roi est déclaré avoir « mené la guerre par trahison et malveillance contre le parlement actuel et le peuple qui y est représenté » et qu'il est jugé. Okey est l'un des 135 hommes qui sont sélectionnés et nommés par « une loi des communes réunies au Parlement » . Okey, avec environ 80 autres personnes (qui risquent toutes d'être étiquetées comme régicides), est activement impliqué dans le procès et est présent pour la plupart des audiences du tribunal. De plus, Okey est l'un des 59 qui signent l'arrêt de mort du roi, et est également accusé de maintenir la validité des actions entourant l'exécution de Charles Ier .

Radicalisme religieux
John Okey est considéré comme un religieux radical et pratique à la fois comme baptiste et comme congrégationaliste. Cette perspective affecte sa carrière militaire.

En février 1652, après le retour d'Okey en Angleterre à la suite d'une excursion militaire en Écosse, Okey dépose une pétition au parlement concernant un certain nombre de réformes religieuses comme moyen de répandre l'Évangile et de réformer ce qu'il considère comme un ministère paroissial imparfait. Il existe également des preuves suggérant qu'Okey est impliqué dans la création de l'église baptiste de John Bunyan à Bedford en 1653.

À la suite de sa poursuite en tant que régicide, Okey est cité comme déclarant que ses actions et son fort engagement envers le congrégationalisme sont « pour la droiture et pour la justice et pour l'avancement d'une magistrature pieuse et d'un ministère pieux » .

Pétition des trois colonels
En 1654, Okey signe la pétition des trois colonels, rédigée par le niveleur et le républicain John Wildman, avec les colonels Thomas Saunders et Matthew Alured qui critiquent Oliver Cromwell et le protectorat. Cela n'a pas réussi et bien que seul Alured ait été emprisonné, tous les trois sont mis à l'écart de la New Model Army. Okey se retire dans le Bedfordshire, où il a beaucoup investi dans la terre, et est élu député du Bedfordshire au troisième parlement du protectorat de 1659.

Arrestation et exécution
Dans le cadre du compromis politique qui permet la restauration de la monarchie à la fin de l'interrègne, le Parlement adopte la loi de grâce gratuite et générale, d'indemnité et d'oubli. En vertu de cette loi, la plupart des gens obtiennent un pardon général pour tous les crimes qu'ils ont commis pendant la guerre civile et pendant l'interrègne. Cependant, deux dizaines de personnes sont exclues de cette grâce. Les exceptions de certains crimes tels que le meurtre (sans autorisation accordée par le Roi ou le Parlement), la piraterie, la sodomie, le viol et la sorcellerie, et les personnes nommées dans l'acte telles que celles impliquées dans le régicide de Charles .

Certains de ceux qui ont des raisons de croire qu'ils ne seraient pas inclus dans le pardon général, s'enfuient à l'étranger pour tenter d'échapper aux représailles royalistes. Okey, avec , part en Allemagne. En s'enfuyant à l'étranger, il perd le droit à un procès pour ses crimes présumés et est déclaré hors-la-loi.

En 1662, cependant, alors qu'il se trouve aux Pays-Bas, Okey est arrêté avec Barkstead et Miles Corbet par Sir George Downing, l'ambassadeur d'Angleterre à la cour néerlandaise. Les trois prisonniers sont immédiatement envoyés en Angleterre et, comme ils ont été déclarés hors la loi auparavant, leur procès tourne entièrement sur la question de l'identité .

Okey et ses compagnons sont exécutés à Tower Hill le 19 avril 1662 ; bien que condamnés à être pendus, tirés et écartelés, ils sont laissés pendus pendant plus de 20 minutes et étaient donc presque certainement morts avant d'être écartelés. L'autorisation a été accordée à Okey d'être enterré par sa famille à Stepney à côté de sa première femme, mais une foule nombreuse s'est rassemblée pour lui rendre hommage et il est enterré dans la Tour de Londres .

Références

Sources

Liens externes

Décès en avril 1662
Naissance en août 1606
Décès à 55 ans

John Okey


Regler for krig er en kortfilm instrueret af Tom Vilhelm Jensen efter manuskript af Tom Vilhelm Jensen.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2006

Kortfilm fra Danmark

Regler for krig


IBM 5100 je prijenosno računalo koje je na tržištu predstavljeno u rujnu 1975. godine.

U kućištu računala nalazio se procesor, tipkovnica i zaslon od 1.024 znaka. Kapacitet glavne memorije je 16K, 32K, 48K ili 64K. U kućištu je bio i uređaj za pohranu podataka, magnetska vrpca kapaciteta 204.000 znakova. Računalo je opremljeno programskim jezicima BASIC i/ili APL. Ovisno o količini memorije i ugrađenim programskim jezicima, cijena računala kretala se u rasponu od tadašnjih 8.975 do 19.975 USD. Za cijenu od 3.675 USD bilo je moguće dokupiti 132 stupčani iglični pisač brzine ispisa 80 znakova po sekundi, a za 2.300 USD bilo je moguće dokupiti dodatnu jedinicu za pohranu podataka. Povučen je s tržišta u ožujku 1982. Nasljednik računala IBM 5100 je IBM 5110.

Izvori

5100

IBM 5100


Hoorickx ist der Familienname folgender Personen:

 Guillaume Hoorickx, auch William Hoorickx, (1900–1983), belgischer Eishockeyspieler, Künstler und Spion
 Reinhard Van Hoorickx (1918–1997), belgischer Benediktiner, Musikhistoriker und Regens chori

Hoorickx


Santa Maria de Belém, Portekiz'de Lizbon belediyesine bağlı olan, 3,39 km2 yüzölçümüne sahip, 9752 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Lizbon'ın bucakları

Santa Maria de Belém


Das Bezirksgericht Aigen war ein Bezirksgericht in der Gemeinde Aigen im Mühlkreis, Bezirk Rohrbach (Oberösterreich). Das für den Gerichtsbezirk Aigen zuständige Bezirksgericht bestand von 1850 bis 2002. Das Gebäude des ehemaligen Bezirksgerichtes mit der Adresse Kirchengasse 4 steht unter Denkmalschutz.

Geschichte
Am 10. Mai 1850 wurden die bisherigen landesfürstlichen und Patrimonial-Gerichte durch einen Erlass des k.k. Oberlandesgerichtes Linz zur Übergabe der Justizgeschäfte an die neu bestellten landesfürstlichen Gerichten verpflichtet. Das neu geschaffene Bezirksgericht Aigen wurde mit der Aufnahme seiner Geschäfte per 16. Mai 1850 angewiesen, wobei es für den "Gerichtsbezirk Aigen", d. h. vor allem für das ehemalige Landgericht Schlägl und den nördlichen Teil des Landgericht Marsbach zuständig wurde. Trotz seines Namens wurde der Amtssitz des Bezirksgerichtes erst per 1. Februar 1873 durch eine Verordnung des k. k. Justizministeriums von Schlägl nach Aigen verlegt.

Beim Bezirksgericht Aigen handelte es zur Zeit der Gründung um ein Bezirksgericht II. Klasse. Dies bedeutete, dass für Vergehen als Strafgericht das übergeordnete Bezirks-Kollegial-Gericht Rohrbach zuständig war. Als Appell- und Spruchgericht, Civil-, Kollegial- und Handelsgericht für Neufelden diente wiederum das Landesgericht Linz. Das Bezirksgericht Aigen war bis zur Auflösung dem Landesgericht Linz unterstellt, wobei das Bezirksgericht per 31. Dezember 2002 seine Tätigkeit ebenso wie zwei weitere Bezirksgerichte des Bezirkes Rohrbach einstellen musste. Für den gesamten Bezirk ist seit dem 1. Jänner 2003 das Bezirksgericht Rohrbach zuständig.

Bauwerk
Das Gebäude des ehemaligen Bezirksgerichtes ist ein barocker Bau aus dem 17. bis 18. Jahrhundert, wobei eventuell Bauteile aus dem 16. Jahrhundert integriert wurden. Die Fassade weist eine rezente Putzbandgliederung auf, im Inneren finden sich in allen Geschoßen barocke Tonnen- und Stichkappentonnengewölbe, die teilweise auch Kreuzgraten aufweisen. Auf einer Flachdecke finden sich zudem barocke Stuckprofile aus dem 18. Jahrhundert. Zum ehemaligen Gerichtsgebäude gehören hakenförmig angebaute Nebentrakte mit einem barocken Wirtschaftstrakt sowie dem ehemaligen Gefängnis.

An der Ostseite ist der ehemalige Pfarrhof angebaut, erst im Jahr 1910 wurde der Pfarrhof Aigen an seinen heutigen Standort verlegt.

Literatur
 Peter Adam, Beate Auer u. a: Dehio-Handbuch Oberösterreich. Band 1: Mühlviertel. Verlag Berger, Horn/ Wien 2003, ISBN 3-85028-362-3.

Weblinks

Einzelnachweise

Organisation (Aigen-Schlägl)
Baudenkmal (Oberösterreich)
Aigen
Gegründet 1850
Aufgelöst 2002

Bezirksgericht Aigen


Srebrne strijele (njem. Silberpfeil) je bio nadimak koji su novinari dali njemačkim dominantnim automobilima Mercedes-Benz i Auto Union između 1934. i 1939. Naziv je kasnije primijenjen na Mercedesove sportske automobile i njihovu momčad u Formuli 1 1954. i 1955., te od 2010. do 2019.

Nadimak Srebrne strijele potiče iz 1934. Međunarodna automobilistička organizacija je 1934. propisala najveću težinu bez guma i goriva od 750 kg, a Mercedes-Benz W25 je uoči utrke Eifelrennen na Nürburgringu težio 751 kg. Trkaći menadžer Alfred Neubauer i njegov vozač Manfred von Brauchitsch sjetili su se ostrugati svu boju pa su dan kasnije automobili osvanuli u srebrnoj boji aluminija. Nakon što je Von Brauchitschov automobil s 350 KS slavio na utrci, rodio se nadimak Srebrne strijele. U to vrijeme, dok još nije bilo sponzorskih ugovora, svaka je zemlja imala svoje tradicionalne boje. Talijanski automobili i danas su poznati po svojoj Rosso Corsa crvenoj, britanski po British Racing Green zelenoj, a francuski po Bleu de France plavoj boji. Njemački automobili poput Blitzen Benza bili su bijele boje prije 1934.

I danas se nadimak Srebrne strijele koristi za Mercedesove bolid u Formuli 1, iako je momčad 2020. promijenila vizualni identitet u crnu boju, kako bi poslali poruku u borbi protiv rasizma i diskriminacije bilo koje vrste.

Izvori

Vanjske poveznice
Mercedes-AMG Petronas Formula One Team - Official website

Formula 1
Mercedes-Benzovi automobili

Srebrne strijele


Terragen is a scenery generator program for Microsoft Windows and Mac OS X developed and published by Planetside Software.  It can be used to create renderings and animations of landscapes.

History

Released in stages (tech preview and beta) to a participating community, Terragen 2 was released to pre-purchasers on 2 April 2009. Terragen 2 is offered in feature limited freeware and full-featured commercial licenses.

Planetside Software released the first public version of Terragen 2 after more than three years of development of both the core technologies and the program itself. Since then there have been several released updates to both licenses of the software along the development cycle with a series of technology previews and a beta release. The "final" build was released on April 23, 2009, and more updates, including feature modules, are expected to be released later.

Planetside released Terragen 3 in August 2013. Version 3.1 was released in February 2014. Version 4 was released in 2016.

Terragen Classic
Terragen Classic is popular among amateur artists, which can be attributed to it being freeware, its intuitive interface, and its capability to create photorealistic landscapes when used skillfully. It can also use DEM (digital elevation model) files, and other graphic surface maps for rendering.

A commercial version of the software is also available and is capable of creating larger terrains, renders with higher image resolution, larger terrain files, and better post-render anti-aliasing than the freeware version.

The terrain is generated from a two-dimensional heightmap. The program contains facilities for importing and exporting heightmaps to images, for use in other programs.

Use in media
Rendering software contributed by PlanetSide proprietor Matt Fairclough was used by Digital Domain for effects in Star Trek Nemesis.  Terragen Classic was used in The Golden Compass, the 2006 remake of The Wicker Man, games, and many TV commercials.

An image from what is now known as Terragen Classic appeared on the April 16, 2001, cover of Newsweek, and Terragen was used for animations in Brandy Norwood's "What About Us?" music video.  The classic version was also used by numerous artists, such as Joan Fontcuberta ("Orogenesis" series), and the French photographer Mathieu Bernard-Reymond ("Vous êtes ici" series and "Pôle" series).  Terragen Classic was used to create skyboxes for 3D video games such as Serious Sam.

The software was used by Devastudios to create the mountainous scenery in the intro used by Paramount Pictures for its centennial anniversary in 2012 with Mission Impossible: Ghost Protocol in 2011, which would be carried on for Paramount Players, Paramount Television Studios and Paramount+. Devastudios also used the software for the sky and clouds in the 2021 Warner Bros. Pictures logo with Locked Down, which would later be carried on for Warner Bros. Television, New Line Cinema and Warner Animation Group.

See also
 E-on Vue
 VistaPro
 Picogen

References

External links

Planetside's Terragen website
Luc Bianco's Terragen gallery

Freeware 3D graphics software
Global illumination software
Fractal software

Terragen


An Carex vulcani in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Hochstetter ngan Moritz August Seubert. An Carex vulcani in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex vulcani


200052 Sinigaglia este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
200052 Sinigaglia este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Skylive de Fabrizio Tozzi și Giovanni Sostero. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,43 ua, o excentricitate de 0,16 și o înclinație de 5,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 200001-201000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2008
Centura de asteroizi

200052 Sinigaglia


Otto Didrik lensgreve Schack (født 10. april 1758 i København, død 18. august 1809 i Itzehoe) var en dansk lensbesidder og officer.

Han var søn af Hans greve Schack og hustru og arvede i 1796 Grevskabet Schackenborg.

Schack blev 1774 kaptajn à la suite i Danske Livregiment, studerede fra 1774 til 1776 på Sorø Akademi, blev 1779 forsat til Falsterske Infanteriregiment, blev 1781 kompagnichef, 1783 kammerherre, 1786 major i Kronborgske Bataljon af Livregimentet, 1787 kommandør for Sjællandske Jægerkorps, 1791 oberstløjtnant, 1803 oberst og samme år (12. juni) hvid ridder og chef for Sjællandske Jægerkorps. Han fik afsked 1808 som generalmajor.

30. juli 1783 ægtede han i Horsens hofdame hos de russiske fyrstelige Amalie Magdalene Christiane Caroline von Krogh (født 11. april 1760, død 31. juli 1830 i Preetz), datter af Caspar Hermann von Krogh og Christiane Ulrikke Lerche. Sønnen Hans greve Schack overtog grevskabet.

Kilder
 Danmarks Adels Aarbog 1932

Otto Didrik 3
Lensgrever fra Danmark
Godsejere fra Danmark
Generalmajorer fra Danmark
Danskere i 1700-tallet
Danskere i 1800-tallet
Kammerherrer fra Danmark
Riddere af Dannebrog (1671-1808)
Personer fra København

Otto Didrik Schack (1758-1809)


Todesfelde er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Leezen under Kreis Segeberg. Kreis Segeberg ligger i den sydøstlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Todesfelde ligger omkring 10 kilometer sydvest for Bad Segeberg syd for det store skovområde Buchholz. En videreførelse mod vest af den øst/vest-gående motorvej A 20 er planlagt gennem kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens side  på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Segeberg

Todesfelde


1952 C/-og en skibskatastrofe er en dansk eksperimentalfilm fra 1992 med instruktion og manuskript af Niels Lomholt.

Handling
I 1952 forliser "Det skæve skib, The Flying Enterprise" i en orkan sydvest for Irland. Sidste mand ombord er kaptajn Kurt Carlsen. Han udråbes til helt i den vestlige verden. Trekvart mio. mennesker hylder ham i New York, tusinder i Danmark. Dette er de historiske fakta bag videoen - ikke en dokumentarfilm, men historien set meget personligt. "Flying Enterprise" sejlede med nukleart materiale!

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1992

Eksperimentalfilm fra Danmark

1952 C/-og en skibskatastrofe


Crepidogastrini es una tribu de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Géneros
 Brachynillus
 Crepidogaster
 Crepidogastrillus
 Crepidogastrinus
 Crepidolomus
 Crepidonellus

Referencias

Enlaces externos

Crepidogastrini


Paliastomi Gölü (Gürcüce: პალიასტომი; Paleaostom olarak da çevrilebilir) Gürcistan'ın Poti kenti yakınlarında bulunan küçük ölçekte bir göldür. Dar bir kanal aracılığı ile Karadeniz'e bağlanan gölün yüzölçümü 17,3 kilometrekaredir. Çevresinde antik uygarlıklardan  (ö. Kolhis) kalma birçok kalıntının çıkarıldığı göl, günümüzde yöre için önemli bir balıkçılık kaynağıdır. Göl, Kolheti Ulusal Parkı sınırları içerisinde yer almaktadır.

Ayrıca bakınız
 Oluşumlarına göre Türkiye'nin gölleri listesi
 Türkiye'deki göller

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Underwater archaeology in Lake Paliastomi
 Global Nature Fund website
 Improving management of Lake Paliastomi through integration

Gürcistan'daki göller
Gürcistan'daki arkeolojik sitler
Samegrelo-Zemo Svaneti
Kolheti Ulusal Parkı

Paliastomi Gölü


إيزيبيوز سمولاريك (Euzebiusz Smolarek) ، من مواليد 9 يناير 1981 في لودز في بولندا ، لاعب كرة قدم بولندي.

يلعب مع نادي ريسنغ سانتاندر الإسباني منذ عام 2007.

بدأ باللعب مع منتخب بولندا لكرة القدم في عام 2002.

هو ابن اللعب الدولي السابق فلودزميزيرز سمولاريك، وقد سماه تيمناً باللاعب البرتغالي المعروف أوزيبيو.

مراجع

وصلات خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية بولنديون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية بولنديون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في هولندا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في قطر
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
مهاجمو كرة قدم رجالية
أجنحة كرة قدم
أشخاص على قيد الحياة
المنشطات في كرة القدم
رياضيون بولنديون في قضايا منشطات
رياضيون بولنديون مغتربون في ألمانيا
رياضيون بولنديون مغتربون في المملكة المتحدة
رياضيون بولنديون مغتربون في اليونان
رياضيون بولنديون مغتربون في إسبانيا
رياضيون بولنديون مغتربون في إنجلترا
رياضيون بولنديون مغتربون في قطر
رياضيون بولنديون مغتربون في هولندا
لاعبو أدو دين هاغ
لاعبو الدوري الألماني
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري البولندي الممتاز
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو الدوري اليوناني
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو بوروسيا دورتموند
لاعبو بولتون واندررز
لاعبو بولونيا وارسو
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو دوري نجوم قطر
لاعبو راسينغ سانتاندير
لاعبو فاينورد
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كرة قدم بولنديون
لاعبو كرة قدم بولنديون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في ألمانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم مغتربون في إسبانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في قطر
لاعبو كرة قدم مغتربون في هولندا
لاعبو كرة قدم من وودج
لاعبو منتخب بولندا لكرة القدم
لاعبو نادي الخور
لاعبو نادي كافالا
لاعبو ياغيلونيا بياويستوك
لاعبون فائزون بكأس الاتحاد الأوروبي
مدربو كرة قدم بولنديون
مدربو كرة قدم بولنديون مغتربون
مدربو كرة قدم مغتربون في هولندا
مواليد 1401 هـ
مواليد 1981
مواليد في وودج
بولنديون مهاجرون إلى هولندا

إوزيبيوس سمولاريك


Aa lozanoi, vrsta orhideje otkrivena 2014 godine u kolumbijskom departmanu Cundinamarca. Endem.

Izvori

Aa
Endemska flora Kolumbije

Aa lozanoi


Paradoxul corbului sau paradoxul lui Hempel a fost propus de logicianul Carl Gustav Hempel în anii 1940 pentru a ilustra o contradicție între raționamentul inductiv și intuiție.

Hempel descrie paradoxul în termenii unor ipoteze:
 Toți corbii sunt negri.
 Dacă ceva nu este negru, atunci nu este corb.
 Mărul verde nu este negru, deci nu este corb.

În concluzie, observarea unui măr verde crește probabilitatea ca toți corbii să fie negri, chiar dacă, intuitiv, aceste observații nu au nicio legătură între ele.

Note

Vezi și
 Listă de paradoxuri

paradoxuri

Paradoxul corbului


Aurel este un prenume masculin românesc care se poate referi la:

A
Aurel Acasandrei
Aurel Aldea
Aurel Angelescu
Aurel Anton
Aurel Ardelean
Aurel Gheorghe Ardeleanu
Aurel Avramescu

B
Aurel Babeș
Aurel Baciu
Aurel Baranga
Aurel Barbu
Aurel Maria Baros
Aurel Băeșu
Aurel Băieșu
Aurel Bărglăzan
Aurel A. Beleș
Aurel Bordenache
Aurel Bratu
Aurel Bulgariu

C
Ion Aurel Candrea
Aurel Cărășel
Aurel Chelbea
Aurel Cioranu
Aurel Ciupe
Aurel Liviu Ciupe
Aurel Codoban
Aurel Cojan
Aurel Cucu

D
Aurel Daraban
Aurel Decei
Mihai-Aurel Donțu
Aurel Dragomir
Aurel Duca
Aurel Dumitrașcu
Aurel Dumitru
Aurel Duruț

G
Aurel Găvan
Aurel Ghirocean
Aurel Ghițescu
Aurel Giroveanu
Aurel Giurumia
Aurel Gore
Aurel Grigoraș
Aurel Gubandru
Aurel Guga
Aurel Gurghianu

I
Aurel Iancu
Aurel Constantin Ilie
Dan Aurel Ioniță
Aurel Iozif

J
Aurel Jecan
Aurel Jiquidi

L
Aurel Lazăr
Aurel Leluțiu
Aurel Leon
Aurel Leucuția
Aurel Lupu

M
Aurel Manolache
Aurel Maxim
Aurel Mărăcescu
Aurel Mihailopol
Aurel Miheleș
Aurel Miloș
Aurel Moga (medic)
Aurel Moga (politician)
Aurel Moiș
Aurel Moldovan
Aurel Dragoș Munteanu

N
Aurel Neagu
Aurel Nechita
Aurel Negucioiu
Aurel Niculae
Aurel Niculescu

O
Aurel Olărean

P
Aurel Panait
Aurel Pană
Aurel Pantea
Constantin Aurel Papuc
Aurel Percă
Aurel Persu
Aurel Petrescu
Ioan-Aurel Pop
Aurel Popa
Aurel Popovici
Aurel Popp
Aurel Preda
Aurel Puiu

R
Aurel Racovitză
Aurel Rațiu
Aurel Rădulescu
Aurel Rău
Aurel Rogalschi
Aurel Romila
Ioan Aurel Rus

S
Aurel Sasu
Aurel Sava
Aurel Savin
Aurel Gabriel Simionescu
Aurel Sîntimbrean
Aurel Știrbu
Aurel Stodola
Ion Aurel Stoica
Aurel Stroe
Aurel Suciu
Aurel Șunda

T
Aurel Tămaș
Aurel Țicleanu
Aurel Tudose

V
Aurel Vainer
Aurelia Vasile
Aurel Vernescu
Aurel Vijoli
Aurel Vlad
Aurel Vlad (sculptor)
Aurel Vlaicu
Aurel Vlădoiu

Z
Aurel Zaremba
Aurel Zegreanu

Vezi și
 Aurelia
 Aureliu

Prenume masculine românești

Aurel (prenume)


شتمة بلدية من بلديات دائرة سيدي عقبة بولاية بسكرة ، ووفقا لتصريح الأستاذ فوزي مصمودي (مدير متحف المجاهد العقيد محمّد شعباني بسكرة) والمختصّ في التاريخ فإنّ إنسان شتمة يعتبر ثاني أقدم إنسان بالمنطقة بعد إنسان عين الناقة والذي يعود تاريخه إلى العصر الحجري...

أصل التسمية

تعريف عام ببلديّة شتمة

بلديّة شتمة من أقدم بلديات القطر الجزائري، ووفقا لتصريح الأستاذ فوزي مصمودي (مدير متحف المجاهد العقيد محمّد شعباني بسكرة) والمختصّ في التاريخ فإنّ إنسان شتمة يعتبر ثاني أقدم إنسان بالمنطقة بعد إنسان عين الناقة والذي يعود تاريخه إلى العصر الحجري.

وبلديّة شتمة تتكوّن من ثلاث قرى عريقة، وهي شتمة القديمة ومقرّ البلديّة، وقريّة الدروع، وقرية سيدي خليل..وقد اعتمدت بلديّة عام 1958 م في عهد الاستعمار الفرنسي.

وتقول الرواية الشعبيّة الشفهيّة أنّ أصل تسميتها (شطّ ماء) حيث ترجمت إلى الفرنسية chetma حيث لا يوجد حرف الطاء في الفرنسيّة، وتمّ ذلك بطبيعة الحال في العهد الفرنسي ثمّ ترجم الاسم ثانية من الفرنسيّة إلى العربيّة بلفظ (شتمة).

أمّا الرواية الثانية فتقول أنّ أصل التسمية هو مشتى الماء، وهو غير بعيد عن الأوّل، وكلا التسميتين فيهما معنى يدلّ على كثرة الماء بهذه المنطقة، وقد صرّح أحد الخبراء الذين زاروا المنطقة أنّ بلديّة شتمة ترقد فوق ثاني أكبر مخزون مائي بالجزائر، لكن لم يتسنّى التأكد من صحّة هذه المعلومة، غير أننا نقول أنّ شتمة بها الكثير من عيون الماء الجارية عذبة ومالحة، لم تنضب منذ مئات السنين على أقلّ تقدير... شتمة بلدية بولاية بسكرة. تقع بلدية شتمة شرق بسكرة وهي اقرب بلدية لبسكرة يحدها شمالا البرانيس وشرقا بلدية الدروع وغربا ولاية بسكرة ومن الجنوب دائرة سيدي عقبة

قرى البلدية
وبلديّة شتمة تتكوّن من ثلاث قرى عريقة، وهي شتمة القديمة ومقرّ البلديّة، وقريّة الدروع، وقرية سيدي خليل..وقد اعتمدت بلديّة عام 1958 م في عهد الاستعمار الفرنسي.

وتقول الرواية الشعبيّة الشفهيّة أنّ أصل تسميتها (شطّ ماء) حيث ترجمت إلى الفرنسيّة chetma حيث لا يوجد حرف الطاء في الفرنسيّة، وتمّ ذلك بطبيعة الحال في العهد الفرنسي ثمّ ترجم الاسم ثانية من الفرنسيّة إلى العربيّة بلفظ (شتمة).

أمّا الرواية الثانية فتقول أنّ أصل التسمية هو مشتى الماء، وهو غير بعيد عن الأوّل، وكلا التسميتين فيهما معنى يدلّ على كثرة الماء بهذه المنطقة، وقد صرّح أحد الخبراء الذين زاروا المنطقة أنّ بلديّة شتمة ترقد فوق ثاني أكبر مخزون مائي بالجزائر، لكن لم يتسنّى التأكد من صحّة هذه المعلومة، غير أننا نقول أنّ شتمة بها الكثير من عيون الماء الجارية عذبة ومالحة، لم تنضب منذ مئات السنين على أقلّ تقدير...
شتمة بلدية بولاية بسكرة.
تقع بلدية شتمة شرق بسكرة وهي اقرب بلدية لبسكرة يحدها شمالا البرانيس وشرقا بلدية الدروع وغربا ولاية بسكرةومن الجنوب دائرة سيدي عقبة

السكان

ان سكان شتمة هم سكان الاصليون الشاوية ولعمامرة 'أولاد سويكي ' لمزاهدية 'أولاد مودع 'الحشاشنة اتحدو وصارو يسمون الشعب البسكري تاتي كلمة الحشاشنةرجال الحشان هل هم اصل ام انتماء

ماكثر ما قيل عن الحشاشنة هم القادمين من صحراء وادي ريغ هم كذلك لتميزهم بغرس الحشان أي الجبار (براعم النخيل) فكان رجال الحشان تعني رجال الجبار وهو الارجح عندناويدهب إلى حد الاعتقاد ان كل من يقطن بوادي ريغ وارتبطت معيشته بالنخلة يسمى حشاني أي ان الحشاشنة انتماء وليس اصل

نمط المعيشة في المنطقة

من النخلة كل شيء
فمن نخل التمر الدي اعتبر مع الحليب أساس المعيشة ومن النخلة حطب الطبخ والتدفئة حيث تسقف البيوت بالسدة عصا الجريد
وبعسف النخلة تصنع المروحة وكدا القبعة والسجادة....الخ

المأكولات واللباس

المأكولات الأساسية في المنطقة

الكسكس- الكسرة- الزريقة- الجماد- لقرايف مع الحمص المتبل- الرفيس- البركوكش- المردود-* لمرور- الباطوط- الكسرة والدشيشة المقطعات بالحلبة والثوم والشخشوخة ودوبارة فول...الخ

لباس أهل المنطقة

الرجال/ القندورة- البرنوس- السروال الصحراوي
ولتغطية الراس يستعمل الشاش

الرياضة
لا تمتلك البلدية نادي قوي ولكنهم يشجعون نادي اتحاد اتحاد بسكرة الذي يقبع في القسم الثالث والذي تاهل مرة إلى القسم الأول

المركب الرياضي

غالبا ما تقام العاب رياضية وبطولات وحتى مقابلات ودية أي بين أولاد الشوارع ودائما ما يكون الفوز على يد حارة المعلمين الهداف والمدافع احمد نويجي مما يجعلهم قبلة إلى البلديات الأخرى نذكر منها ولاية بسكرة بلدية المزيرعة وقد لعب أحد هؤلاء في المنتخب الوطني للشباب

المدارس التعليمية

تمتلك شتمة 3 ابتدائيات ومتوسطتين وثانوية واحدة تسمى ثانوية شتمة الجديدة حيث احرزت المركز الأول في شعبة التسيير والاقتصاد على مستوى الولاية خاصة العام القادم

الحيوانات
تمتلك بلدية شتمة حيوانات اليفة منها:
الأغنام والجمال والطيور الاليفة والأرانب والقطط والكلاب
ومن الحيوانات البرية نجد:
الخنزير البري والضبي المنقط والجربوع والعقارب والذئابوبعض الافاعي الخطيرة ولنواع الطيور النادرة

المصادر

شتمة

شتمة


Serhiï Oleksandrovytch Chaptala (en ), né le , est, depuis le , le chef de l'État-major général des forces armées ukrainiennes, avec le grade de lieutenant général.

Biographie
En 2013, il commande le  mécanisé d'Ukraine.

De 2014 à 2017, il commande la  d'assaut de montagne. De 2017 à 2020, il est chef d'état-major du Commandement opérationnel sud puis en avril 2020 commandant du Commandement opérationnel ouest.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Naissance en février 1973
Général ukrainien du XXIe siècle
Héros d'Ukraine
Naissance dans l'oblast de Donetsk
Militaire ukrainien de la guerre russo-ukrainienne

Serhiï Chaptala


ستيوارت ووكر   (9 يناير، 1951) هو حارس مرمى كرة قدم إنجليزي سابق.

لعب مبارتين اثنتين فقط لصالح نادي يورك قبل أن يعود إلى نادي مارين).

ووكر حاليا في ولايته الثانية كفيزيائي في استون فيلا، وقد سبق أن عمل في ظل المدير السابق فيلا جون غريغوري. ووكر عملت سابقا في لعبة الركبي للجامعة، قبل العمل لاندية كرة القدم الأخرى بما فيها ساندرلاند اف سي، مدينة تشيستر اف سي وديربي مقاطعة اف سي.

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز
حراس مرمى كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
خريجو جامعة سالفورد
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
ووكر
لاعبو نادي يورك سيتي
ووكر
طاقم نادي تشستر سيتي غير اللاعبين

ستيوارت ووكر


Pahlen Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 10,81 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 1171 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hans Börner tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-tellingstedt.de

Dithmarschen'deki belediyeler

Pahlen


Amylotheca, biljni rod iz porodice ljepkovki smješten u tribus Elytrantheae. Postoje četiri vrste raširene od Tajlanda na jug preko Sumatre, Bornea i Nove Gvineje do Queenslanda i Novog Južnog Walesa, te u Novoj Kaledoniji i Vanuatuu.

Vrste
 Amylotheca acuminatifolia Barlow
 Amylotheca dictyophleba (F.Muell.) Tiegh.
 Amylotheca duthieana (King) Danser
 Amylotheca subumbellata Barlow

Sinonimi
 Aciella Tiegh.
 Arculus Tiegh.

Izvori

Ljepkovke

Amylotheca


A Quiet Place es una ópera en tres actos con música de Leonard Bernstein y libreto en inglés de Stephen Wadsworth. La ópera se estrenó el 17 de junio de 1983 en la Houston Grand Opera, en un programa doble: Trouble in Tahiti, ópera breve de 1951 de la que esta se considera una secuela, intermedio, A Quiet Place. En su forma de tres actos, que apareció en 1984, el Acto II de A Quiet Place en gran medida está formada por Trouble in Tahiti en flashback.

Historia
La primera representación, a la que acudió Bernstein, fue el 17 de junio de 1983 por la Houston Grand Opera. Después de haber sido criticado muy duramente por los críticos ("Llamar al resultado un fracaso pretencioso es decirlo suavemente"), Bernstein y Wadsworth retiraron la ópera y la revisaron. Algunas escenas fueron cortadas, y Trouble in Tahiti fue incorporada a la ópera como un flashback, convirtiéndose (la mayor parte de ello) en el Acto II de la versión nueva en tres actos. La versión revisada se representó en La Scala de Milán y en la Ópera de Washington en 1984. La obra fue posteriormente interpretada por la Ópera Estatal de Viena bajo la batuta del compositor en abril de 1986 con Wendy White como Dinah. Estas interpretaciones fueron grabadas por Deutsche Grammophon para el lanzamiento comercial. El estreno en el Reino Unido en diciembre de 1988 en el Teatro Corn Exchange, Cambridge, con el compositor presente.

En octubre de 2010, la New York City Opera presentó el estreno en Nueva York de la versión revisada en una producción de Christopher Alden. En contraste con anteriores recepciones, que había sido tibio, la producción de Alden obtuvo grandes alabanzas de la crítica y del público.

A Quiet Place rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase no aparece entre las óperas representadas en el período 2005-2010.

Personajes

Grabación
 Deutsche Grammophon 419 761-2: Beverly Morgan, Wendy White, Peter Kazaras, Chester Ludgin, John Brandsetter, Edward Crafts; Jean Kraft; Orquesta Sinfónica de la Radio de Austria; Leonard Bernstein, director.

Véase también
 A Quiet Place (película)
 A Quiet Place Part II

Referencias

Enlaces externos

Grabaciones y otros datos en operone.de (en alemán)

Óperas en inglés
Óperas de 1983
Óperas estrenadas en Houston
Óperas de Leonard Bernstein

A Quiet Place


Fingraför er breiðskífa eftir íslenska tónlistarmanninn Bubba Morthens. Hún var gefin út  þann 22. maí 1983 í samstarfi við íslenska plötufyrirtækið Steina ehf. Umslag plötunnar vakti mikla athygli á sínum tíma því að á umslaginu er Bubbi allnakinn með Bubbi Fingraför skrifað á vegg fyrir ofan hann. Fingraför var þriðja sólóplata Bubba en níunda plata hans í heildina.

Lagalisti
Lög og regla
Afgan
Lennon
Sorgarlag
Hvað er klukkan?
Fatlafól
Sumarblús
Hvernig getur staðið á því?
Bústaðir
Heilræðavísur
Grænland
Paranoia
Á sérútgáfu plötunnar sem kom út 6. júní 2006 bættust eftirfarandi lög við

 Djöflablús (Ónotuð upptaka)
 Svartur Afgan (Heimaupptaka úr einkasafni)
 Grænland (Heimaupptaka úr einkasafni)
 Malbik (Heimaupptaka úr einkasafni)
 Sjálfsmorðssveitin (Ónotuð upptaka)

Bubbi Morthens
Hljómplötur gefnar út árið 1983

Fingraför (breiðskífa)