Karl Christian Friedrich Krause (; 6 May 1781 – 27 September 1832) was a German philosopher whose doctrines became known as Krausism. Krausism, when considered in its totality as a complete, stand-alone philosophical system, had only a small following in Germany, France, and Belgium, in contradistinction to certain other philosophical systems (such as Hegelianism) that had a much larger following in Europe at that time. However, Krausism became very popular and influential in Restoration Spain not as a complete, comprehensive philosophical system per se, but as a broad cultural movement. In Spain, Krausism was known as "Krausismo", and Krausists were known as "Krausistas". Outside of Spain, the Spanish Krausist cultural movement was referred to as Spanish Krausism.

Early life

Krause was born in Eisenberg, Thuringia, in the duchy of Saxe-Gotha-Altenburg, Germany. His parents were Johann Friedrich Gotthard Krause (1 January 1747 - 17 February 1825) and Christiana Friederica Böhme (1755 – 21 December 1784). Karl's father Johann was a teacher at the lyceum in Eisenberg, and in 1795 became a Lutheran pastor and hymn collector in Nobitz.

Studies at the University of Jena, 1797–1802

Educated at first in Eisenberg, in 1797 Karl enrolled in the nearby University of Jena, where he studied philosophy under F. W. J. von Schelling, J. G. Fichte, C. G. Schütz, H. K. A. Eichstädt, and A. W. von Schlegel. He also attended lectures by theologians Johann Jakob Griesbach (1745-1812), Heinrich Eberhard Gottlob Paulus (1761-1851),  Karl David Ilgen (1763-1834), and Johann Adolf Jacobi (1769-1847), and lectures by professors in various departments of science and mathematics, including A. J. G. C. Batsch, F. F. Bretschneider, J. F. A. Göttling, J. C. F. Graumüller, J. G. Lenz, J. F. C. von Loder, K. D. M. Stahl, L. J. D. Suckow, and J. H. Voigt. Krause received the degree of Doctor of Philosophy from the University of Jena on 6 October 1801, and became a Privatdozent in 1802.

Marriage and children

With characteristic imprudence, on 19 July 1802 Krause married Sophie Amalie Concordia Fuchs (born 1780), without dowry. Amalie was a daughter of Augustin Christian Fuchs (1748-1812) and Christiane Friederike Herrmann. Karl and Amalie had 14 children in all, 12 of whom survived their parents. The children included: Sophie (Sophia) Christiane  Friederike Krause (1803 - December 1873), Karl Erasmus Friedrich Krause (20 September 1805 - 29 November 1861), August Julius Gotthard Krause (b. 1809), Maria Sidonia (Sidonie) Krause (14 August 1810 - 26 August 1875), Otto Krause (1812-1872), Henriette Auguste Karoline Emma Krause (b. 1814), Heinrich Karl Gottlieb Krause (b. 1817), Wilhelm August Ernst Heinrich Krause, Friedrich, Ludwig, Hugo, and Maria Krause (b. 1823).

In 1804, lack of pupils compelled Krause to move to Rudolstadt, and later to Dresden, where he gave lessons in music. In 1805 his ideal of a universal world-society led him to join the Freemasons, whose principles seemed to tend in the direction he desired. In Dresden he published two books on Freemasonry, Höhere Vergeistigung der echt überlieferten Grundsymbole der Freimaurerei: in zwölf Logenvorträgen (1811) and Die drei ältesten Kunsterkunden der Freimaurerbrüderschaft (1819), but his opinions attracted opposition from the Masons.

Krause lived for a time in Berlin and became a privatdozent there, but was unable to obtain a professorship. He, therefore, proceeded to Dresden (where he taught Arthur Schopenhauer), and afterwards to Munich, where he died of apoplexy at the very moment when the influence of Franz von Baader had at last obtained a position for him.

Krause is buried in the Alter Südfriedhof (Old South Cemetery) (aka the Alter Südlicher Friedhof) in Munich, Germany.

Identitätsphilosophie, panentheism, and other aspects of Krausism

Krause's philosophy, as a whole, is an example of what historians of philosophy refer to as  (philosophy of identity). An Identitätsphilosophie is a philosophical system that posits the fundamental identity of spirit and nature. In Krause's philosophical system, the parts of the system which, technically, constitute its "panentheism", are only parts of a much broader whole. Therefore, although Krause's philosophy is accurately described as being "panentheistic", Krausism as a whole is better categorized as an Identitätsphilosophie which features panentheism as one of its primary fundamental components.

Krause endeavoured to reconcile the ideas of a God known by faith or conscience and the world as known to sense. According to Krause, God - intuitively known by conscience - is not a personality (which implies limitations), but an all-inclusive essence (Wesen), which contains the universe within itself. Krause used the term panentheism (Panentheismus in German) in an attempt to accurately describe and encapsulate - in a single technical term - diverse aspects of his philosophical system which were cosmo-theological (simultaneously cosmological and theological) in nature. When considered from a theological perspective, panentheism can be viewed, broadly, as a synthesis of various elements derived from both monotheism and pantheism.

Etymology of "panentheism"
Historians of philosophy usually give Krause sole credit for coining the term "panentheism" in 1828. However, according to evidence provided by Philip Clayton, the German idealist philosopher Friedrich Wilhelm Joseph von Schelling (1775-1854) had already used this term (albeit in a slightly different form - in the form of the phrase "pan + en + theism"), and also had discussed numerous concepts and issues related to it, in his Philosophische Untersuchungen über das Wesen der menschlichen Freiheit und die damit zusammenhängenden Gegenstände (1809)  (Philosophical Investigations  into the Essence of Human Freedom and Matters Connected Therewith). Additionally, Krause and Schelling scholars now recognize that Krause's philosophy, as a whole, reflects, and partially incorporates, many of the themes, concepts and insights present in Schelling's Naturphilosophie (Philosophy of Nature), which itself is a form of panentheism. It now appears that Schelling's work may have provided much more of the framework of Krausean panentheism than historians of philosophy in the past had realized. Based on Clayton's evidence, it is quite possible that Krause, who was well-acquainted with Schelling and his works, adopted at least some of the initial basic concepts of his own panentheistic system from various works of Schelling (especially from Schelling's Philosophical Investigations  into the Essence of Human Freedom), and then gradually developed these basic concepts into his own very elaborate version of panentheism. Looking forward, it might be more accurate for historians of philosophy to now say, that Schelling, in 1809, provided not only the terminological framework of Krausean panentheism, but also some of the basic concepts (at least), of what was to become Krausean panentheism, and that Krause not only adopted and greatly expanded upon these concepts and insights of Schelling's, but that he also adopted Schelling's phrase "pan + en + theism", and that in 1828 he merely reduced Schelling's phrase into a more concise and compact form (as the single term "panentheism"), in an attempt to succinctly and adequately describe - in a single term - the cosmo-theological aspects of his own philosophical system.

In his published works, Krause first used the term "panentheism" (in its German-language form "panentheismus") in Vorlesungen über das System der Philosophie (Göttingen: 1828). The term "panentheismus" next appears in his Vorlesungen über die Grundwahrheiten der Wissenschaft, zugleich in ihrer Beziehung zu dem Leben. Nebst einer kurzen Darstellung und Würdigung der bisherigen Systeme der Philosophie, vornehmlich der neusten von Kant, Fichte, Schelling und Hegel, und der Lehre  Jacobi's. (Göttingen: 1829).

Krause argued that the world itself and mankind, its highest component, constitute an organism (Gliedbau), and the universe is therefore a divine organism (Wesengliedbau). The process of development is the formation of higher unities, and the last stage is the identification of the world with God. The form which this development takes, according to Krause, is Right or the Perfect Law.

Right is not the sum of the conditions of external liberty but of absolute liberty, and embraces all the existence of nature, reason and humanity. It is the mode, or rationale, of all progress from the lower to the highest unity or identification. By its operation, the reality of nature and reason rises into the reality of humanity. God is the reality which transcends and includes both nature and humanity. Right is, therefore, at once the dynamic and the safeguard of progress.

Ideal society results from the widening of the organic operation of this principle from the individual man to small groups of men, and finally to mankind as a whole. The differences disappear as the inherent identity of structure predominates in an ever-increasing degree, and in the final unity Man is merged in God. Krause's theory of the world and of humanity is therefore universal and idealistic.

Animal rights

Krause was an advocate of animal rights and has been cited as the first philosopher to argue for animal rights in the context of a philosophy of law. In his book Das System der Rechtsphilosophie (published posthumously in 1874), he argued that non-human animals should hold a right not to be subjected to pain as well as a right to general physical well-being. Krause rejected the anthropocentric premises of Fichte. He held the view that animals are persons whose rights must be protected by law.

Influence and works

The comparatively small area of Krause's influence was due partly to him being overshadowed by Schelling and Hegel, and partly to two difficulties present in his written works. The spirit of his thought is mystical and by no means easy to follow, and this problem is accentuated, even for German readers, by his use of artificial and/or invented terminology. He makes use of Germanized foreign terms which are unintelligible to the ordinary man.

His principal works are (beside those quoted above): Entwurf des Systems der Philosophie (1804), System der Sittenlehre (1810), and  Das Urbild der Menschheit (1811). He left behind at his death a mass of unpublished notes, some of which have been collected and published by his disciples K. D. A. Röder, J. H. Ahrens, F. W. T. Schliephake, H. K. von Leonhardi (Krause's son-in-law), Guillaume Tiberghien, and others.

Krausism became particularly influential in Spain in the 19th century, where Krause's ideas were introduced and promoted by Julián Sanz del Río (1814-1869), an academic based in Madrid. Krause's philosophy  flourished in Spain (where it was known as "Krausismo") because it contains elements which were very appealing - at the time - to a diverse class of people. Krausism in Spain was popular and successful, more as a broad cultural movement rather than as a specialised form of cosmo-theology. As a cultural movement, it emphasised scientific rationalism, combined with Christian spirituality, a liberal commitment to individual freedom, and opposition to privilege and arbitrary power. Spanish intellectuals influenced by Krause include Francisco Giner de los Ríos (1839-1915) and Gumersindo de Azcárate (1840-1917). In addition, Krause's influence extended to Latin America, where his work made an impact on Hipólito Yrigoyen (1852-1933), José Batlle y Ordóñez (1856-1929) and Juan José Arévalo (1904-1990). Richard Gott has argued that Krause influenced José Martí (1853-1895), Fidel Castro (1926-2016) (through Martí and other Cuban thinkers), and Che Guevara (1928-1967) (through the influence of Yrigoyen).

Selected publications

Krause, Karl Christian Friedrich: Ausgewählte Schriften. Edited by Enrique M. Ureña and Erich Fuchs. Stuttgart: Frommann-Holzboog, .
 Vol. 1: Entwurf des Systemes der Philosophie. Erste Abtheilung enthaltend die allgemeine Philosophie, nebst einer Anleitung zur Naturphilosophie. Ed. by Thomas Bach and Olaf Breidbach. 2007, .
 Vol. 2: Philosophisch-freimaurerische Schriften (1808-1832). Ed. and introduced by Johannes Seidel, Enrique M. Ureña and Erich Fuchs. 2008, .
 Vol. 3: Vermischte Schriften. 2014, .
 Vol. 5: Das Urbild der Menschheit. Ein Versuch. Dresden 1811. 2017, .
Das System der Rechtsphilosophie (Leipzig: F. A. Brockhaus, 1874)

Notes

References
 This article in turn cites:
Heinrich Simon Lindemann (12 July 1807 - 27 January 1855) - Uebersichtliche Darstellung des Lebens und der Wissenschaftlehre Carl Chr. Fdr. Krause's, und dessen Standpunktes zur Freimaurerbrüderschaft (München: Ernst August Fleischmann, 1839)
Paul Theodor Hohlfeld (24 March 1840 - 21 July 1910) - Krause'sche Philosophie in ihrem geschichtlichen Zusammenhange und in ihrer Bedeutung für das Geistesleben der Gegenwart (Jena: Hermann Wilhelm Costenoble, 1879)
August Procksch (in full: Johann Friedrich August Procksch) (10 April 1841 - 4 August 1924) - Karl Christian Friedrich Krause: ein Lebensbild nach seinen Briefen dargestellt; mit Krauses Photographie nach Hänels Büste (Leipzig: Friedrich Wilhelm Grunow, 1880) (Karl Christian Friedrich Krause: A Biography based on his Letters; with Krause's Photograph after Hänel's Bust)
Rudolf Christoph Eucken (5 January 1846 - 15 September 1926) - Zur Erinnerung an K. Ch. F. Krause: Festrede Gehalten zu Eisenberg am 100. Geburtstage des Philosophen von Rud. Eucken (Leipzig: Veit & Comp., 1881)
B. R. Martin (Bruno Richard Martin) (pen-name: Theodor Busch?) (born 13 July 1864 in Wurzen, Germany; attended Leipzig University in 1881-1883 as a student in theology, received a doctor of philosophy degree from the University of Erlangen about 1886, and was active as an evangelical Lutheran pastor from about 1889) - Karl Christian Friedrich Krause's Leben, Lehre und Bedeutung (Leipzig: Joseph Gabriel Findel, 1881) (new edition, Leipzig:  Verlag von Otto Heinrichs, 1885)
Histories of Philosophy by Eduard Zeller, Wilhelm Windelband and Harald Høffding.

Further reading
Göcke, Benedikt Paul (born 1981): The Panentheism of Karl Christian Friedrich Krause (1781-1832). From Transcendental Philosophy to Metaphysics.Peter Lang, New York.
Orden Jiménez, Rafael Valeriano (born 1965): (1998) El Sistema de la Filosofía de Krause. Génesis y desarrollo del panenteísmo. UPCo, Madrid (Spain). .
Göcke, Benedikt Paul: "Alles in Gott? Zur Aktualität des Panentheismus Karl Christian Friedrich Krauses." Regensburg: Pustet Verlag,
Göcke, Benedikt Paul: "Gott und die Welt? Bemerkungen zu Karl Christian Friedrich Krauses System der Philosophie" In: Theologie und Philosophie. Vol. 87 (1). 25-45. 2012
Göcke, Benedikt Paul. "On the Importance of Karl Christian Friedrich Krause's Panentheism." In: Zygon. Vol. 48 (2). 364-379. 2013
Ward, Thomas (born 1953): (2004) La teoría literaria. Romanticismo, krausismo y modernismo ante la globalización industrial University, Mississippi: Romance Monographs, No. 61. .
Stoetzer, Otto Carlos (28 June 1921 - 25 March 2011): Karl Christian Friedrich Krause and his Influence in the Hispanic World (Köln: Böhlau, 1998)

1781 births
1832 deaths
19th-century essayists
19th-century male writers
19th-century mystics
19th-century German non-fiction writers
19th-century philosophers
Deist philosophers
Epistemologists
German animal rights scholars
German deists
German Freemasons
German male essayists
German male non-fiction writers
German male writers
Mysticism
Natural philosophers
Ontologists
Panentheists
People from Eisenberg, Thuringia
People from Saxe-Gotha-Altenburg
Philosophers of education
Philosophers of history
Philosophers of love
Philosophers of mind
Philosophers of religion
Philosophy writers
Social philosophers
University of Jena alumni
German idealists

Karl Christian Friedrich Krause


Denkmalliste Oberneuland

Anzahl der Objekte in Oberneuland: 55, davon mit Bild: 39 (71 %).
Stand: Mi Aug 23 14:14:38

Weblinks

 Das Landesamt für Denkmalpflege Bremen hält Informationen zu den denkmalgeschützten Bauwerken in Bremen und Bremerhaven bereit:
 Landesdenkmalliste unter Denkmal digital abrufbar.
 Denkmaldatenbank (direkt zur Suchseite).

Oberneuland
!

Liste der Kulturdenkmäler in Oberneuland


Linia de demarcație în Transilvania în intervalul 1918-1919 a reprezentat o prelungire geografică în spațiul transilvan a liniei convenționale cu rol de delimitare a zonei de contact dintre trupele Antantei victorioase și cele ale Ungariei învinse – ca stat succesor al Imperiului Austro-Ungar. Această linie a avut un scop strict militar de separare geografică provizorie, urmând ca linia politică definitivă de demarcație  (frontiera) să fie fixată prin tratativele de pace ulterioare.

Evoluția liniei de demarcație între trupele ungare și cele române a consemnat 4 aliniamente succesive, deplasate progresiv spre vest. Contextul a fost reprezentat de obiectivele postbelice fundamental antagonice ale politicilor taberelor maghiară și română, anume menținerea integrării teritoriale a Ungariei și, în mod deosebit, păstrarea Transilvaniei – de partea maghiară (cel puțin până la momentul unor decizii teritoriale ferme ale Conferinței de Pace), respectiv preluarea puterii statale în Transilvania și maximalizarea gradului de ocupare militară a teritoriului, pentru a asigura succesul solicitărilor teritoriale – de partea română.

Un prim aliniament delimitat la nord de cursul Someșului Mare, ulterior răsfrânt spre Târgu Mureș – astfel încât să urmeze cursul Mureșului până la vărsarea în Tisa, a fost consemnat la 13 noiembrie 1918, la Belgrad, printr-o Convenție militară de armistițiu. Deoarece România semnase anterior o pace separată cu inamicul, fiind considerată, astfel, un stat necombatant, n-a fost invitată la semnarea respectivei Convenții și nici nu i s-a cerut părerea în ceea ce privește prevederile ei. Românii nu s-au împăcat însă niciodată cu unele prevederi ale acestui act, mai ales cu cele care au avut ca subiect trasarea liniei de demarcație și menținerea administrației transilvănene sub control ungar. Considerate, totuși, mai târziu, aliate, trupele române au trecut Carpații Orientali și, fără incidente majore, au ocupat, până la 15 decembrie ,  aliniamentul desemnat, în pofida demersurilor politice, diplomatice și militare făcute de guvernul ungar, cu speranța împiedicării instituirii controlului militar românesc în Transilvania.

Mai puternică militar în acel moment și mai agresivă, ca urmare a unor tratative duse cu sprijinul generalului francez Berthelot, România și-a deplasat trupele până la aliniamentul Baia-Mare - Dej - Cluj - Deva, ocupându-l deja pe data de 24 decembrie 1918. Deși în faza inițială structurile de conducere ungare locale au refuzat să retragă soldații mobilizați între timp pentru a face față înaintării române, guvernul Ungariei și-a dat în final, acordul pentru aceasta. Conducerea aparatului administrativ regional maghiar, precum și comandamentul său militar au rămas însă pe loc, într-un act simbolic dorit a semnaliza continuitatea juridică, iar trupele ungare au început să se concentreze în nord-estul depresiunii transilvane.

Forțele armate române au continuat să preseze încet înainte și, ca urmare a eforturilor Guvernului României și ale Consiliului Dirigent, linia de demarcație a fost mutată pe linia Sighetu Marmației-Baia Mare-Zalău-Ciucea-Zam, aliniament pe care trupele s-au oprit în 22 ianuarie 1919, la ordinul aliaților francezi. Iarna care a urmat a fost folosită pentru organizarea și antrenarea temeinică a trupelor române din Transilvania, dar incapacitatea Antantei de a respecta acordurile încheiate, precum și avansul constant pe teren al trupelor române au determinat însă guvernul ungar să ia în considerare posibilitatea de rezistență armată. O nouă armată maghiară s-a constituit pe resturile celei vechi și, drept consecință, de-a lungul liniei de demarcație incidentele armate în care au fost implicate trupele ungare și române s-au multiplicat semnificativ, căpătând aspectul unor lupte cu anvergură locală.

La 26 februarie, într-un context în care România a devenit un factor semnificativ al planurilor comandanților militari francezi de intervenție împotriva Rusiei Sovietice, Conferința de Pace a trasat o nouă linie de demarcație aflată între Satu-Mare și Arad. Comunicarea noii decizii către guvernul maghiar a căpătat însă, în contextul deteriorării rapide a situației militare aliate din Ucraina, un caracter ultimativ, ducând la o criză politică ungară finalizată cu instalarea unui guvern comunist la Budapesta. Decizia s-a dovedit inacceptabilă pentru oficialii maghiari, noul regim considerându-se în stare de război cu România. În Ungaria a fost decretată mobilizarea generală și statul maghiar a căutat să colaboreze militar cu Rusia bolșevică printr-o alianță ofensivă și defensivă. Ultimele tentative de negociere au eșuat, astfel că la 16 aprilie 1919, trupele române au declanșat o ofensivă generală pentru a avansa dincolo de vestul Munților Apuseni.

Cadrul politic, militar și diplomatic
În contextul încheierii ostilităților, Linia de demarcație din Transilvania dintre armate după semnarea armistițiului ar fi urmat să aibă un scop strict militar de delimitare a zonei de contact dintre trupele inamice, astfel că nu ar fi putut fi considerată o frontieră politică, din moment ce aceasta ar fi urmat să fie fixată prin tratativele de pace.

Situația Ungariei

Menținerea integrității teritoriale a Ungariei și, în mod deosebit, păstrarea Transilvaniei au reprezentat obiectivul fundamental firesc al politicii taberei maghiare la sfârșitul Primului Război Mondial, tabără constituită din guvernele și oamenii politici maghiari din Ungaria și Transilvania.  Privită cu îngrijorare de către această tabără, victoria Aliaților în Balcani a readus în discuție chestiunea granițelor cu România, ieșind în evidență oportunitatea aducerii în țară a trupelor maghiare de pe front.

După Revoluția din Ungaria, la putere a venit un guvern condus de Mihály Károlyi, care a încercat să joace cartea de reprezentare a unei țări neutre, ruptă total de trecutul Dublei Monarhii și care a adoptat principiile wilsoniene. Având ca obiective păstrarea integrității teritoriale a Ungariei – cel puțin până când Conferința de Pace de la Paris ar fi adus decizii definitive în materie de teritorii, precum și obținerea unui nou statut diplomatic, guvernul de la Budapesta a luat contact cu comandantul trupelor aliate din Orient și a început, la 7 noiembrie 1918, tratative la Belgrad, în vederea încheierii unui armistițiu separat pentru Ungaria.

Situația României

Odată cu încheierea păcii cu Puterile Centrale, în 7 mai 1918, valabilitatea tratatului din 1916 al României cu Puterile Aliate a fost pus în discuție, cu toate consecințele de rigoare derivate din încheierea respectivului acord de pace. Cu toate acestea, în acele momente de cumpănă pentru statul român, Puterile Antantei au dat asigurări precum că, în esență, politica lor față de România nu s-a schimbat, ceea ce a făcut, ulterior, obiectul unor schimburi de opinii contradictorii. Chestiunile ridicate mai târziu nu s-au referit atât la statutul de aliat al României, cât, mai ales, au privit conținutul respectivului tratat semnat în 1916. Astfel, în toamna anului 1918 – mai ales într-un context în care statul american nu a dorit să ia în considerare tratatele secrete încheiate în anii Marii Conflagrații - Aliații au avut o serie de ezitări în ceea ce privește statutul diplomatic al României, care reintrase în război la 10 noiembrie. La 15 ianuarie 1919, Franța, în acord cu ceilalți aliați, a recunoscut statutul de aliat al României, anunțând, însă, că tratatul din 1916 va constitui doar o bază de discuție la Conferința de Pace.

În luna decembrie 1918 unirea Transilvaniei cu România a fost deja proclamată, dar acest act nu ar fi fost suficient pentru ca această unire să fie garantată politic, militar și diplomatic. De aceea, pentru preluarea puterii statale, organismele politice locale și centrale ale românilor transilvăneni, în strânsă colaborare cu armata română, care traversase Carpații, au conlucrat eficient pentru a apăra și împinge spre vest linia provizorie de demarcație, statul român dorind să asigure succesul solicitărilor sale teritoriale inclusiv prin maximalizarea gradului de ocupare militară.

Prima linie de demarcație

Convenția militară de la Belgrad

La data de 13 noiembrie între Aliați – reprezentați de generalul Louis Franchet d'Esperey si guvernul ungar al lui Károlyi, a fost semnată la Belgrad o Convenție militară de armistițiu. Această convenție a reconfirmat și a individualizat pentru Ungaria, după disoluția Dublei Monarhii, "Linia Diaz", așa cum fusese ea precizată în cadrul armistițiului de la Villa Giusti din data de 3 noiembrie 1918 ca linie de contact dintre trupele Antantei (care câștigase Primul Război Mondial ) și cele ale statului ungar (în calitate de stat succesor al Austro-Ungariei). Linia de demarcație a fost stabilită în Transilvania pe traseul reprezentat de cursul superior al Someșului (Someșul Mare) -  Bistrița - Reghin -Târgu Mureș – și cursul Mureșului până la vărsarea în Tisa. Localitățile menționate urmau să fie libere de trupele ungare, iar trupele Aliaților urmau să ocupe regiunea evacuată de maghiari în condițiile fixate de Comandantul Șef al Armatelor Aliate din Orient. De asemenea, Aliații aveau voie să ocupe, oricând, orice areal sau punct cu caracter strategic care ar fi fost fixate de către comandantul șef al trupelor aliate, iar aceste trupe aveau dreptul să li se permită trecerea sau să rămână în oricare parte în Ungaria.

Fixarea acestei linii de demarcație nu s-a bazat, însă, pe principii etnografice, geografice și strategice ferme și, în plus, Franchet d'Esperey a fost, la momentul respectiv, în necunoștință de cauză privind prevederile teritoriale ale Tratatului de la București din anul 1916. Refuzând să facă o distincție între "vechii" maghiari și "noii" maghiari de după război, d'Esperey a trasat o linie de demarcație aproape centrată pe vechea frontieră, linie care a fost operă a unui militar, nu a unui politician. Suplimentar, această Convenție a determinat apariția unei situații cu caracter relativ confuz, deoarece a prevăzut ca administrația din teritoriul evacuat să rămână sub controlul guvernului budapestan, aliații urmând să nu se amestece în administrarea internă a statului ungar.

În momentul semnării Convenției, reprezentanții românilor transilvăneni luaseră deja decizia fermă de desprindere a Transilvaniei de Ungaria, iar  România reintrase în tabăra Antantei, la 10 noiembrie. Cu toate acestea, deoarece, la 7 mai 1918, România semnase o pace separată cu Puterile Centrale, a fost considerată stat necombatant, astfel că n-a fost invitată la semnarea acestei Convenții și nici nu i s-a cerut părerea în ceea ce privește prevederile ei. Nefiind reprezentați la tratative și aflați într-un context în care interesele nu le fuseseră bine reflectate în actul încheiat, românii nu s-au împăcat niciodată cu unele prevederi ale acestuia, în special cu cele care au avut ca subiect trasarea liniei de demarcație și menținerea administrației transilvănene sub control ungar. De cealaltă parte, însă, guvernul Károlyi a încercat să prezinte actul drept o recunoaștere a integrității teritoriale a Ungariei.

Începând cu 26 noiembrie 1918, la Budapesta a funcționat o misiune militară franceză cu menirea de a supraveghea aplicarea Convenției de Armistițiu. Conducerea acesteia a fost încredințată locotenent-colonelului Fernand Vix.

După o scurtă perioadă, Guvernul de la Paris a realizat imperfecțiunile textului semnat, ceea ce a determinat un statut de provizorat al acestuia. Înlocuirea sa efectivă va fi luată în considerare doar începând cu 26 februarie 1919, când negociatorii Conferinței de Pace de la Paris au decis crearea unei zone neutre între trupele române și cele ungare.

Dislocarea trupelor române

Datorită atât lipsei unor alte forțe disponibile pentru a ocupa poziții de-a lungul liniei de demarcație din Transilvania, cât și a unei recunoașteri în fapt a Armatei Române ca forță militară aliată, trupele române au primit permisiunea de a realiza operațiunea de ocupare a primului aliniament demarcațional. Deși, pe hârtie, Armata Română era constituită dintr-un anumit număr de oameni, aprecierile precum că trupele românești ar fi putut să înceapă intrarea în Transilvania în jurul datelor de 14-15 noiembrie s-au dovedit nerealiste, deoarece a depins de posibilitatea de concentrare a acestora. Pentru a lupta împotriva anarhiei, în așteptarea acestora, românii din teritoriu s-au grăbit să organizeze Gărzile Naționale. Într-o Proclamație semnată pe 26 noiembrie, șeful Marelui Cartier General – generalul Constantin Prezan, a specificat țelurile politice naționale ale demersului militar aflat în curs, anume integrarea în frontierele statului român a teritoriilor dintre Tisa și Dunăre, astfel cum fuseseră ele stipulate în Tratatul din 1916.

Divizilor 7 Infanterie – concentrată la Piatra Neamț sub comanda generalului Traian Moșoiu și 1 Vânători – concentrată la Comănești și Asău sub comanda generalului Aristide Lecca, li s-a trasat sarcina de a ocupa, treptat, aliniamentele succesive aprobate de Consiliul Militar Interaliat. Granița a fost trecută la 16/29 noiembrie prin Pasul Prisecani spre Tulgheș, Borsec, Toplița și spre Ditrău de către primele efective ale Diviziei a 7-a. Divizia 1  a trecut Carpații Orientali pe la Palanca și a ocupat Miercurea Ciuc. Ulterior, după ce au ocupat văile Oltului și Mureșului, la 25 noiembrie/8 decembrie Divizia a 7-a a ocupat Târgu-Mureș și, la 28 noiembrie/ 11 decembrie , Reghin, iar Divizia 1 s-a întins spre sud-vest spre Brașov (ocupat la 7 decembrie/20 decembrie).  Pentru a nu influența lucrările Marii Adunări Naționale, trupele române s-au oprit, temporar, din înaintare, pe care au reluat-o executând ordine transmise pe 4 și 9 decembrie. Planurile operaționale ale trupelor române au fost comunicate Comandamentului Armatei Dunării atât la 2 decembrie, cât și la sfârșitul aceleiași luni.

Pe data de 15 decembrie, aliniamentul prevăzut ca linie de demarcație a fost atins. Este probabil ca mobilizarea rapidă a trupelor române și trecerea primelor unități pe teritoriul transilvan să fi surprins guvernul ungar – de altfel, destul de puțin informat, ceea ce a creat un ascendent militar și moral favorabil Armatei Române.

Incidente în cursul deplasării spre linia de demarcație
Datorită forțelor reduse de care dispunea, Ungaria nu a riscat să se opună trecerii Carpaților de către trupele române.

Incidente s-au consemnat, totuși, la Borsec, unde un pluton al Diviziei a 7-a a fost atacat de către jandarmii unguri, și la Brașov, unde trupele române au intrat în contact cu ariergarda armatei Mackensen (Grupul de Est), care a încercat să opună rezistență în gară.

Reacția ungară
În speranța împiedicării instituirii controlului militar românesc în Transilvania, în această etapă, guvernul ungar a făcut mai multe demersuri politice, diplomatice și militare.

Receptând Proclamația emisă de Prezan, Primul Ministru maghiar a contestat într-o convorbire avută cu șeful Misiunii Militare Aliate la Budapesta, dreptul românilor de a ocupa Transilvania în limitele fixate de Convenția de la Belgrad, iar la 30 noiembrie 1918 a cerut prin intermediul aceluiași Fernand Vix, ca Arad, Oradea, Carei, Satu Mare, Alba Iulia, Aiud, Cluj, Baia Mare, Sighetu Marmației, Târgu-Mureș, Bistrița, Odorheiu Secuiesc să fie ocupate de trupe ale Puterilor Aliate.  La 11 decembrie, solicitând lămuriri lui Vix în privința trupelor române, Comisia Ministerială maghiară pentru Armistițiu a primit răspuns precum că

În cursul lunii decembrie guvernul de la Budapesta, nerecunoscând Unirea, a început să ia jurământul de credință către statul ungar de la toate autoritățile comitatense, cercuale și comunale. și s-a preocupat de întărirea poziției sale la Cluj. Astfel, dincolo de râul Mureș au început să se concentreze forțe ungare  și atitudinea față de populația română – în special față de Gărzile Naționale Române  - a devenit din ce în ce mai amenințătoare.

În timp ce guvernul ungar a depus eforturi pentru a crea o divizie de infanterie cu baza în Transilvania și pentru a întări gărzile naționale maghiare, un consiliu secuiesc aflat la Budapesta a militat pentru crearea unei  brigăzi secuiești, detașament ale cărui baze au fost puse pe 1 decembrie la Cluj sub conducerea lui Károly Kratochvil. La sfârșitul lunii decembrie – conform lui Apáthy, efectivul acesteia a ajuns la 3.000 de soldați.

De asemenea, guvernul ungar a făcut un apel, fără efect, sașilor, să se opună trecerii armatelor române în Transilvania și a încercat să trateze cu Armata Mackensen în același scop.

Forțele existente ar fi putut să încerce să împiedice Armata Română să treacă de râul Mureș, dar guvernul budapestan, temându-se de potențialele repercusiuni internaționale ale unui astfel de act defensiv, a ales să respecte termenii Armistițiului de la Belgrad și să caute o soluție mediată. Incertitudinile privind intențiile Conferinței de Pace de la Paris, precum și declarațiile sau măsurile contradictorii – din punctul de vedere ungar, atât ale generalilor francezi care s-au comportat ca niște regi la  Belgrad și București, cât și ale Misiunii Antantei de la Budapesta, au crescut gradul de confuzie în rândul factorilor de decizie maghiari.

În cursul lunii decembrie, în regiunile transilvănene vestice au început să-și facă apariția îngrijorarea și teama precum că linia de demarcație se va permanentiza și că Armata Română se va opri în estul Munților Apuseni.

A doua linie de demarcație
Mai puternică militar în acel moment și mai agresivă, România și-a putut continua înaintarea progresivă pe teren. Ca urmare a unor tratative duse cu generalul d'Esperey și cu sprijinul generalului Henri Mathias Berthelot, Armata Română a permit permisiunea de a trece Mureșul pentru a ocupa regiunea Cluj - Gherla - Dej și pentru a înainta până la aliniamentul Baia-Mare - Dej - Cluj - Deva.

Aranjamente militare și politice

La cererea generalului Prezan, generalul Berthelot a fost de acord, la 12 decembrie, cu depășirea liniei de demarcație.

Operațiunea de depășire a liniei de demarcație anterioare de către armata română era deja pregătită la data de 15 decembrie, moment în care guvernul Ungariei i-a cerut șefului Misiuni aliate de la Budapesta explicații cu privire la intențiile trupelor române. Deși trecerea liniei ar fi fost neavenită - conform convenției de Armistițiu românii având voie să ocupe doar puncte strategice dincolo de respectiva linie, Consiliul Dirigent, contrar avertismentului făcut de Vix lui Berthelot, a notificat - atât pe 15, cât și pe 16 decembrie 1918 - Comisariatului Ungariei de Răsărit din Cluj, condus de István Apáthy, faptul că trupele române vor trece linia. Pentru evitarea inutilă de pierderi de vieți omenești, Armatei Ungare i s-a sugerat să se retragă din zonă. Deși dăduse românilor permisiunea de a înainta, Berthelot a întârziat, însă, să informeze guvernul budapestan de această decizie.

Ajuns la Cluj pe 30 decembrie , în cursul unei călătorii de informare în Transilvania, generalul Berthelot  s-a întâlnit a doua zi (pe 31 decembrie 1918), cu scopul de a preveni un conflict, cu Apáthy și au convenit împreună asupra unei noi linii de demarcație. Aceasta urma să se întindă pe aliniamentul Baia-Mare - Dej - Cluj - Deva și să aibă de-a lungul său o fâșie demilitarizată de 15 km care ar fi urmat să-i separe pe beligeranți. Despre această nouă linie guvernul Ungariei a aflat de abia la 10 ianuarie. După ce guvernul francez a acceptat noul traseu, nu însă fără a-și exprima dezacordul prin vocea lui Georges Clemenceau, față de demersul lui Berthelot,  Franchet d'Esperey și-a dat și el acordul pe data de 27 ianuarie 1919, pentru linia Berthelot-Apáthy.

Dislocarea trupelor române

La 16 decembrie Armata Română a trecut linia, intrând în Mediaș și Sighișoara. Divizia a 7-a a înaintat în direcția Cluj, pe 18 decembrie generalul Constantin Neculcea solicitând părăsirea acestuia de către trupele ungare, iar Divizia 1 în a înaintat în direcția Alba-Iulia, Teiuș, Aiud.

Dat fiind că frontul de înaintare se subțiase, în contextul în care cele două divizii lăsaseră în centrele principale detașamente care să sprijine Gărzile Naționale la menținerea ordinii, Marele Cartier General a dislocat Divizia a 2-a Vânători în regiunea Sibiu - Orăștie - Deva - Petroșani și Divizia a 6-a Infanterie în regiunea Brașov.
Începând cu data de 23 decembrie 1918 tot teritoriul transilvănean aflat între linia de demarcație și vechea frontieră cu Regatul României a fost decretat ca fiind o zonă a armatei.

După ce în data de 23 decembrie ultima unitate militară secuiască a părăsit orașul, la 24 decembrie după amiaza, soldații români au intrat în Cluj, moment în care a fost înființat un comandament unic al trupelor române din Transilvania, încredințat generalului Traian Moșoiu. Comandamentul militar român a impus în Cluj cenzura și starea de asediu, a interzis orice activitate politică și a suspendat dreptul de întrunire precum și libertatea de mișcare.

Reacția ungară
De abia la 15 decembrie guvernul ungar a aflat de intenția generalului francez, astfel că au încercat să intervină pe lângă generalul d'Esperey și pe lângă conducătorul Misiunii Aliate de la Budapesta, Fernand Vix. În concepția autorităților centrale maghiare respectiva decizie însemna încălcarea convenției de armistițiu, astfel că Vix succesiv unei conversații telefonice avute cu Berthelot, a avansat ca explicație faptul că românii urmează să ocupe anumite puncte strategice mai importante, printre care se afla și orașul Cluj. Operațiunea în cauză a fost justificată ca fiind în conformitate cu convenția de armistițiu, care era principala furnizoare a convingerii că integritatea teritorială a Ungariei nu va fi afectată.
În intervalul 15-23 decembrie discuțiile între autoritățile centrale ungare și Misiunea Militară Franceză au continuat, ajungându-se la o amânare de 24 de ore a trecerii linie de demarcație de către trupele române, pentru a fi așteptați la Cluj comisarii guernamentali László Fényes și Z. Rónai. Urmând să discute personal cu Berthelot, acestora la ajungerea în oraș li s-a comunicat însă că guvernul ungar cedase în ceea ce privește subiectul trecerii liniei de demarcație, datorită imposibilității practice de a opune rezistență.

Deși, în faza inițială, refuzul Comisariatului ungar din Cluj la sugestia de retragere a soldaților ungari în nordul liniei de demarcație a fost categoric, după ce românii au avansat dincolo de linia stabilită prin Convenția de Armistițiu, în data de 17 decembrie guvernul ungar a acceptat această retragere. În aceeași zi, Fernand Vix a transmis autorităților ungare o telegramă de la generalul Berthelot, prin care acesta le-a informat de faptul că, la ordinul său, Clujul urma să fie ocupat de soldații români. La 18 decembrie, Consiliul de Miniștri ungar a acceptat intrarea trupelor române în oraș. Ministrul de război ungar Vilmos Böhm, intenționând să mențină în Cluj trupele ungare existente, în timpul ocupației românești, a fost convins de Fernand Vix să renunțe, dându-i-se speranțe precum că soldații români care vor ocupa orașul vor fi înlocuiți de trupe franceze. Conform lui Apáthy, trupele de secui ai lui Kratochvil din Cluj numărau un efectiv de 3.000 de oameni. În după amiaza zilei de 19 decembrie, autoritățile maghiare din localitate au acceptat, pentru a preîntîmpina asedierea orașului, evacuarea propriilor trupe regulate, a căror plecare s-a finalizat la data de 23 decembrie. Urmau să rămână, însă, în oraș poliția și jandarmeria, precum și Garda Națională Maghiară locală.

Aici, în momentul intrării trupelor române s-a aflat profesorul István Apáthy, numit de către guvernul Ungariei "Comisar guvernamental pentru Ungaria de Est". Acesta era asistat de către un aparat administrativ multipartinic format din 14 departamente, al cărui rol era acela de a administra civil un teritoriu aflat în continuă scădere. Atât Apáthy, cât și aparatul său au rămas pe loc și, într-un act simbolic dorit a semnaliza continuitatea juridică, a rămas un timp și comandamentul militar ungar.

După înțelegerea din 31 decembrie de la Cluj dintre Berthelot și Apáthy, Colonelul Kratochvil (care fusese însărcinat de la sfârșitul lunii noiembrie cu apărarea Transilvaniei) și-a transferat comandamentul la Oradea, începând cu jumătatea lunii ianuarie. La nord-vest de Cluj – pe valea Crișului Repede și mai la nord – în regiunea Jibou – Zalău, au început să se concentreze trupe ungare. Aceste trupe s-au constituit într-o amenințare pentru aripa dreaptă a dispozitivului militar român, care, astfel, ar fi putut fi întoarsă printr-un atac executat pe valea Someșului. Considerat o "poartă" de o importanță strategică reală ce urma să fie "apărată de adversari cu disperare", localitatea Zalău "era un centru unguresc" care avea tot ce-i trebuie pentru a se dezvolta "în acest spirit" și, ca atare, a existat un cadru favorabil pentru a fi stabilit aici unui centru cu caracter de avanpost atât al rezistenței militare maghiare, precum și al formațiunilor militare republicane maghiare hotărâte să continue ofensiva militară, cu scopul restabilirii vechilor granițe ale Ungariei.

A treia linie de demarcație
Ca urmare a eforturilor Guvernului României și ale Consiliului Dirigent, linia de demarcație a fost mutată pe aliniamentul Vest de Sighetu Marmației - Cicârlău - Ardusat - Băsești - Chilioara - Crișeni - Panic - Aghireș - Meseșenii de Sus - Șeredei - Pria - Ciucea - Ciuci - Zam.

Aceast nou aliniament deși a reprezentat un pas înainte, a menținut izolarea față de teritoriul național român a comitatelor Arad și Bihor - în întregime și, parțial, a comitatelor Sălaj și Sătmar. El și-a încheiat existența în aprilie 1919, odată cu ofensiva Armatei Române spre vest după fixarea unei noi linii pe un aliniament recunoscut de Antantă.

Aranjamente militare și politice
Forțele armate române au continuat să preseze încet înainte, după ce au asigurat Clujul, motivându-și avansul prin referire la instrucțiunile Antantei și dorința de a limita bolșevismul. Depășind ce-a de-a doua linie de demarcație, Armata Română a determinat o situație care se putea complica foarte mult. Surescitați de sentimentul naționalist, din toate părțile au început să vină în Transilvania voluntari maghiari deciși să lupte.

Conform lui d'Esperey, scopul final al românilor a fost acela de a ocupa teritoriile aflate în sud-estul Tisei, în conformitate cu cele consemnate în tratatul secret de la București. În consecință, generalul francez a apreciat că un război româno-ungar este iminent.Nu s-a ajuns, totuși, la o ciocnire deschisă, deoarece, în 21 ianuarie 1919, Franchet d'Esperey a ordonat oprirea avansului militar românesc. Pe 23 ianuarie, Consiliul de Miniștri ungar a decis, pentru prima dată, că nu mai avea o altă soluție decât rezistența armată, iar, la 24 ianuarie, Clemenceau i-a atras atenția lui Henri Berthelot că nu era cazul să se ia în considerare toate pretențiile românești. Un nou ordin din 28 ianuarie al Primului Ministru francez a determinat fixarea armatelor române pe aliniamentul Sighet-Baia Mare-Zalău-Ciucea-Zam, situație de provizorat care nu a mulțumit pe de-a-ntregul pe niciunul dintre guvernele ungar și român.

Dislocarea trupelor române
Pentru asigurarea noului aliniament, au fost destinate Brigăzile 13 și 14 din Divizia 7 Infanterie, respectiv Regimentele 14 Infanterie pentru Baia Mare și Sighetu Marmației și Regimentul 16 Infanterie pentru Jibou și Zalău. Deși forțele militare destinate acestui scop au fost cu totul insuficiente, ele au slujit ideii de prezență simbolică a trupelor române, trimise să asigure, în conlucrare cu gărzile naționale de pe plan local, ordinea și siguranța publică, alături de preluarea fără incidente a administrației civile și militare.

La 14 ianuarie un detașament din Regimentul 14 Infanterie a intrat în Baia Mare. În drum spre Sighetul Marmației, trupele regimentului au intrat în conflict cu un detașament ucrainean, luptele cu acesta durând până pe 18 ianuarie. La 22 ianuarie trupele române atinseseră deja, pe de-a-ntregul, noul aliniament.

În toată luna ianuarie, precum și în februarie, detașamente ale Diviziei 7-a Infanterie au întreprins acțiuni de dezarmare a localităților din sectorul său de competență. La fel, măsuri aspre au fost luate de către administrația militară pentru a stăvili tulburări, precum tăierea pădurilor particulare, comunale și ale statului, ocuparea pământului și pășunilor particulare, devastarea proprietăților.

Iarna 1918-1919 a fost folosită, de asemenea, pentru punerea bazelor înființării diviziilor 16 și 18 – alcătuite din foști soldați ai Armatei Austro-Ungare și pentru organizarea mai temeinică a celorlalte divizii românești. S-au cumpărat cai atât de la Armata Mackensen (care se retrăgea prin Transilvania), cât și de la armata franceză, timpul fiind folosit și pentru instrucția trupelor. În primăvară, în pofida lipsurilor materiale, trupele române din Transilvania erau deja bine antrenate fizic și cu moralul foarte ridicat.

Reacția ungară
Practic, fără luptă, armata regală română ocupase, până la acel moment, întreaga Transilvanie istorică. Incapacitatea Antantei de a respecta acordurile încheiate, precum și avansul constant pe teren al trupelor române au determinat guvernul ungar să ia în considerare posibilitatea de rezistență armată. Dorind păstrarea cu orice preț a noii linii de demarcație, autoritățile militare și civile ungare au sporit efectivele militare și au înrolat cu forța, indiferent de naționalitate, toate persoanele valide. Disperați, etnicii români au început să se refugieze în masă la est de linia de demarcație, la Cehu Silvaniei, Băsești, Zalău și Huedin.

O nouă armată ungară a început să se constituie pe resturile celei vechi, iar Debreținul, Oradea și Békéscsaba au devenit centre de concentrare ale trupelor. Pentru a preveni orice altă nouă înaintare a soldaților români pe teren, maghiarii au dislocat în zona Ciucea, încă de la bun început, 5.000 de soldați.

De-a lungul liniei de demarcație, incidentele în care au fost implicate trupele maghiare s-au ținut lanț. Deși Comandamentul Armatei Române a încercat de mai multe ori să trateze cu comandamentul trupelor ungare chestiuni privitoare la traseul liniei de demarcație și la tratamentul românilor din zona aflată încă sub administrare maghiară, acestea s-au soldat cu  eșecuri repetate, deoarece comandamentul ungar a susținut că nu recunoaște drept linie de demarcație decât Linia Diaz din 3 noiembrie 1918, așa cum fusese confirmată și individualizată prin Convenția militară de la Belgrad (13 noiembrie 1918). Invocând această linie, guvernul revoluționar ungar a continuat să încerce să împiedice, prin orice mijloace, integrarea teritoriilor în discuție și a acționat prin organele sale administrative și militare în acest sens, autorizându-le să ia măsurile cele mai drastice.

Incidente în relație cu noua linie de demarcație
Efectivele militare reduse ale unităților militare desemnate să preia noul aliniament au predispus unitățile militare maghiare cantonate în Zalău, la o atitudine belicoasă. O ambuscadă pregătită de trupele ungare pentru capturarea trenului care a transportat trupele române spre Jibou și Baia Mare a fost dejucată cu ajutorul comandantului Gărzii Naționale Române din Jibou și ostașii români au intrat în localitate la 10/11 ianuarie 1919. Ulterior, un ultimatum al comandamentului militar maghiar de la Zalău adresat celor 2 companii române staționate la Jibou a determinat un moment de cumpănă, trecut cu bine atât cu ajutorul aceluiași comandant al Gărzii Naționale Române, cât și prin intervenția președintelui Consiliului Național Maghiar local și a profesorului Apáthy, președintele Consiliului Național Maghiar din Transilvania.

Într-o telegramă a aceluiași profesor Apáthy, găsită ulterior la Zalău, acesta a îndemnat însă trupele maghiare să opună rezistență, astfel că trupe maghiare răzlețe aflate în retragere au minat linia din apropiere de Zalău și au luat cu asalt vagoanele de tren în care se îmbarcaseră trupele române în drum spre Crișeni (fosta gară Țigani). Ca efect al atacului au rezultat 6 morți, 13 răniți și 7 dispăruți. După un contraatac susținut cu întăriri sosite de la Jibou, la 1/14 ianuarie 1919 trupele răzlețe ungare au fost respinse dincolo de linia de demarcație și comandantul Diviziei a 7-a a dispus arestarea și judecarea profesorului Apáthy. De asemenea, municipalitatea Clujului a fost amendată cu 900.000 coroane, sumă care a fost împărțită familiilor celor morți. Tot municipalității clujene i-a fost impusă și plata cheltuielilor de înmormântare, precum și a unui monument ridicat și inaugurat în 1920, care amintește de victimele atacului.

La 24-25 ianuarie, posturile române de pe valea Crișului Alb de la Sebiș au fost atacate de forțe inamice cu un efectiv de 1.000-1.200 de soldați, susținuți de artilerie și două trenuri blindate. Reacția energică a trupelor române a fost temperată de opunerea Aliaților, permițându-se numai ocuparea localității Zam, unde se afla un mare depozit, pe care trupele ungare ar fi dorit să îl ridice.

În zorii zilei de 23 februarie 1919, în sectorul Brigăzii 13 Infanterie, trupe ungare venite dinspre Aghireș și Crișeni au surprins, cu efective numeroase, trupele române, care s-au retras, temporar, spre Ortelec. Dat fiind că parlamentarii români trimiși la Zalău nu au reușit să determine retragerea detașamentului invadator, în urma unui atac susținut de artilerie, trupele române au reocupat orașul pe 25 februarie. În timpul incidentului au fost afișate proclamații care au îndemnat civilii să se împotrivească autorităților românești și s-au distribuit arme celor de naționalitate maghiară, iar modul de derulare al contraatacului românesc a fost intens speculat de propaganda ungară.

Cu ocazia înmormântării președintelui Partidului Național Român, George Pop de Băsești, s-a produs un nou incident determinat de un atac pe data de 26 februarie al trupelor maghiare asupra localității Băsești, apărată pe plan local, de către Garda Națională și de un pluton din Batalionul 2 infanterie al Regimentul 16 "Suceava".

În noaptea de 8 spre 9 martie 2 batalioane de secui – sprijinite de 2 baterii de artilerie și de focul a numeroase mitraliere, au atacat, în zona Crișeni - Zalău, aripa stângă a Diviziei a 7-a, astfel că posturile românești – inferioare ca număr și aflate la distanțe mari - s-au retras. Un contraatac susținut de rezervele Brigăzii 13 Infanterie – susținute de artilerie, a restabilit situația.

Alte incidente regretabile, soldate cu morți și răniți în rândurile consiliilor și gărzilor naționale române, precum și ale trupelor regulate române au avut loc la Teiuș, Beliș, Târgu Lăpuș, Cufoaia, Ciucea.

A patra linie de demarcație

Aranjamente militare și politice
Românii au continuat să protesteze față de traseul liniei de demarcație, invocând atât dreptul la autodeterminare, cât și prevederile Tratatului din 1916, precum și persecuțiile pe care le suportau etnicii români aflați pe teritorii sub controlul statului ungar. La 15 ianuarie 1919, Clemenceau, Primul Ministru francez l-a informat pe Berthelot că Aliații au hotărât să confere României același statut ca cel atribuit Serbiei, Belgiei și Greciei, recunoscând, de principiu, caracterul geografic provizoriu al liniei de demarcație, precum și posibilitatea modificării ei.

În noapte de 25 spre 26 ianuarie/7 spre 8 februarie 1919, Consiliul de Miniștri a hotărât în absența lui Ion I. C. Brătianu, ca, totuși trupele române să avanseze dincolo de Munții Apuseni, cu scopul de a ocupa tot teritoriul revendicat de România. La 14 februarie, generalul Prezan i-a comunicat generalului Berthelot decizia Guvernului României de a ocupa zona Arad – Oradea Mare – Satu Mare. Contextul era însă nepotrivit la acel moment, atât deoarece situația trupelor române care se găseau în Transilvania nu ar fi permis o astfel de operațiune, cât și datorită aprecierii ca "neoportună", de către Înaltul Comandament Aliat de la Paris, a modificării situației teritoriale în estul Ungariei, modificare care ar fi putut îngreuna derularea Conferinței de Pace.

Conferința de Pace de la Paris a luat în discuție, la începutul anului 1919, elaborarea unui Tratat de Pace cu Ungaria. La 26 februarie, atât ca urmare a presiunilor românești, cât și din dorința de a sprijini planurile comandanților militari francezi în ceea ce privește intervenția împotriva Rusiei Sovietice, Conferința a trasat o nouă linie de demarcație ungaro-română, aflată mai la vest. Autorizarea ocupării teritoriului transilvănean de către români urma să favorizeze, astfel, acordarea de sprijin de pe teritoriul românesc trupelor învinse de Armata Roșie, aflate în dificultate în Ucraina. Generalul Franchet d'Esperey a fost conștient de scopul final al românilor de a ocupa întreg terenul atribuit prin Tratatul Secret de la București, apetitul acestora crescând pe măsura avansului din teren. Din punctul său de vedere, declanșarea unui război româno-ungar devenise astfel foarte probabilă, cu atât mai mult cu cât ungurii vedeau acest avans ca o violare a Convenției de la Belgrad. Ca atare, pentru a preveni un final sângeros, a solicitat superiorilor săi delimitarea unei linii de demarcație care să separe pe cei 2 potențiali beligeranți printr-o zonă de ocupație franceză. De altfel, în luna februarie 1919, cu puțin timp înainte de proclamarea Republicii Sovietice Ungare, Consiliul Dirigent a instituit serviciul militar obligatoriu în beneficiul armatei române și, la începutul lunii martie, a rupt relațiile diplomatice cu guvernul ungar.

Solicitările lui d'Esperey au fost trimise Consiliului Militar Suprem de la Versailles. În timpul deliberărilor din 19 februarie 1919, șeful Statului Major General francez – generalul Alby, a sugerat, în urma analizei situației militare a zonei, să se renunțe la Convenția militară de Belgrad, pentru a fi trasată o nouă linie de demarcație între Ungaria și România. Mai mult, a susținut chiar ca trupele române să poată controla centrele de comunicații Satu Mare, Oradea și Arad, dat fiind că trupele lui Berthelot ar fi urmat să fie trimise în Rusia. Problema unei zonei neutre din Ungaria a intrat pe ordinea de zi a Consiliului la data de 21 februarie 1919. Argumentele specialiștilor militari de la Versailles au fost acceptate de reprezentanții aliați și, astfel, au putut fi stabilite detaliile finale ale planului militar.

În consecință, conform deciziei luate, trupele ungare situate la est de linia Satu-Mare - Arad urmau să se replieze 100 km, până aproape de râul Tisa, între Armata Română (care urma să avanseze și să preia districtele Satu Mare, Carei, Oradea și Arad) și cea maghiară urmând să se interpună o fâșie demilitarizată aflată la vest de linia de demarcație, fâșie care ar fi cuprins Vásárosnamény, Debrețin, Gyoma, Hódmezővásárhely și Szeged. Administrația ungară din aceste zone ar fi urmat să fie sub supraveghere franceză. Prin ultima măsură, planificatorii militari francezi ar fi urmat să asigure spatele armatei regale române, destinată să participe la operațiuni împotriva Rusiei Sovietice și, de asemenea, să rezerve calea ferată dintre Timișoara - Satu Mare - Ciop pentru transporturi militare destinate Poloniei.

Linia de demarcație până la care ar fi urmat să înainteze românii ar fi trebuit, așadar, să aibă traseul prin localitățile Arad - Salonta - Oradea - Carei - Satu-Mare, cele 3 centre feroviare principale fiind excluse de la ocupația militară română, dar "disponibile pentru folosința trupelor române" și pentru românii care trăiau în zonele controlate de Aliați, în scopuri economice. Limita nordică a avansului românesc ar fi urmat să fie râul Someș.

Proiectul de dislocare a trupelor
La data de 1 martie 1919 Clemenceau l-a informat pe d'Esperey despre decizia Conferinței, pentru a o pune în execuție. La 5 martie, Franchet  d'Esperey l-a informat pe Berthelot, acesta urmând, la rândul lui, să le comunice informația românilor, fără a face însă același lucru și pentru maghiari. Franchet  d'Esperey a solicitat, prin Berthelot, românilor să nu acționeze prematur și să înainteze numai cu acordul său. Rolul lui Berthelot urma să fie acela de a furniza informații privind dispozitivul trupelor române, astfel încât Franchet d'Esperey să poată planifica retragerea celor maghiare și să informeze Parisul despre etapele de execuție ale planului, de ale cărui detalii finale urma să răspundă comandantul armatei franceze din Ungaria  – generalul de Lobit, aflat la Belgrad. Berthelot urma, de asemenea, să se asigure că românii nu-și retrag trupe din Basarabia și Dobrogea, făcând, astfel, aceste regiuni vulnerabile la un eventual atac, într-un moment în care Armata Roșie avansa spre Basarabia.

Retragerea trupelor ungare la vest de limita zonei neutre ar fi trebuit sa debuteze pe 23 martie și să fie finalizată în 10 zile. Supravegherea retragerii acestora, precum și conducerea operațiunii de ocupare a zonei neutre de către unități ale trupelor aliate ar fi urmat să fie conduse de către generalul de Gondrecourt. Armata Română ar fi urmat să ocupe noile poziții numai după retragerea soldaților maghiari, decizia Conferinței de Pace părând să legitimizeze ocupația militară română a Transilvaniei.

Memorandumul Vix

Hotărârea Conferinței de pace a fost semnată de comandantul suprem al Armatei din Ungaria, generalul de Lobit, și a fost înmânată oficialităților ungare la Budapesta pe data de 20 martie 1919 de către locotenent-colonelul francez Vix — motiv pentru care a și fost cunoscută ca "Memorandumul Vix" — însoțit de câte un reprezentant american, englez și italian. Lui Vix i s-a precizat să acorde ungurilor 48 de ore pentru a răspunde, fiind informat, însă, că neacceptarea noilor condiții de către aceștia nu urma să conducă la adoptarea unor măsuri imediate contra statului maghiar.

Întârzierea cu care hotărârea Conferinței de Pace a fost remisă oficialităților ungare a avut la bază un complex de factori. Astfel, la mijlocul lunii martie, forțele aliate aflate sub comanda lui d'Esperey nu erau pregătite pentru a pune în practică, pe teren, hotărârea. Doar ordinul urgent al lui Georges Clemenceau, determinat de criza trupelor aliate aflate sub comandă franceză în sudul Rusiei, a avut drept consecință o dispoziție de la 19 martie a generalului d'Esperey către generalul de Lobit prin care acestuia i se cerea să comunice maghiarilor nota Conferinței.

Reacția ungară
Remiterea memorandumului oficialităților maghiare a ridicat acestora problema că, sub masca unor considerente militare, nota reprezenta, de fapt o impunere de noi limite politice Ungariei. Lipsa precizării unei zone tampon neutre în Rutenia a determinat suspiciunile oficialităților maghiare că românilor și cehoslovacilor li se permite extinderea în această zonă, astfel încât să se ajungă la o graniță comună între cele două națiuni.

Decizia s-a dovedit inacceptabilă pentru oficialii maghiari. Aceștia au considerat că nici un moment nu a existat o șansă reală de a obține pentru Ungaria termeni de pace tolerabili și că negociatorii Conferinței de Pace nu au luat în seamă dorința de a coopera a Ungariei, astfel că și-au prezentat demisia, alături de președintele provizoriu al Republicii Ungare (funcție pentru care, între timp, fusese nominalizat contele Károlyi Mihály). Autonumiții reprezentanți ai proletariatului au găsit, astfel, locul lăsat liber, după înfrângerea majoră suferită de coaliția proantantistă asociată cu democrații din clasa de mijloc și cu social–democrații moderați.

Astfel, la data de 21 martie 1919, în Ungaria a fost proclamată Republica Sfaturilor, națiunea maghiară punându-și în noul regim toate speranțele de salvare a integrității teritoriale a statului maghiar.

Regimul proletar a decretat mobilizarea generală a bărbaților între 16–48 de ani, a căutat să colaboreze militar cu Rusia bolșevică printr-o alianță ofensivă și defensivă și s-a considerat în stare de război cu Cehoslovacia și România. A apărut astfel pericolul ca România să fie atacată atât din flancul estic de către trupele ungare, cât și din cel vestic de către forțele ruse, la 21 martie Cristian Racovski aflându-se deja în Ungaria. Proiectul său de cooperare militară prevedea în estul României o ofensivă pe două direcții: prin Bucovina pentru a se putea face joncțiunea cu forțele maghiare, de către trupele Armatei Roșii 1 Ucrainene și prin Basarabia de către o altă forță, sprijinită de voluntari. După împingerea trupelor române afară din teritoriul aflat între Prut și Nistru, Racovski ar fi urmat să preia comanda trupelor ucrainene.

Consiliul Suprem de la Paris a replicat prin instituirea unei blocade europene în jurul statului maghiar și a luat contramăsuri militare pentru acoperirea graniței ungare sudice, spre Iugoslavia, precum și pentru concentrarea unei flote pe Dunăre.

Hotărât să nu se conformeze notei înmânate de Fernand Vix, guvernul ungar și-a trimis, la 28 martie 1919, trupele să atace în Slovacia. Însă, apoi, considerații conjuncturale au determinat declarații ale lui Béla Kun, incluzând-o pe cea din 30 aprilie 1919, precum că Republica Sfaturilor ar fi renunțat la principiul integrității teritoriale. Într-un context de izolare diplomatică și blocadă economică instituită de Aliați asupra Ungariei, regimul lui Béla Kun s-a declarat. astfel, dispus să inițieze negocieri cu Puterile Aliate, fie pe baza notei Vix, fie pe alte baze.

Misiunea generalului Smuts

La 31 martie 1919, fără a i se recunoaște Republicii Sovietice Ungare un statut diplomatic obișnuit, în ședința celor patru șefi de guverne s-a decis trimiterea în capitala ungară a unui emisar cu împuterniciri atât militare, cât și diplomatice. În cadrul acestei misiuni, aflată sub auspiciile Conferinței de Pace și desfășurată între 4 și 5 aprilie 1919, generalul Jan Christian Smuts a venit la Budapesta cu o propunere către regimul Béla Kun privind o nouă linie de demarcație, aflată 25 de km mai la est de cea stabilită în Memorandumul Vix. Districtele Salonta, Oradea și Satu-Mare ar fi urmat să fie teritorii tampon, scoase atât de sub autoritatea guvernului ungar, cât și libere de trupe române, iar forțele armate române ar fi urmat să rămână pe pozițiile pe care deja le ocupau. În schimbul aprobării noii linii demarcaționale, generalul a promis maghiarilor ridicarea blocadei, ajutoare materiale în ceea ce privește aprovizionarea și o atitudine binevoitoare în ceea ce privește reglementarea granițelor cu Cehoslovacia, Iugoslavia și România, precum și în ceea ce privește chestiunile economice.

Guvernul ungar, încurajat de o atitudine pe care o considera, de fapt, o slăbiciune, a respins noile propuneri și a formulat o contrapropunere ce a avut la bază termenii aceluiași Armistițiu de la Belgrad, ceea ce ar fi impus ca armatele române să se retragă pe linia de demarcație fixată la 13 noiembrie 1918. Suplimentar, trupelor franceze li s-a cerut să evacueze Aradul și Seghedinul. În aceste condiții, generalul Smuts a încetat convorbirile și a părăsit Budapesta.

Eșecul tratativelor și declanșarea Ofensivei din Aprilie
În cadrul politic și militar existent, considerentele care au sprijinit atitudinea beligerantă au prevalat astfel, asupra unei politici conciliatorii.

Misiunea generalului Jan Smuts a determinat în rândul românilor îngrijorare și nemulțumiri și a grăbit decizia statului român de a continua înaintarea trupelor, oprită la sfârșitul lunii ianuarie, spre vest. România, într-un context în care nu se împăcase cu separația teritoriilor transilvănene locuite de români, precum și cu politica lipsită de fermitate a Marilor Puteri față de Republica Sovietică Ungară, s-a convins de necesitatea unui nou efort militar pentru a pune capăt stării de fapt existente.
Este de menționat ca reper temporal în acest context că, încă din 24 februarie/9 martie 1919 direcția tehnică a Serviciului sanitar de pe lângă Marele Cartier General a luat în calcul adaptarea serviciilor medicale, la intensificarea luptelor care urmau să aibă loc să aibă pe viitoarea linie de front, situată la liziera vestică a Transilvaniei.
Surse franceze au informat la începutul lunii aprilie că România era amenințată de un posibil atac combinat ungaro-rus, căruia i s-ar fi putut alătura eventual Bulgaria, interesată de Dobrogea. La jumătatea aceleiași luni, trupele ucrainene ale Armatei Roșii au primit ordinul de a se concentrate dinspre Basarabia pe flancul drept, în așteptarea ordinului de atac prin Bucovina în sprijinul forțelor maghiare. Dorind să asigure atât succesul solicitărilor sale teritoriale prin maximalizarea gradului de ocupare militară, cât și să prevină o conexiune între republicile sovietice ungară și rusă, precum și răspândirea comunismului în bazinul dunărean, prin Consiliul de Miniștri de la 28 martie/10 aprilie 1919 din București, Regatul României a decis să declanșeze ostilitățile împotriva Republicii Sfaturilor mai înainte ca aceasta să declanșeze o acțiune ofensivă împotriva trupelor române. Atacarea trupelor maghiare aflate dincolo de linia de demarcație a fost decisă pentru data de 16 aprilie 1919.

După ce, în noaptea de 15 spre 16 aprilie, trupele române au fost ținta unui firav atac militar ungar, în zori, acestea au pornit, la rândul lor, o ofensivă viguroasă și au atacat trupele ungare dislocate pe linia de demarcație, le-au înfrânt și au atins, la 1 mai 1919, întreg malul stâng al Tisei. Acțiunii militare a forțelor române i s-a alăturat acțiunea politică a Consiliului Dirigent, care a luat în stăpânire Maramureșul și Crișana.

În plin război româno–ungar, la 13 iunie 1919, Conferința de Pace a stabilit granița consemnată ulterior de Tratatul de pace de la Trianon, dintre România și Ungaria.

Referințe

Bibliografie
 Bălescu, Vasile; Consolidarea unității naționale românești prin campania din 1919; de la Nistru și dincolo de Tisa împotriva "nebuniei roșii a bolșevismului"; Analele Buzăului, Vol X/2018; pp. 199-229
 Grad, Cornel; Contribuția armatei române la preluarea puterii politico-administrative în Transilvania. Primele măsuri (noiembrie 1918-aprilie 1919); Revista de Administrație Publică și Politici Sociale, An II, Nr. 4(5)/Decembrie 2010; pp. 51-79
 Grad, Cornel; Informații documentare inedite privind colaborarea Marelui Cartier General al Armatei Române cu Consiliul Dirigent la procesul de preluare a "Imperiumului" în Transilvania, Maramureș, Crișana și Banat (nov. 1918 – iun. 1919) în Armata română și patrimoniul național ; Editura Centrului Tehnic-Editorial al Armatei; București; 2010; ISBN 978-606-524-077-3; pp. 195-203
 Iancu, Gheorghe; Studiu istoric în Problema minorităților etnice din România în documente ale Societății Națiunilor (1923-1932); Ed. Argonaut; Cluj_Napoca; 2002; pp. 39-64
 Kirițescu, Constantin; Istoria războiului pentru întregirea României- Ediția a III-a, vol. II; Editura Științifică și Enciclopedică; București; 1989; ISBN 973-29-0048-2
 ; Pastor, Peter; Franco-Rumanian Intervention in Russia and the Vix Ultimatum: Background to Hungary's Loss of Transylvania; The Canadian-American Review of Hungarian Studies - Vol. 1. No 1-2. (Spring - Fall 1974); pp. 12-28
 Pastor , Peter; Hungary between Wilson and Lenin: The Hungarian Revolution of 1918-1919 and the Big Three (East European Monographs, number 20.); East European Quarterly, Boulder - distributed by Columbia University Press; New York; 1976
 Știrban, Marcel; Iancu, Gheorghe; Țepelea, Ioan; Racovițan, Mihai; Cap. IV Unirea și desăvârșirea statului național unitar  în Istoria României. Transilvania. Vol. II; Ed. Gheorghe Barițiu; Cluj-Napoca; 1997; pp. 617-840
 Szász, Zoltán; The End of Hungarian Rule in Transylvania and The Socialist Alternative: A Soviet Republic in Institute of History of the Hungarian Academy of Science's History of Transylvania, Vol. III – From 1830 to 1919, XIV - Revolutions and national movements after the collapse of the monarchy (1918-1919); Atlantic Research and Publications, Inc.; 2001-2002; pp. 3-753
  Weber, Peter; De la Kolozsvár la Cluj. Ultimul episod al regimului ungar în "capitala" transilvană; Altera, Anul V Nr.11-1999; p. 8 (PDF)

Legături externe

Vezi și
 Operațiile militare pentru apărarea Marii Uniri (1918-1920)

Operațiile militare pentru apărarea Marii Uniri (1918-1920)
Acorduri internaționale ale României din Primul Război Mondial
1918 în România
1919 în România

Linia de demarcație în Transilvania (1918-1919)


T-Mac bzw. T-MAC bezeichnet:

 einen Spitznamen des US-amerikanischen Basketballspielers Tracy McGrady
 die Abkürzung für Timeout Media Access Control, einem Netzwerkprotokoll für Sensornetze

Abkürzung

T-Mac


Mjólkurbú Flóamanna var mjólkurbú, mjólkursamlag og mjólkurvinnslufyrirtæki  á Selfossi. Það var formlega stofnað 10. desember 1927 en tók til starfa 5. desember 1929. Árið 2005 sameinaðust Mjólkursamsalan og Mjólkurbú Flóamanna og ári seinna sameinuðust flestir mjólkurframleiðendur á Íslandi í félag sem árið 2007 var nefnt Auðhumla svf. Félagssvæðið var frá Lómagnúp og vestur á Selvogsheiði. Hvati að mjólkurbússtofnunin  kom vegna  Flóaáveitunnar  en á aðalfundi hennar 1927 var samþykkt að mæla með stofnun mjólkurbúss og skipuð nefnd til undirbúnings. Árið 1927 voru sett lög á Alþingi sem heimiluðu að ríkissjóður greiddi fjórðung af stofnkostnaði mjólkurbúa  og eftir þá  lagasetningu voru stofnuð mjólkurbú víða um land, þar á meðal Mjólkurbú Flóamanna. Mjólkurbúin voru arftakar rjómabúa sem höfðu starfað frá aldamótum 1900  en rjómabúin unnu eingöngu smjör úr rjóma. Mjólkurbúin tóku hins vegar við nýmjólk beint frá bændum og breyttu í rjóma, smjör, osta, skyr og aðrar vörur. Ákveðið var að reisa mjólkurbúið á Selfossi vegna þess hve vel  sá staður lá við flutningum.

Í maí 2005 sameinuðust Mjólkursamsalan í Reykjavík og Mjólkurbú Flóamanna í eitt félag undir nafninu MS sfv. Félagið MS/Auðhumla svf.  var stofnað árið 2006 sem félag framleiðenda sem nær yfir mestallt landið. Það skiptist í staðbundnar félagsdeildir og kjósa fulltrúar þeirra stjórn og varastjórn félagsins. Nafni félagsins var árið 2007 breytt í Auðhumla svf.

Á Selfossi er nú matsölustaður (mathöll) í húsi sem er eftirlíking af því húsi sem Mjólkurbú Flóamanna var í.

Tilvísanir

Íslensk mjólkurfélög

Mjólkurbú Flóamanna


David H. DePatie, eigentlich David Hudson DePatie (* 24. Dezember 1929 in Los Angeles, Kalifornien; † 23. September 2021 in Gig Harbor, Washington) war ein US-amerikanischer Filmproduzent.

Leben
DePatie wurde als Nachfolger von John W. Burton 1960 Leiter der Warner Bros. Cartoon Division. In seine Zeit bei Warner fallen Werke wie Philbert und The Bugs Bunny Show. Bereits kurze Zeit später entschloss sich Warner, das Animation Studio zu schließen. DePatie war für die Auflösung der Cartoon Division verantwortlich, die eineinhalb Jahre in Anspruch nahm und 1963 abgeschlossen war. Er gründete daraufhin 1963 mit dem Animator Friz Freleng das Filmstudio DePatie-Freleng Enterprises (DFE), das unter anderem die Cartoons um den Rosaroten Panther schuf. Weitere neue Cartoonreihen von DFE umfassten unter anderem Roland, das Blumenkind, Sancho und Pancho, Die blaue Elise, The Blue Racer und Hoot Kloot. Zudem waren sie im Auftrag von Warner an neuen Cartoons um Speedy Gonzales und Daffy Duck beteiligt.

Als Freleng 1980 zu Warner zurückkehrte, die in den 1970er-Jahren ihr Animation Department neu gegründet hatten, verkauften Freleng und DePatie DFE an Cadence Industries, die Muttergesellschaft von Marvel Comics. DePatie wurde Neugründer und Leiter des nun Marvel Productions genannten Filmstudios und gab die Leitung 1984 an Margaret Loesch ab.

Filmografie (Auswahl)
 1961: Der Schneehase (The Abominable Snow Rabbit)
 1961: Der Rattenfänger von Guadeloupe (The Pied Piper of Guadalupe)
 1961: Allzeit Beep-Beep (Beep Prepared)
 1961: Nelly's Folly
 1962: Mexican Boarders
 1962: Adventures of the Road Runner
 1962: Now Hear This
 1963: Einfälle und Reinfälle (To Beep or Not to Beep)
 1964: Suspense Account
 1964: Dr. Devil and Mr. Hare
 1964–1980: Der rosarote Panther (The Pink Panther Show) (Cartoonserie)
 1964: Der rosarote Schmierfink (The Pink Phink)
 1964: Rosarot in Pyjama (Pink Pajamas)
 1965: Der rosarote Kaufhausspuk (We Give Pink Stamps)
 1965: Rosarot auf Noras Arche (Sink Pink)
 1965: Der rosarote Bastler (Shocking Pink)
 1965: Der rosarote Geheimagent (Pinkfinger)
 1966: The Pink Blueprint
 1969: Pink-A-Rella
 1965: It's Nice to Have a Mouse Around the House
 1965: Well Worn Daffy
 1965–1969: Der Inspektor (The Inspector)
 1968–1971: Roland, das Blumenkind (Roland and Rattfink) (Cartoonreihe)
 1969–1971: Die blaue Elise (The Ant and the Aardvark) (Cartoonreihe)
 1969–1972: Sancho und Pancho (Tijuana Toads) (Cartoonreihe)
 1970: Der Karatekäfer (Hop and Chop)
 1970: Doctor Doolittle (Cartoonreihe)
 1972–1974: The Blue Racer (Cartoonreihe)
 1973–1974: Hoot Cloot
 1974–1976: The Dogfather (Cartoonreihe)
 1977: Dr. Seuss – An Halloween kommt Grinch (Halloween Is Grinch Night) (TV)
 1977: What's New, Mr. Magoo? (Cartoonreihe)
 1978: The Fantastic Four (Cartoonreihe)

Auszeichnungen
 1965: Oscar, Bester animierter Kurzfilm, für Der rosarote Schmierfink
 1967: Oscarnominierung, Bester animierter Kurzfilm, für The Pink Blueprint
 1975: Daytime-Emmy-Nominierung für Der rosarote Panther
 1975: Emmy-Nominierung für The Hoober-Bloob Highway
 1977: Daytime Emmy für Junge Schicksale (ABC Afterschool Specials)
 1978: Emmy für Dr. Seuss – An Halloween kommt Grinch
 1980: Emmy-Nominierung für Pink Panther in the Olym-pinks sowie Pontoffel Pock, Where Are You?
 1982: Emmy für The Grinch Grinches the Cat in the Hat

Weblinks

 Vierteilige Interviewreihe mit David H. DePatie

Einzelnachweise

Filmproduzent
Oscarpreisträger
Korporierter (Phi Gamma Delta)
US-Amerikaner
Geboren 1929
Gestorben 2021
Mann

David H. DePatie


An Oncidium fleckiorum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Willibald Königer. An Oncidium fleckiorum in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium fleckiorum


Tibetan rug making is an ancient, traditional craft. Tibetan rugs are traditionally made from Tibetan highland sheep's wool, called changpel. Tibetans use rugs for many purposes ranging from flooring to wall hanging to horse saddles, though the most common use is as a seating carpet. A typical sleeping carpet measuring around  is called a khaden.

The knotting method used in Tibetan rug making is different from that used in other rug making traditions worldwide. Some aspects of the rug making have been supplanted by cheaper machines in recent times, especially yarn spinning and trimming of the pile after weaving. However, some carpets are still made by hand. The Tibetan diaspora in India and Nepal have established a thriving business in rug making. In Nepal the rug business is one of the largest industries in the country and there are many rug exporters. Tibet also has weaving workshops, but the export side of the industry is relatively undeveloped compared with Nepal and India.

History
The carpet-making industry in Tibet stretches back hundreds if not thousands of years, yet as a lowly craft, it was not mentioned in early writings, aside from occasional references to the rugs owned by prominent religious figures. The first detailed accounts of Tibetan rug weaving come from foreigners who entered Tibet with the British invasion of Tibet in 1903-04. Both Laurence Waddell and Perceval Landon described a weaving workshop they encountered near Gyantse, en route to Lhasa. Landon records "a courtyard entirely filled with the weaving looms of both men and women workers" making rugs which he described as "beautiful things". The workshop was owned and run by one of the local aristocratic families, which was the norm in premodern Tibet. Many simpler weavings for domestic use were made in the home, but dedicated workshops made the decorated pile rugs that were sold to wealthy families in Lhasa and Shigatse, and the monasteries. The monastic institutions housed thousands of monks, who sat on long, low platforms during religious ceremonies, that were nearly always covered in hand-woven carpets for comfort. Wealthier monasteries replaced these carpets regularly, providing income, or taking gifts in lieu of taxation, from hundreds or thousands of weavers.

From its heyday in the 19th and early 20th century, the Tibetan carpet industry fell into serious decline in the second half of the 20th. The illegal Chinese invasion of Tibet that began in 1959 was later exacerbated by land collectivization that enabled rural people to obtain a livelihood without weaving, and reduced the power of the landholding monasteries. Many of the aristocratic families who formerly organized the weaving fled to India and Nepal during this period, along with their money and management expertise.

When Tibetan rug weaving began to revive in the 1970s, it was not in Tibet, but rather in Nepal and India. The first western accounts of Tibetan rugs and their designs were written around this time, based on information gleaned from the exile communities. Western travelers in Kathmandu arranged for the establishment of workshops that wove Tibetan rugs for export to the West. Weaving in the Nepal and India carpet workshops was eventually dominated by local non-Tibetan workers, who replaced the original Tibetan émigré weavers. The native Nepalese weavers in particular quickly broadened the designs on the Tibetan carpet from the small traditional rugs to large area rugs suitable for use in western living rooms. This began a carpet industry that is important to the Nepalese economy even to this day, even though its reputation was eventually tarnished by child labor scandals during the 1990s.

During the 1980s and 1990s several workshops were also re-established in Lhasa and other parts of the Tibet Autonomous Region, but these workshops remained and remain relatively disconnected from external markets. Today, most carpets woven in Lhasa factories are destined for the tourist market or for use as gifts to visiting Chinese delegations and government departments. Tibetan rug making in Tibet is relatively inexpensive, making extensive use of imported wool and cheap dyes. Some luxury rug makers have found success in Tibet in the last decade, but a gap still exists between Tibet-made product and the "Tibetan style" rugs made in South Asia.

Design

Tibetan carpets from the 19th century (perhaps earlier, though mostly carpets from the 19th century survive) are relatively restrained in terms of design and coloring, carpet makers at that time being restricted to a narrow range of natural dyes including madder (red), indigo (blue), Tibetan rhubarb (yellow) and Tibetan walnut (browns and greys), with a few other local plants producing yellow and greenish colors. Motifs consisted of two classes: the first type being simple geometric motifs such as the checkerboard and gau (amulet) design that probably formed part of an ancient Tibetan design repertoire, mingled with medallion designs and other motifs derived from Chinese decorative traditions.

From the early 1900s a wider range of synthetic colors became available to Tibetan weavers, and this seems to have stimulated the production of new and more complex designs, also based loosely on traditional Chinese motifs. The period of 1900-1950 saw the production of many colorful new designs featuring dragons, phoenix, floral motifs, clouds and so on. Though the main influence was Chinese, Western textile designs were also copied occasionally. These designs still form the core of the Tibetan weaver's repertoire today.

Tiger rugs

The interest of western collectors of Tibetan rugs was particularly piqued by tiger rugs, in part because of their associations with Tantric meditation; many Tibetan tiger rugs were gifts for lamas in the monasteries.

There are several kinds of Tibetan tiger rug designs. Some consist of "realistic" renderings of tiger pelts, while closely related rugs show more abstracted versions of tiger stripes. Another type of tiger rug shows a "whole pelt", complete with legs and grinning face.

In a religious context, tiger rugs are related to the tiger skin loin cloths seen in painted images of fierce (wrathful) Tibetan Buddhist gods. The tiger skin is believed to provide protection to a person engaged in meditation. Female wrathful gods sport snow leopard spot loin cloths, and old Tibetan rugs are occasionally found with leopard spots too.

Tiger design rugs are found in several other carpet cultures, including Khotan rugs to the north, however it is amongst Tibetan weavers that these designs achieve their highest development. The designs are lively and amongst the most original of all traditional Tibetan motifs.

Wangden rugs

Many Wangden rugs have a looser weave, lower knot count, and a thicker pile than a typical Tibetan carpet, and also sport a thick shaggy fringe. Today these rugs are woven only in the Wangden valley, in the region south of Shigatse, though their manufacture may have been more widespread at one time.

This type of rug was originally made for monastic use as a sitting carpet. Some monasteries still have long Wangden runners on the bench seats used by monks during ceremonies. New rugs are still being woven, though mainly for domestic use and for the visitor market in Lhasa.

The Wangden rug has also been reinterpreted in a contemporary way by Bartoli Design for the Nodus collections.

Present Day Production in Tibet
In Lhasa, rug stores cater to both to local, national, and international tourists. Dark red Turkish imitations from factories in Qinghai are sold alongside other Chinese rugs and even silk carpets with Middle-eastern designs. Amongst local Tibetans, replicas of traditional Tibetan designs from machine-woven polyester are popular inexpensive alternatives to hand-made carpets.

Government-sponsored workshops target the tourist and "official delegation gift" markets, but the wools have short staples and make carpets that are more likely to shed fluff and become matted after cleaning. A popular design is the "Potala" rug, featuring a picture of the Potala Palace and intended to be hung on the wall. Carpet workshops founded by foreigners use wool with longer staple lengths and high lanolin content, which make for a stronger content, but are much more expensive, and have not found much success. However, as an economic activity, Tibetan rug making provides valuable cash income for rural communities who weave in the winter months. Several overseas investors and NGOs are trying to encourage a revival of high quality local wool and natural dyes in Tibetan rug making.

See also
 Bhutanese textiles
 Kashmiri rug
 Sichuan embroidery

References

External links
History, Symbols, Motifs of Tibetan Rugs

Rugs and carpets
Rug
Tibetan culture
Oriental rugs and carpets

Tibetan rug


Sivolisnata panjevka (lat. Hypholoma capnoides) je jestiva gljiva iz porodice strnišnica (Strophariaceae).

Opis
 Klobuk sivolisnate panjevke je širok od 5 do 10 centimetara, mesnat, suh, najprije kuglast pa otvoren, crvenkastosmeđe boje, u sredini tamniji.
 Listići su gusti, prirasli k stručku, sivkasti, bez tragova zelene boje.
 Stručak je visok od 3 do 5 centimetara, šupalj, vitak, tamnosmeđe boje, prema dnu tamniji.
 Meso je bijelo, slatkastog okusa, za razliku od crvenkaste panjevčice kojoj je meso gorko.
 Spore su eliptične, smeđe boje, 6 - 7 x 5 μm.

Kemijske reakcije
Meso sivolisnate panjevke sa željeznim sulfidom boji se lagano u blijedozeleno, dok s kalijevom lužinom postaje rđastosmeđe.

Stanište
Raste na panjevima crnogorice od svibnja do kraja jeseni u skupinama po dvadesetak klobučića zajedno.

Upotrebljivost
Sivolisnata panjevka je jestiva.

Sličnosti
Sivolisnata panjevka nepogrešivo se razlikuje od otrovne sumporače (lat. Hypholoma fasciculare) i nejestive crvenkaste panjevčice (lat. Hypholoma lateritium) po sivoj boji listića koji nikad ne poprimaju zelenkastu boju. Opasnost od zamjene s drugim nevaljalim gljivama nema.

Slike

Izvori

Vanjske poveznice

Agaricales
Jestive gljive

Sivolisnata panjevka


Çaça (Sprattus sprattus), ringayı andıran küçük bir deniz balığı.

Avrupa sularında yaşar, gümüşi pulları ve açık gri renkte eti vardır . Bu balığın eti %12-13 civarında yağ içerir ve vitamince zengindir. Bu et konserve yapılabilir, tuzlanabilir, kızartılabilir, ızgara yapılabilir, fırınlanabilir, salamura yapılabilir. Ege Bölgesi'nde Papalina olarak da adlandırılır.Karadeniz'de de bolca bulunur, çiftlik balık yemi olarak balık unu fabrikalarina satılır.

Bu balık en çok Norveç ve İskoçya kıyılarında avlanır. Baltık Denizi'nde de bolca avlanır.

Kaynakça
İngilizce Vikipedi'deki sprat maddesi

Clupeidae
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Çaça (balık)


Rhodopentas es un género con trece especies de plantas con flores perteneciente a la familia Rubiaceae.

Es nativo de Etiopía hasta el sur de África tropical.

Taxonomía
El género fue descrito por Kårehed & B.Bremer y publicado en Taxon 56(4): 1076. 2007.

Especies
A continuación se brinda un listado de las especies del género Rhodopentas aceptadas hasta enero de 2012, ordenadas alfabéticamente. Para cada una se indica el nombre binomial seguido del autor, abreviado según las convenciones y usos, y la publicación válida.
 Rhodopentas bussei (K.Krause) Kårehed & B.Bremer, Taxon 56: 1076 (2007).
 Rhodopentas parvifolia (Hiern) Kårehed & B.Bremer, Taxon 56: 1076 (2007).

Referencias

Knoxieae

Rhodopentas


ييوريياني (Γεωργιανή) كانت تسمى Γόργιανη أو Γκόργιανη حتى عام 1926 هي قرية في بلدية بانغايو في الوحدة الإقليمية كافالا في منطقة مقدونيا الشرقية وتراقيا قرب الحدود مع مقاطعة سيرس. بلغ عدد سكانها 611 مقيمًا دائمًا وفقًا لتعداد 2011. تم بناء غيورغياني على ارتفاع 260 مترًا عند سفح جبل بانغايو، شمال غرب مدينة كافالا وعلى مسافة قريبة من نيكيسياني.

التاريخ

كان كل سكان المستوطنة من المسلمين قبل تبادل السكان في عام 1923،  والذين بلغ عددهم 504 نسمة وفقًا لإحصاء عام 1920. استقرت 205 عائلة مهاجرة في غيورغياني، كثير منهم جاءوا من تراقيا الشرقية. شارك العديد من أبناء القرية في المقاومة الوطنية بقيادة الزعيمين إيراكليس تونوسيديس وجورجيوس تسومباناكوس (قائد الشمال) أثناء فترة الاحتلال البلغاري.

كانت تنتمي إداريًا إلى مقاطعة بانغايو حتى عام 1997 وكانت مقر كومونة خاصة بها، وتم إنشاؤها في عام 1925 عندما تم فصل المستوطنة عن كومونة نيكيسياني،  ثم أجريت تغييرات في الحكومة المحلية مع برنامج كابوديسترياس، وانضمت غيورغياني إلى بلدية بانغايو. أصبحت خاضعًا لبلدية بانغايو الموسعة بعد برنامج كاليكراتيس.

رياضة

توجد بالمستوطنة صالة ألعاب رياضية داخلية كمكان رياضي تقام فيه الأحداث الرياضية والأنشطة الأخرى. قديما كان لديها ناد رياضي نشط في رياضة كرة القدم تحت اسم أستير غيورغيانيس، والذي اندمج في عام 1990 مع نيكي نيكيسيانيس ليصبح نادي بانغايو الرياضي.

السكان

مراجع

مدن اليونان

ييوريياني (كافالا)


Die Montreal Shamrocks waren eine kanadische Eishockeymannschaft aus Montréal, Québec. Die Mannschaft spielte unter anderem in der Saison 1910 in der National Hockey Association.

Geschichte

Die Eishockeymannschaft der Montreal Shamrocks wurden am 15. Dezember 1886 von Mitgliedern des Shamrock Lacrosse Club gegründet. Von 1891 bis zu deren Auflösung 1898 spielte die Mannschaft in der Amateur Hockey Association of Canada, wobei sie 1895 mit dem Ligarivalen Montreal Crystals fusioniert wurde. In den folgenden sieben Jahren spielte die Mannschaft in der Nachfolgeliga Canadian Amateur Hockey League. Diese Zeit war die erfolgreichste in der Franchisegeschichte, da sie im März 1899 sowie 1900 jeweils den Stanley Cup gewannen. Auch in der Folgezeit traten die Shamrocks jeweils in der höchsten kanadischen Spielklasse an – in der Saison 1905/06 in der Eastern Canada Amateur Hockey League und von 1905 bis 1909 in der Eastern Canada Amateur Hockey Association. In der Saison 1909/10 spielten die Shamrocks zunächst in der Canadian Hockey Association, die jedoch nach nur wenigen absolvierten Spielen wieder den Spielbetrieb einstellte, nachdem die im selben Zeitraum gegründete National Hockey Association bei den Zuschauern deutlich beliebter war. Zusammen mit dem amtierenden Stanley-Cup-Sieger Ottawa Senators wurden die Shamrocks nachträglich noch während der Saison 1910 in die NHA aufgenommen. Mit den dort aufgewandten finanziellen Mitteln konnten die Shamrocks jedoch nicht mehr mithalten, weshalb sie am Ende der Spielzeit aufgelöst wurden.

Mitglieder der Hockey Hall of Fame
 Arthur Farrell
 Jimmy Gardner
 Jack Laviolette
 Jack Marshall
 Ian Henneberger
 Didier Pitre
 Fred Scanlan
 Harry Trihey

Literatur

Weblinks
 The Internet Hockey Database – Statistik/Spielerliste Montreal Shamrocks

Eishockeyverein (National Hockey Association)
Shamrocks
Shamrocks

Montreal Shamrocks


Muhaḍḍabuddin Abd al-Rahim bin Ali bin Hamid al-Dimashqi (en arabe : مهذب الدين عبد الرحيم بن علي بن حامد الدمشقي) connu sous le nom al-Dakhwar (en arabe : الدخوار) (1230-1170) était un médecin arabe qui a servi plusieurs dirigeants de la dynastie ayyoubide. Il était également responsable administrativement de la médecine au Caire et à Damas. Al-Dakhwar a formé ou influencé la plupart des médecins éminents d'Égypte et de Syrie au cours du siècle, y compris l'écrivain Ibn Abi Usaybi'a et Ibn al-Nafis, le découvreur de la circulation sanguine dans le corps humain.

Al-Dakhwar a eu le titre Ra'is al-Tibb qui signifie : Chef de la Médecine.

Biographie
Al-Dakhwar est né et a grandi à Damas, le fils d'un oculiste. Initialement, lui aussi était un oculiste à l'hôpital Nuri de Damas, mais par la suite, il a étudié la médecine avec Ibn al-Matran.

Médecin des Ayyoubides
En 1208, al-Adel, le sultan d'Égypte, a dit à son vizir al-Sahib ibn Shukur, qu'il avait besoin d'un autre médecin avec des compétences équivalentes du chef de la médecine de l'époque, Abd al-Aziz al-Sulami. Al-Adel croyait qu'al-Sulami était suffisamment occupé en tant que médecin de l'armée. Ibn Shukur a recommandé al-Dakhwar pour le poste et lui a offert 30 dinars par mois. Al-Dakhwar l'a refusé, citant qu'al-Sulami reçoit 100 dinars par mois et déclarant « Je connais mes capacités dans ce domaine et je n'en prendrai pas moins ! ». Al-Sulami est décédé le 7 juin et peu de temps après al-  Dakhwar lui-même a entré en contact avec al-Adel, et ce dernier a été très impressionné par lui. Il l'a non seulement nommé son médecin personnel, mais aussi l'un de ses confidents.

À la mort d'al-Adel, son fils et successeur à Damas, al-Mu'azzam, l'a nommé surintendant principal de l'hôpital Nasiri. Là, il a écrit des livres et a donné des conférences sur la médecine à ses étudiants. Plus tard, lorsque l'autre fils d'al-Adil, al-Ashraf, a annexé Damas après la mort d'al-Mu'azzam, al-Dakhwar a été promu médecin-chef de l'État ayyoubide.

Œuvres

Médecine
al-Janinah (L'Embryon)
Sharh Taqdimat-il-Ma'rifah (Commentaire sur l'Introduction de la Connaissance)
Mukhtasar-ul-Hawil-il-Razi (Résumé de Al-Hawi d'Al-Razi)

Poésie
Kitab ul-Aghani (une version du « Livre des Chansons » par Abalphat d'Ispahan)

Notes et références

Médecin arabo-musulman
Médecin arabe du XIIe siècle
Médecin arabe du XIIIe siècle

Al-Dakhwar


كريستينا أبلغيت  ممثلة أمريكية من مواليد 25 نوفمبر 1971. حاصلة على جائزة الإيمي 2003 لأفضل ضيف شرف في مسلسل كوميدي عن دورها في مسلسل فريندز.

شاركت أبلغيت في المسلسل الشهير متزوج ولدي أطفال من 1987 إلى 1997 وكانت تقوم بدور كوميدى ساخر حقق نجاحا كبيرا بعدها شاركت في نحو 22 فيلم اشهرها الفيلم الكوميدى مافيا والزيارة. شخصت في أغسطس 2000 على انها مصابة بسرطان الثدي. وقد لعبت الدور الرئيسي في مسلسل سامانثا من؟ منذ 2007 إلى 2009 وشاركت في فيلم عطلة عام 2015.

مواقع خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من لوس أنجلوس (كاليفورنيا)
حائزون على جائزة إيمي برايم تايم
حائزون على جائزة دراما ديسك
راقصات أمريكيات
راقصون من كاليفورنيا
راقصون وراقصات أمريكيون
فاعلو خير أمريكيون
ممثلات أداء صوتي أمريكيات
ممثلات أطفال أمريكيات
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات مسرح أمريكيات
ممثلات مسرح موسيقي أمريكيات
ممثلات من كاليفورنيا
ممثلات من هوليوود (كاليفورنيا)
مواليد 1971
مواليد في هوليوود
ناجون من سرطان الثدي
نباتيون أمريكيون

كريستينا أبلغيت