Baron Bagot, of Bagot's Bromley in the County of Stafford, is a title in the Peerage of Great Britain. It was created on 12 October 1780 for Sir William Bagot, 6th Baronet.

Bagot family
The Bagot family has held land in Staffordshire since at least the 11th century. One member of the family, Hervey Bagot, represented Staffordshire in Parliament and fought as a Royalist in the Civil War. He was High Sheriff of Staffordshire in 1626 and on 31 May 1627 he was created a baronet, of Blithfield Hall, in the County of Staffordshire, in the Baronetage of England. His son (the second Baronet), grandson (third Baronet) and great-grandson (fourth Baronet) also represented Staffordshire in the House of Commons.

The latter's son, the fifth Baronet, sat as a Member of Parliament for Staffordshire as well as for Newcastle-under-Lyme and Oxford University. He was succeeded by his son, the aforementioned sixth Baronet. He represented Staffordshire in Parliament as a Tory from 1754 to 1780. In the latter year he was raised to the peerage as Baron Bagot, of Bagot's Bromley in the County of Stafford. His grandson, the third Baron, sat as a Conservative Member of Parliament for Denbighshire and after entering the House of Lords served as a government whip under the Earl of Derby and Benjamin Disraeli.

On the death of his son, the fourth Baron, the line of the eldest son of the first Baron failed. The titles passed to his second cousin, the fifth Baron. He was the son of Vice-Admiral Henry Bagot, third son of the Right Reverend the Hon. Richard Bagot, Bishop of Oxford and of Bath and Wells, fifth son of the first Baron. He was succeeded by his first cousin once removed, the sixth Baron. He was the son of Reverend Lewis Richard Charles Bagot, eldest son of Reverend Charles Walter Bagot, fourth son of the aforementioned Richard Bagot, fifth son of the first Baron. When he died the titles were inherited by his first cousin, the seventh Baron. He was the son of Charles Frederick Heneage Bagot, fourth son of Reverend Charles Walter Bagot (see above). On his death the titles passed to his younger brother, the eighth Baron, and then to their half-brother, the ninth Baron.  the titles are held by the latter's son, the tenth Baron, who succeeded in 2001.

Since 30 June 2006, the present Baron Bagot has not successfully proven his succession to the baronetcy and is not therefore on the Official Roll of the Baronetage. However, the case is under review by the Registrar of the Baronetage.

The ancestral seat of the Bagot family is Blithfield Hall in Staffordshire. A junior branch of the Bagot family had their seat at Pype Hayes Hall, Warwickshire. Another junior branch have their seat at Levens Hall, Cumbria.

Coat of arms

The heraldic blazon for the coat of arms of the barony is: Ermine, two chevrons azure. This can be translated as: a white shield with black ermine spots, over the top two thin blue chevrons. Crest: out of a ducal coronet of five leaves or, a goat's head argent, armed gold; supporters: two goats argent, armed and bearded or; motto: Antiquum Obtinens "possessing antiquity".

Bagot baronets, of Blithfield Hall (1627)
Sir Hervey Bagot, 1st Baronet (1591–1660)
Sir Edward Bagot, 2nd Baronet (1616–1673)
Sir Walter Bagot, 3rd Baronet (1644–1704)
Sir Edward Bagot, 4th Baronet (1674–1712)
Sir Walter Wagstaffe Bagot, 5th Baronet (1702–1768)
Sir William Bagot, 6th Baronet (1728–1798) (created Baron Bagot in 1780)

Barons Bagot (1780)
William Bagot, 1st Baron Bagot (1728–1798)
William Bagot, 2nd Baron Bagot (1773–1856)
William Bagot, 3rd Baron Bagot (1811–1887)
William Bagot, 4th Baron Bagot (1857–1932)
Gerald William Bagot, 5th Baron Bagot (1866–1946)
Caryl Ernest Bagot, 6th Baron Bagot (1877–1961)
Harry Eric Bagot, 7th Baron Bagot (1894–1973)
Reginald Walter Bagot, 8th Baron Bagot (1897–1979)
Heneage Charles Bagot, 9th Baron Bagot (1914–2001)
Charles Hugh Shaun Bagot, 10th Baron Bagot (born 1944)

The heir presumptive is the present holder's third cousin, Julian William D'Arcy Bagot (born 1943).
There are no further heirs to the barony or baronetcy.

Male-line family tree

Bagot baronets, of Levens Hall (1913)
Sir Alan Bagot, 1st Baronet (1896–1920)

Other notable Bagots
Sir Charles Bagot (1781–1798), politician, diplomat and colonial administrator, fourth son of the 1st Baron.
Josceline Bagot (1854–1913), MP for Kendal, grandson of Sir Charles Bagot.
Rt Rev. Lewis Bagot (1740–1802), fifth son of the 5th Baronet.
Rt Rev. Richard Bagot (1782–1854), fifth son of the 1st Baron.
Rev. Walter Bagot (1731–1806), third son of the 5th Baronet.
Sir William Bagot (died 1407), politician, an ancestral uncle of the 1st Baronet.

See also
Blithfield Hall
Bagot baronets
Bagot goat
Levens Hall
Pype Hayes Hall

References

Further reading

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Bagot Memorials

External links
Guide to the Bagot Family Papers, 1428–1671 (bulk 1557–1671), Folger Shakespeare Library

Baronies in the Peerage of Great Britain
History of Staffordshire
People from the Borough of East Staffordshire
Noble titles created in 1780
1780 establishments in Great Britain

Baron Bagot


Pierre Doury (né le  à Choisy-le-Roi et mort le  à Clamart) est un organiste, compositeur et pédagogue français.

Biographie
Il entre au Conservatoire de Versailles, dirigé alors par Jean Hubeau, où il suit les cours d'Aimé Steck. Il étudie ensuite avec Auguste Le Guennant à l'Institut grégorien de Paris, tout en prenant des cours d'orgue auprès d'Alexandre Cellier, organiste de la Société Jean-Sébastien Bach.

Au cours de ses études, il crée le groupe Pentacorde en compagnie des compositeurs Bernard Wahl, René Maillard, Jacques Boisgallais et Clermont Pépin. Leurs œuvres sont jouées en public pour la première fois à la Salle Cortot à Paris le 16 avril 1953.

Pierre Doury était également un organiste accompli. Il débute à la fin des années 1940 dans une église de Versailles, avant d'être nommé à lOrgue de chœur en 1950 à la basilique du Sacré-Cœur de Montmartre à Paris. Il y travaille auprès d'Henri Potiron, maître de chapelle. Deux ans plus tard, il se joint à l'église Saint-Sulpice, tout d'abord comme maître de chapelle adjoint de Charles Pineau, puis comme titulaire en 1957. Il y demeure jusqu'en 1965 avant de se consacrer à temps plein à ses fonctions de pédagogue et de directeur du Conservatoire à rayonnement régional de Saint-Maur-des-Fossés, poste qu'il va occuper jusqu'en 1993. En 1975, il crée une classe d'orgue dans cet établissement qu'il confie à Gaston Litaize. Parallèlement, il enseigne l'harmonie, le contrepoint, la composition et le chant grégorien à la Schola Cantorum, à partir de 1972 jusqu'en 2017, alors qu'il était âgé de 92 ans. Il forme ainsi plusieurs musiciens.

En 1967, il propose un programme d'études de solfège qui contribue à un texte définissant les grandes orientations de la formation musicale auprès de la Direction générale de la Création artistique du ministère de la Culture.

En tant que compositeur, on lui doit un vaste catalogue de musique liturgique. Sa contribution au domaine est soulignée en 1992 par la Croix de chevalier de l'Ordre de Saint-Grégoire-le-Grand. Il a notamment composé des œuvres pour l'abbaye Saint-Martin de Ligugé. Il est l'un des contributeurs de la revue Musique sacrée - l'Organiste, revue fondée en 1951.

Pierre Doury est également l'auteur d'ouvrages didactiques sur la musique

Ouvrages

Sources

 .
 .

Références

Organiste français
Compositeur français
Musique religieuse
Pédagogue français
Naissance en juillet 1925
Naissance à Choisy-le-Roi
Naissance dans le département de la Seine
Décès en septembre 2018
Décès à Clamart
Décès à 93 ans

Pierre Doury


La  d'infanterie navale, de son nom complet la  séparée d'infanterie de marine nommée d'après le contre-amiral Mykhaïlo Bilinskiy (en , abrégé en  ; numéro d'unité militaire А2802) est une grande unité de l'infanterie navale ukrainienne.

Historique
Cette brigade a été précédée par la  de défense côtière (), créée en 2003 et qui tenait garnison à Perevalne, en Crimée, en compagnie du  de marine à Théodosie et du  de marine à Kertch. Le  au matin, les casernes sont encerclées par des troupes sans insigne ni aucune marque, mais armées à la russe (les « petits hommes verts »). Le , les membres de la brigade se voient offrir individuellement trois possibilités : soit rester fidèle à leur serment, se laisser désarmer et partir vers le reste de l'Ukraine, soit démissionner, soit prêter serment de fidélité à la Russie. Sur  de la brigade, 199 partent pour l'Ukraine, 300 démissionnent et le reste (commandant en tête) devient la  de défense côtière russe (le numéro 36 étant déjà celui de la  de fusiliers motorisés, en Transbaïkalie).

Les militaires restés fidèles à l'Ukraine servent de cadres pour reformer les  et  de marine. En 2014-2015, un groupe tactique formé avec des volontaires de ces deux bataillons de marine est engagé dans la guerre du Donbass (appelé par les Ukrainiens l'« opération anti-terroriste »). Le , la  est remise sur pied, avec comme commandant celui du .

La brigade est baptisée du nom du contre-amiral Mykhaïlo Bilinskiy, qui fut le ministre de la mer de la République populaire ukrainienne de décembre 1918 à mai 1919, puis le chef d'état-major de la marine d'octobre 1919 à mai 1920, enfin officier lors de la seconde campagne d'hiver contre l'Armée rouge. Blessé au combat, il refusa de se rendre et se suicida en novembre 1920.

Le , deux missiles russes Kalibr frappent la caserne de la brigade à Mykolaiv. Puis le  de la brigade se retrouve encerclé durant toute la bataille de Marioupol. Le , les Russes annoncent que  dont  de la  d'infanterie navale se sont rendus. Ces troupes occupait l'Usine métallurgique Illitch de Marioupol. Les derniers combattants se rendent le . Engagée dans la bataille d'Avdiïvka dans l'oblast de Donetsk, la brigade est félicité par le président Zelensky pour sa bravoure sur le champ de bataille.

Dans le cadre de la contre-offensive ukrainienne de 2023, la brigade est engagée aux côtés de la  au sud de Velyka Novossilka (dans l'oblast de Donetsk), attaquant vers le sud le long de la rive orientale de la Mokri Yaly : la  prend le village d' le .
Le 19 octobre 2023, la brigade reprend le village de Poima (Oblast de Kherson).

Composition

 État-major de la brigade, avec la compagnie de protection du  ;
  de marine Feodosia (sur BTR-80), à Mykolaïv ;
  de marine, à Berdiansk ;
  de marine, à Marioupol ;
 bataillon d'infanterie Aristide ;
 bataillon de chars (des T-80BV durant le siège de Marioupol, puis des T-64) ;
 groupe d'artillerie de la brigade :
 batterie de contrôle et d'acquisition de cibles ;
 division () d'artillerie automotrice (2S1 Gvozdika) ;
 division de lance-roquettes multiples (BM-21 Grad) ;
 division antichar ;
 bataillon antiaérien (2K22 Toungouska et 9K35 Strela-10) ;
 compagnie de reconnaissance ;
 bataillon du génie navale ;
 bataillon logistique ;
 bataillon de maintenance navale ;
 compagnie de tireurs d'élite ;
 compagnie de transmissions ;
 compagnie de guerre électronique ;
 compagnie de radar ;
 compagnie médicale (soins et évacuation) ;
 compagnie de protection NBC.

Notes et références
Notes

Références

Voir aussi

Lien externe

Articles connexes

Unité militaire ukrainienne
Unité ou formation militaire créée en 2015
Unité militaire de la guerre russo-ukrainienne

36e brigade d'infanterie navale


Tabački mesdžid je mesdžid koja se nalazi u sarajevskom naselju Baščaršija, u ulici Halači.

Povijest

Tabački mesdžid je sagrađen 1651. u Sarajevu godine od Hadži Osmana po kojem je u to vrijeme nosio naziv - Hadži Osmanov mesdžid. Mesdžid je nekad kasnije dobio ime Tabački mesdžid po tabacima-zanatlijama kožarima s desne obale Miljacke koji su bili njegovi najčešći posjetitelji. Tabaci su dislocirani iz mesdžida u drugoj polovini 19. stoljeća, odnosno u vremenu Topal Osman-paše. Paša je izmjestio tabake jer su zagađivali okolinu, a mesdžid je sačuvao ime, bez obzira na to što danas, i već dugo vremena, nema tabaka u tom kraju.

Još prije nekoliko stoljeća Evlija Čelebi bilježi:

Mesdžid je u više navrata gorio, a najveći požar je bio onaj koji je izazvao Eugen Savojski prilikom osvajanja Sarajeva 1697. godine. Mesdžid je obnavljalo nekoliko imućnijih ljudi iz Sarajeva, među kojima su najpoznatiji Mehmed-aga Burić i Salih-aga Smajlagić.

Smajlagić nakon obnove mesdžida uvakufio i kahanu na Baščaršiji čiji su prihodi bili namijenjeni rasvjeti u mesdžidu i za plaću mujezina. Dodao je kako se Tabački mesdžid nalazio na području Tabačke čaršije, gdje su radili tabaci (kožari), i oni su ga najviše koristili.

U spomenutom mesdžidu tijekom svetog mjeseca za muslimane, ramazana, organiziraju se različiti vjerski obredi, a tijekom cijele godine svakog četvrtka nakon jacija-namaza (noćne molitve) organiziraju se druženja i predavanja o islamu.

Tabački mesdžid je 2020. godine proglašen Nacionalnim spomenikom Bosne i Hercegovine.

Izvori

Vanjske povezice
 Simbol obazrivosti: Sarajevski Tabački mesdžid, mjesto gdje se stoljećima rađaju ideje

Islamski vjerski objekti u Sarajevu

Tabački mesdžid


Bangalor, Hindistan'da Karnataka eyaletinin başkenti ve Asya'nın silikon vadisi olarak adlandırılan şehir.

İklim

Ayrıca bakınız
Hindistan'daki şehirler listesi

Bangalore


Chitterlings (), sometimes spelled chitlins or chittlins, are the small intestines of domestic animals. They are usually made from pigs' intestines. They may also be filled with a forcemeat to make sausage. Intestine from other animals, such as beef, lamb, goose, and goat is also used for making chitterling.

Etymology and early usage

Chitterling is first documented in Middle English in the form , . Various other spellings and dialect forms were used. The primary form and derivation are uncertain.

A 1743 English cookery book The Lady's Companion: or, An Infallible Guide to the Fair Sex contained a recipe for "Calf's Chitterlings" which was essentially a bacon and offal sausage in a calf's intestine casing. The recipe explained the use of calves', rather than the more usual pigs', intestines with the comment that "[these] sort of... puddings must be made in summer, when hogs are seldom killed". This recipe was repeated by the English cookery writer Hannah Glasse in her 1784 cookery book Art of Cookery.

Linguist Paul Anthony Jones has written, "in the late 1500s a chitterling was an ornate type of neck ruff, so called because its frilled edge looked like the folds of a slaughtered animal's entrails".

Regional traditions
As pigs are a common source of meat in many parts of the world, the dish known as chitterlings can be found in most pork-eating cultures. Chitterlings made from pig intestines are popular in many parts of Europe, and are also eaten in the southern United States.

United Kingdom
Chitterlings were common peasant food in medieval England, and remained a staple of the diet of low-income families right up until the late nineteenth century and not uncommon into the mid-twentieth century. Thomas Hardy wrote of chitterlings in his novel Tess of the D'Urbervilles, when the father of a poor family, John Durbeyfield, talks of what he would like to eat:
Tell 'em at home that I should like for supper—well, lamb's fry if they can get it; and if they can't, black-pot; and if they can't get that, well, chitterlings will do.
It illustrates that chitterlings were the poorest choice of poor food. George Sturt, writing in 1919 details the food eaten by his farming family in Farnborough when he was a child (probably around 1830):
During the winter they had chance to weary of almost every form and kind of pig-meat: hog's puddings, gammons, chitterlings, souse, salted spareribs—they knew all the varieties and welcomed any change. Mutton they almost never tasted: but sometimes they had a calf's head; sometimes even, though less often, a joint of veal.
Chitterlings are the subject of a song by 1970s Scrumpy and Western comedy folk band, The Wurzels, who come from the southwest of England.

Haggis, made with sheep intestine, is still a common traditional food in Scotland.

Balkans, Greece, and Turkey
Kokoretsi, , or  are usually prepared and stuffed, then grilled on a spit. In several countries such as Turkey, Greece, Albania, and Bulgaria, lamb intestines are widely used. In Turkish cuisine, the intestines are often chopped and cooked with oregano, peppers, and other spices.

Spain
 are a traditional dish in Madrid. The dish consists of sheep's small intestines, spleen, and pancreas, fried in their own fat in such a manner that they form small spirals. The dish is served hot, often with French fries. Few establishments today serve , as this is considered to be more of a speciality than a common dish. It is most commonly served during festivals.

: A traditional dish from Cuenca is , braided sheep's intestines rolled on a vine branch and usually broiled, but also sometimes fried, and sometimes smoked, usually served hot as an appetizer or tapa. A similar dish from La Rioja is , and from the province of Aragon, , all made with sheep's intestines and served as tapas.

France
 are a traditional dish in Gironde. They are made of pigs' small intestines, boiled in bouillon, then grilled on a fire of grapevine cane. This is considered an expensive delicacy.

Andouillette is a type of sausage, found especially in Troyes, which is made predominantly of pig chitterlings.

Andouille is another kind of French chitterlings sausage found especially in Brittany and Normandy.

Saucisson is a type of sausage, which traditionally uses chitterlings both as a packaging and as an ingredient.

Latin America and the Caribbean
People in the Caribbean and in Latin America eat chitterlings.  (in Argentina, Paraguay and Uruguay) or  (in Chile) (from the Quechua , meaning 'intestine') is the cow's small intestine used as a foodstuff. Other name variations from country to country are  (Paraguay),  or  (Dominican Republic and Puerto Rico),  (Brazil, Peru, Panamá), ,  or  (Colombia),  (Venezuela),  (Ecuador),  (Jamaica), and  (Mexico).

Jamaica
In Jamaica, chitterlings are usually prepared in a number of ways. Usually the intestines of a goat are used as part of the ingredients of Mannish water or goat belly soup. Sometimes goat head may be included and may simply be called goat head soup, even though most of the ingredients do not constitute goat head alone. The intestines of a cow are usually prepared as a stew in one of three ways. The most popular would be curried tripe and beans where the intestines are cooked down with butter beans and curry powder. A similar stew is also made with butter beans but without the curry powder. Less common is a stew that is prepared with red kidney beans instead of butter beans and with no curry powder. In this latter case the stew has a very dark red colour and usually has a thick consistency. In most cases, chitterlings are commonly eaten with white rice, though rice and peas may be preferred.

Mexico
In Mexico,  are very popular served as a  in tacos. They are cleaned, boiled, sliced, and then fried until crispy. They are often served with a spicy, tangy tomatillo-based salsa. In Guadalajara, along with the traditional preparation for tacos, they are often prepared as a dish, served with a specialized sauce in a bowl and accompanied by a stack of tortillas, additional complementary sauces, limes, and salt.

See also
 Chunchullo

Asia
Chitterlings are also eaten as a dish in many East Asian cuisines.

China
Both large and small intestine (typically pig) is eaten throughout China. Large intestine is called , literally 'fat intestine' because it is fatty. Small intestine is called , literally 'pig powder intestine' because it contains a white, pasty or powdery substance. The character  or 'pig' is added at the beginning to disambiguate. This is because in Cantonese cuisine, there is a dish called cheong fun which uses intestine-shaped noodles.

Large intestine is typically chopped into rings and has a stronger odor than small intestine. It is added to stir-fry dishes and soups. It is also slow-cooked or boiled and served as a standalone dish. It releases oil that may be visible in the dish. Small intestine is normally chopped into tubes and may be simply boiled and served with a dipping sauce. Preparation techniques and serving presentations for both small and large intestine vary greatly within the country.

Japan
In Japan, chitterlings or  are often fried and sold on skewers or  in kushikatsu () or  restaurants and street vendor pushcarts. When grilled, it is usually called , as in Horumonyaki. It is also served as a soup called  with miso, ginger, and finely chopped green onions to cut the smell, as well as other ingredients and internal organs such as the stomach, depending on the preparer. In Okinawa, the soup is called  and served without miso as the chitterlings are put through a long cleaning process to get rid of the smell so the miso is not needed. In Nagoya it is called  and is served with red miso and without the soup. In Fukuoka, it is called motsunabe () and is served as a nabe stew along with cabbage, chives, mungbean sprout, and tofu.

Korea
In Korea, chitterlings () are grilled or used for stews () in Korea. When they are grilled, they are often accompanied by various seasonings and lettuce leaves (to wrap). Stew is cooked with various vegetables and seasonings.

Philippines
In the Philippines, pig intestines () are used in dishes such as dinuguan (pig blood stew). Grilled intestines are known as isaw and eaten as street food. Chicken intestines (, compared to ) are also used. Pig intestines are also prepared in a similar manner to pork rinds, known locally as chicharon. Two distinct types of these are called  and , differing in the part of the intestine used.

New Zealand
In New Zealand, sheep and lamb intestine is used, and sometimes pig, and is usually prepared very simply. First, moments after slaughter, a hose is run through the intestine to expel any intestinal matter; the intestine is then usually braided and boiled with cabbage and potato. The dish is called  in Maori culture.

United States
In the Southern United States, chitterlings, commonly called "chitlins", are part of the culinary tradition of soul food. When slave plantations held seasonal hog-killings, they preserved all parts of the animal that could be preserved. Chitterlings, which could not, were cooked immediately and served mainly (although not exclusively) to the slaves. They have a mixed reputation among African-Americans, with some rejecting them as a relic of oppression and others embracing them as a delicacy.

Chitterlings are carefully cleaned and rinsed several times before they are boiled or stewed for several hours. A common practice is to place a halved onion in the pot to mitigate the very unpleasant odor that can be particularly strong when the chitterlings begin to cook. Chitterlings sometimes are battered and fried after the stewing process and commonly are served with apple cider vinegar and hot sauce as condiments.

In 2003, the Smithsonian Institution's Anacostia Museum and Center for African American History and Culture accepted the papers of Shauna Anderson and her restaurant, The Chitlin Market, as part of its emerging collection of materials about African American celebrations, foods and foodways. In 2007, the Prince Georges County, Maryland government shut down The Chitlin Market when the restaurant's location was rezoned from commercial to residential.

In 1965, blues harmonica player and vocalist Junior Wells recorded a song, "Chitlin Con Carne" on his acclaimed Delmark Records album, Hoodoo Man Blues. Jazz guitarist Kenny Burrell recorded the unrelated jazz blues "Chitlins con Carne" on 1963's Midnight Blue (covered by others including Stevie Ray Vaughan and Double Trouble on The Sky Is Crying.) Other notable blues songs with references to chitlins were recorded in 1929 by Peg Leg Howell ("Chittlin' Supper"), and in 1934 by the Memphis Jug Band ("Rukus Juice and Chittlin'"). Gus Jenkins, Johnny Otis, and Arthur Williams have also recorded songs with a reference to chitlins in their title. In 1996, Nikki Giovanni referenced chitterlings in her poem Poem For A Lady Whose Voice I Like.

Safety

Disease can be spread by chitterlings not cleaned properly and undercooked. Pathogens include E. coli, Yersinia enterocolitica, and Salmonella. Chitterlings are often soaked and rinsed thoroughly in several different cycles of cool water, and repeatedly picked clean by hand, removing extra fat, undigested food, and specks of feces. They may then be turned inside out, cleaned and boiled, sometimes in baking soda or salt, and the water discarded.

See also

 Chitlin' Circuit
 Chunchullo (in Latin America)
 Flaki
 Gopchang
 Haggis
 Kishka (food)
 Pacha
 Tripe

References

External links
 "Chemists Kill Chitlin Stink"

Soul food
Cuisine of the Southern United States
Pork
Offal
African-American cuisine
Peasant food
Small intestine
Large intestine

Chitterlings


E não se pode exterminá-lo? ist ein mehrteiliger Fernsehfilm der schwedischen Regisseurin Solveig Nordlund aus dem Jahr 1979, basierend auf dem Werk von Karl Valentin.

Handlung
Das als Bühnenstück konzipierte und gefilmte Werk vereint die Sketche Der reparierte Scheinwerfer, Der komische Liebesbrief, Zwangvorstellungen, Rezept zum komischen Salat, Bei Schaja, Im Hutsalon, In der Apotheke und Im Schallplattenladen. So zeigt der Film wechselnde Situationen, die stets auf Missverständnisse hinauslaufen, etwa im Laden oder unter Nachbarn, und zwischen Nonsens und überspitzter Logik angesiedelt sind.

Hintergrund
Der Film entstand auf Basis der Inszenierung von Luís Miguel Cintra am Teatro da Cornucópia und führte auf die Weise in Portugal das Werk Karl Valentins ein. Der Film gelangte aber nie zur kommerziellen Aufführung und wurde auf Initiative des Regisseurs Fernando Lopes, der zu der Zeit Programmdirektor des zweiten Kanals des staatlichen Fernsehsenders RTP war, als fünfteilige Fernsehserie gesendet.

Die Aufführung eines toten ausländischen Humoristen ohne jeden Bezug zu Portugal, der zudem in einer anderen Epoche lebte, war ungewöhnlich. Dass das Stück dann sowohl unterhaltsam, als auch gedankenanregend war, ließ die Kritik die Inszenierung Cintras, aber insbesondere auch den Autor Valentin loben. Karl Valentin wird seither immer wieder in Portugal gespielt. Noch 2011 wurde mit Uma Bizarra Salada ein Stück aufgeführt, u. a. mit Aktiven der Fernsehserie Os Contemporâneos, das auf 6 der 8 Szenen basiert, die im Wesentlichen E não se pode exterminá-lo? ausmachten. Die Sketche entstanden in den Krisenzeiten in Deutschland vor dem Zweiten Weltkrieg und bieten sich aus Sicht portugiesischer Intendanten zur Adaption in den Zeiten der aktuellen Finanzkrise des Landes besonders gut an. E não se pode exterminá-lo? bedeutet auf Deutsch in etwa "Und kann man ihn nicht einfach vernichten?".

Weblinks

 Kurzer Ausschnitt aus dem Film, Fernsehmitschnitt auf YouTube

Siehe auch
 Portugiesischer Film

Einzelnachweise

Filmtitel 1979
Portugiesischer Film
Karl Valentin

E não se pode exterminá-lo?


Middlesex est une ville du comté de Yates, dans l'État de New York, aux États-Unis. En 2020, elle compte une population de .

Démographie
Lors du recensement de 2020, la ville comptait une population de , tandis qu'en 2022, elle est estimée à .

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 État de New York

Liens externes

Localité dans le comté de Yates
Town dans l'État de New York

Middlesex (New York)


Cartierul Armenesc (, Harat al-Arman; , Ha-Rova ha-Armeni; , ) este unul dintre cele patru cartiere ale Orașului Vechi Ierusalim. Localizat în colțul sud-vestic al Orașului Vechi, poate fi accesat prin  și Poarta Jaffa. Ocupă o suprafață de 0.126 km² (126 dunam), adică 14% din teritoriul Orașului Vechi. În 2007 avea o populație de 2.424 de locuitori (6,55% din totalul Orașului Vechi). Are o populație și o suprafață comparabile cu cele ale Cartierului Evreiesc. Cartierul Armenesc este separat de Cartierul Creștin prin strada David (Suq el-Bazaar) și de Cartierul Evreiesc prin Strada Habad (Suq el-Husur).

Prezența armenească în Ierusalim datează din secolul 5, când Armenia a adoptat creștinismul ca religie națională și călugări armeni s-au stabilit la Ierusalim. Prin urmare, este considerată cea mai veche comunitate armenească din diaspora armenească existentă în prezent. Treptat, cartierul s-a dezvoltat în jurul —care domină cartierul—și a luat o formă modernă în secolul 19. Mănăstirea găzduiește , ce a fost înființată ca eparhie în secolul 7. Patriarhia este administratorul de facto al cartierului și acționează ca un "mini-stat bunăstare" pentru rezidenții armeni. Comunitatea armeană este în declin de la mijlocul secolului 20 și este în pericol imediat de dispariție, potrivit lui Bert Vaux.

Deși oficial sunt separați de creștinii ortodocși calcedonieni și , armenii consideră că cartierul lor este parte a . Cele trei patriarhii creștine ale Ierusalimului și guvernul Armeniei și-au exprimat în mod public opoziția față de orice divizare politică a celor două cartiere. Principalele motive ale existenței unui cartier armenesc separat sunt  și limba și cultura distinctă a armenilor, care, spre deosebire de majoritatea creștinilor din Ierusalim (atât din Israel cât și din Palestina), nu sunt nici arabi, nici palestinieni. În orice caz, armenii care locuiesc în Cartierul Armenesc sunt considerați palestinieni de Israel și Națiunile Unite (UN). Ei au avut de-a face cu multe din aceleași restricții asupra vieților lor cu care se confruntă palestinienii.

Note
Note

Citări

Bibliografie

Cartiere din Ierusalim
Armeni

Cartierul armenesc (Ierusalimul vechi)


During the sixteenth and seventeenth centuries, politiques () were Western European statesmen who prioritized the strength of the state above all other organs of society, including religion. During the French Wars of Religion, this included moderates of both religious faiths (Huguenots and Catholics) who held that the country could only be saved by the restoration of a strong monarchy which rose above religious differences. The term politique often had a pejorative connotation of moral or religious indifference, especially after 1568 in contrast with the radical Catholic League calling for the eradication of Protestantism in France. By 1588 the politiques were seen by pious detractors as a faction more pernicious than heretics.

Similar clashes emerged during the same period in the Netherlands and England.

History
In early critical writings, the politiques (largely jurists and intellectuals) were sometimes confused with another group, the "malcontents" (nobles who opposed the political influence of the Guise family). This was mainly because the first record of politiques referred to those Catholics and Huguenots who opposed the founding of a Guise dynasty in France. They rallied against the Guise because King Philip II of Spain openly supported the Duke of Guise.  Because the King of Spain was an enemy of France, many felt uncomfortable with a king hand-picked by the Spanish. Instead, they rallied for peace and unity in France. Many moderate politique Catholics defended the idea of Gallicanism, of making a distinction between the State and Religion, of a unitary and undivided royal sovereignty (against exterior influence or internal divisions), and of privileging national security and peace.

It can be argued that anyone who believed in the necessity of a strong monarchy to national security was a politique.  For example, the politique policies of Henry IV of France, such as the Edict of Nantes (a document granting unprecedented political and religious liberties to the minority French Protestants), directly contributed to the centralized administrative system of seventeenth century France and the absolutism embodied by Louis XIV of France, which included an eventual revocation of the Edict. Another example of a politique was Elizabeth I of England, who was (or claimed to be) a Catholic during the time of her sister Mary I but moved to Protestantism when attaining the throne. The later monarch Charles II - long flirting with Catholicism and holding out a promise to convert to it as a means of getting support from Louis XIV of France, but only actually converting on his deathbed - could also be considered to have acted as a Politique, though by his time the term was less often used.

Jonathan I. Israel emphasizes the important role played by various "Politiques" in the Dutch Revolt of the 16th Century and the 17th Century Dutch Republic created by that revolt. Specifically, he notes as the most important of them William the Silent, who moved from the Catholic Church to the Calvinist one - the opposite direction to that taken by his contemporary Henry IV of France, but taken out of similar motives. In Jonathan Israel's view, the long-term influence of such Dutch Politiques was positive, helping to mitigate the more intransigent forms of Calvinism and to create in the Netherlands a climate of (relative) religious toleration, greater than in other European countries at the time. Likewise, Blair Worden makes the point that during the Commonwealth of England, while the Lord Protector Oliver Cromwell was broadly Calvinist, his circle contained non-sectarian 'merciful men' or politiques who were more tolerant of other doctrines.

Notes

Political history of the Ancien Régime
History of Christianity in France
Religion in the Ancien Régime
French Wars of Religion

Politique


Ekko kan henvise til:

 Ekko – lydfænomen
 Ekko (film) – film fra 2007 af Anders Morgenthaler
 Ekko (magasin) – Filmmagasinet Ekko
 Ekko (tidsskrift) – efterfølger til Kritisk Revy, udgivet i 1929

Ekko (flertydig)


Sofisten (græsk  Sophistḗs, latiniseret Sophista) er en filosofisk dialog, skrevet af den oldgræske filosof Platon. Det er et af hans sene værker. Værket indeholder en fiktiv samtale. Hovedpersonen er en ikke benævnt fremmed fra Elea og den unge matematiker Theaithetos. Biroller indehaves af Platons lærer Sokrates og matematikeren Theodoros fra Kyrene.

De to debattører stiller sig den opgave at bestemme begrebet "sofist". Sofisten, en underviser i retorik skal bestemmes nøjagtigt, således af dette erhverv bestemmes i henhold til sit væsen og kan afgrænses fra alle andre aktiviteter. Først indøves teknikken i begrebsbestemmelsen ved at betragte et enkelt eksempel, fiskeren. Den filosofiske set overlegne fremmede leder samtalen. Under definitionen benyttes teknikken dihairesis: At man bliver ved med at opdele et overordnet begreb i underbegreber, indtil man når frem til en præcis definition af det undersøgte begreb. På denne måde når samtalepartnerne til sidst frem til definitionen på sofisten.

Platons hensigt er polemisk. Han er en skarp kritiker af sofismen, en omstridt dannelsesbevægelse, der skabte stort røre i hans hjemby Oldtidens Athen. Platon mente sofisterne var charlataner, der argumenterede useriøst, forvandlede logikken til en leg og ikke havde den viden de påstod at have. Derved lader han den fremmede og Theaitetos komme frem til den konklusion, at sofisten er en særlig type bedrager.

Bedragets tema giver samtalepartnerne anledning til en undersøgelse af væren og ikke-væren. Hvis væren og ikke-væren adskilles i for høj grad, og det ikke-værende ikke findes, kan der ikke findes falskhed eller en forklaring af, hvad bedrag er. Derfor må der bestå en forbindelse mellem væren og ikke-væren, der muliggør bedrageriske udtryk; det ikke-værende må være reelt og givet, sammen med det værende. Denne undersøgelse fører til almene teser om ontologi, altså læren om væren eller det værende.

Den moderne forskning anser Sofisten for at være den første udarbejdelse af en differentieret ontologi i den vestlige filosofi. For første gang undersøges spørgsmålet "Hvad er væren?". Gennem en intensiv undersøgelse af den førsokratiske filosof Parmenides nåede Platon frem til resultater, der gjorde det muligt for ham at lave en samlet tolkning af de komplekse forhold mellem væren og ikke-værende, enhed og flerhed. Samtidigt formulerer han her vigtige teser omkring logik og sprogfilosofi. For den senere udvikling af læren om kategorier var hans indførsel af fem øverste arter vejvisende. Endnu i nutiden har hans undersøgelse af værensspørgsmålet stor indflydelse.

Dialogens deltagere

Den egentlige dialog udspiller sig mellem den fremmede og Theaithetos, de andre deltagere deltager kun i indledningen. Den fremmede er hovedfiguren, indfører de vigtigste tanker, og hans yngre uerfarne samtalepartner indskrænker sig over lange passager til at ytre enighed og stille spørgsmål. Derfor virker Sofisten, i modsætning til andre af Platons dialoger, relativt "dogmatisk". Mæutikken, den didaktik som Platons Sokrates-figur er kendt for, mangler helt. Ud over de fire personer med replikker, er et antal tavse tilhørere til stede.

Den fremmede

Den fremmedes navn nævnes ikke. Hans tænkning er præget af den eleatiske skole, hvis centrum på det tidspunkt var i Elea. Der levede Parmenides og hans elev Zenon fra Elea. I Sofisten omtaler Theordoros den fremmede som deres "ledsager".  Den fremmede fremtræder dog ikke som konsekvent forsvarer af eleaternes rene lære. Nærmere kender og kritiserer han svaghederne i det stive eleatiske verdensbillede, som han til dels har frigjort sig fra. Hans overbevisning stemmer herved overens med Platons, hvis ontologi forudsætter en overvindelse af de eleatiske begreber om væren og ikke-væren. Det billede den fremmede giver af den eleatiske filosofi, videregiver ikke nøjagtigt Parmenides' lære om væren, men præsenterer den i en form der er tilpasset til Platons didaktiske målsætning. Nogle filosofihistorikere mener, at den opfattelse at den fremmede/Platon vil modbevise Parmenides filosofi, beror på en misforståelse. I virkeligheden har han kun forandret den og beskyttet den mod sofistiske fejlfortolkinger.<ref>Se f.eks. artiklerne i den Beatriz Bossi og Thomas M. Robinson (udg.): Plato's Sophist Revisited, Berlin 2013, S. 117–201, John A. Palmer: Plato's Reception of Parmenides, Oxford 1999, S. 91–93, 118–124, 145–147, 181, 185; Denis O'Brien: A form that 'is' of what 'is not'. Existential einai in Plato's Sophist. I: George Boys-Stones oa. (Udg.): The Platonic art of philosophy, Cambridge 2013, S. 221–248, hier: 240–243; Denis O'Brien: Le Non-Être, Sankt Augustin 1995, S. 10–13, 87 f.</ref>

Forskningen er generelt af den mening at den fremmede er en frit opfunden figur. Han optræder både i Sofisten og Statsmanden med stor autoritet, hans udredninger bestemmer samtalens forløb og accepteres. Derfor er den brede antagelse, at han udtrykker Platons egen opfattelse. Fortalere for denne fortolkning henviser dertil, at Sokrates, der normalt har rollen som autoriteten i Platons dialoger, kun er tilhører til den fremmede og ingen indvendinger har, altså tilsyneladende billiger den fremmedes teorier. Ikke alle filosofihistorikere er enige i denne fortolkning. Andre mener at Platon har en kritisk distance til den fremmedes undersøgelsesmetode og vil vise læseren, hvor uholdbar den er. I denne betydning har man oven i købet tolket Sokrates' tavshed som misbilligelse. Denne tolkning er et mindretalssynspunkt, og er blevet direkte modsagt. Den fremmede udviser både betragtelig overensstemmelse med Sokrates, såvel som store forskelle. Giuseppe Agostino Roggerone mener at den fremmedes synspunkt er identisk emd den unge Aristoteles, der var en af Platons elever.

Theaitetos

Theaitethos er ung i dialogen. Ligeledes som i den efter ham nævnte dialog Theaitethos er hans rolle at være en ny, men lærevillig elev. Hans erfarne samtalepartner forsyner ham med den nødvendige viden og gør ham fortrolig med undersøgelsesmetoden med at undersøge krævende spørgsmål. Den første lektion får han i Theaitetos. Der lærer han grundlaget for den filosofiske samtale, og vinder takket være den dialektisk dygtige Sokrates værdifuld erkendelse. Den følgende dag hjælper den fremmede ham i Sofisten til yderligere indsigter, der uddyber hans forståelse af jagten på sandhed. I Theaitetos giver Platon et meget positivt billede af den fysisk uanseelige, men højtbegavede unge matematiker. Også i Sofisten behandles Theaithetos med respekt.

Theaitetos er en virkelig person.

 Literatur
Oversigter
 Michael Erler: Platon (Grundriss der Geschichte der Philosophie. Die Philosophie der Antike, redigeret af Hellmut Flashar, Bd. 2/2). Schwabe, Basel 2007, , S. 238–244, 641–645

Kommentarværker
 Seth Benardete: The Being of the Beautiful. Plato's Theaetetus, Sophist, and Statesman. The University of Chicago Press, Chicago/London 1984,
 Christian Iber: Kommentar. In: Ursula Wolf (Hrsg.): Platon: Sophistes. Suhrkamp, Frankfurt am Main 2007, , S. 179–496
 Giancarlo Movia: Apparenze, essere e verità. Commentario storico-filosofico al "Sofista" di Platone. Vita e Pensiero, Milano 1991,  (Darstellung aus der Sicht der "Tübinger und Mailänder Schule")
 Lambert Marie de Rijk: Plato's Sophist. A Philosophical Commentary. North-Holland Publishing Company, Amsterdam 1986,
 Gustav Adolf Seeck: Platons Sophistes. Ein kritischer Kommentar. Beck, München 2011,

Undersøgelser
 David Ambuel: Image and Paradigm in Plato's Sophist. Parmenides Publishing, Las Vegas 2007,
 Paolo Crivelli: Plato's Account of Falsehood. A Study of the Sophist. Cambridge University Press, Cambridge 2012,  (Untersuchung aus der Perspektive der modernen Sprachphilosophie)
 Andreas Eckl: Sprache und Logik bei Platon, Teil 2: Ideenlogik und Logik der grammatischen Form im Sophistes. Königshausen & Neumann, Würzburg 2011,
 Christoph Hochholzer: Teile und Teilhabe. Eine Untersuchung über Platons "Sophistes". De Gruyter, Berlin/Boston 2016,
 Peter Kolb: Platons Sophistes. Theorie des Logos und Dialektik. Königshausen & Neumann, Würzburg 1997,
 Fabián Mié: Dialéctica, predicación y metafísica en Platón. Investigaciones sobre el Sofista y los diálogos tardíos. Ediciones del Copista, Córdoba 2004,  (Darstellung aus der Sicht der "Tübinger und Mailänder Schule")
 Noburu Notomi: The Unity of Plato's Sophist. Between the Sophist and the Philosopher. Cambridge University Press, Cambridge 1999,
 Stanley Rosen: Plato's Sophist. The Drama of Original and Image. Yale University Press, New Haven 1983,
 Paul Seligman: Being and Not-being. An Introduction to Plato's Sophist. Nijhoff, Den Haag 1974,

Artikelsamlinger
 Pierre Aubenque (red.): Etudes sur le Sophiste de Platon. Bibliopolis, Neapel 1991,
 Beatriz Bossi, Thomas M. Robinson (red.): Plato's Sophist Revisited. De Gruyter, Berlin 2013,

Reception
 Markus J. Brach: Heidegger – Platon. Vom Neukantianismus zur existentiellen Interpretation des "Sophistes"''. Königshausen & Neumann, Würzburg 1996,

Noter

Filosofiske skrifter

Sofisten (dialog)


Nikolai Vekua (în , ) a fost un matematician georgian și sovietic, academician al Academiei de științe din Republica Sovietică Socialistă Georgiană.

Biografie
Este fiul lui Petru Vekua. S-a născut în loc. Ahuti. A absolvit universitatea din Tbilisi în anul 1937. Din anul 1938 lucrează la Instituttul de matematică al AȘ din R.S.S. Georgiană. . Este  profesor din anul 1947. În anul 1962 obține titlul de  profesor și la Universitatea din Tbilisi . Este  director al Institutului de matematică al AȘ din R.S.S. Georgiană din anul 1976. A decedat în anul 1993.

Preocupări științifice
S-a ocupat de teoria numerelor de variabilă complexă, ecuații diferențiale în derivate parțiale, ecuații integrale.

Distincții, onoruri
 Este om emerit al științelor din R.S.S. Georgiană din anul 1966
 Ordinul prieteniei popoarelor (1983)
 Premiul de Stat al R.S.S. Georgiene (1975)
 Ordinul Insigna de onoare (1966)

Note

Nașteri în 1913
Decese în 1993
Matematicieni din secolul al XX-lea
Matematicieni sovietici

Nikolai Vekua


මහාචාර්ය සිරිමෙවන් වෛද්‍යසේකර (ඉංග්‍රීසි: Sirimevan Waidyasekera) යනු ප්‍වෛද්‍ය භෞතික විද්‍යා මහාචාර්ය හා පීඨාධිපති මාලඹේ පෞද්ගලික වෛද්‍ය විද්‍යාලය.

සිරිමෙවන් වෛද්‍යසේකර  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත
  මහාචාර්ය සිරිමෙවන් වෛද්‍යසේකරගේ ඉංග්‍රීසි විකිපීඩියා පිටුව

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු මහාචාර්ය වරුන්

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
ශ්‍රී ලංකීය විද්‍යාඥයන්
මහාචාර්යවරු - ශ්‍රී ලංකා

සිරිමෙවන් වෛද්‍යසේකර


An Hemarthria uncinata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Hemarthria uncinata in nahilalakip ha genus nga Hemarthria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hemarthria

Hemarthria uncinata


Clinosperma, rod palmi smješten u podtribus Clinospermatinae, dio tribusa Areceae, potporodica Arecoideae. Postoje četiri vrste, sve su endemi sa Nove Kaledonije. za njih nije zabilježen nijedan vernakularni naziv, niti ništa o njihovoj lokalnoj upotrebi, sve su vrste endemi sa Nove Kaledonije.

Vrste
 Clinosperma bracteale (Brongn.) Becc.
 Clinosperma lanuginosa (H.E.Moore) Pintaud & W.J.Baker
 Clinosperma macrocarpa (H.E.Moore) Pintaud & W.J.Baker
 Clinosperma vaginata (Brongn.) Pintaud & W.J.Baker

Sinonimi
 Brongniartikentia Becc.
 Lavoixia H.E.Moore

Izvori

Clinospermatinae

Clinosperma


An Pogonia japonica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Pogonia japonica in nahilalakip ha genus nga Pogonia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pogonia

Pogonia japonica


Hikari Takagi (født 21. maj 1993) er en japansk fodboldspiller. Hun er medlem af Japans kvindefodboldlandshold.

Japans fodboldlandshold

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra Japan

Hikari Takagi


Stojanče Stoilov (født 30. april 1987) er en nordmakedonsk håndboldspiller, som spiller i RK Vardar og for Nordmakedoniens herrehåndboldlandshold.

Referencer

Håndboldspillere fra Nordmakedonien

Stojanče Stoilov


(12327) Terbruggen, denumire internațională (12327) Terbrüggen, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12327 Terbrüggen este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Tautenburg de Lutz Dieter Schmadel și Freimut Börngen. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,30 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 1,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

12327 Terbrüggen


La chapelle Saint-Germain est une chapelle située dans la commune de L'Isle d'Abeau dans le département français de l'Isère. L'édifice est inscrit au titre des monuments historiques le .

Histoire
Plusieurs édifices se sont succédé sur l'emplacement de cette chapelle :
En premier lieu, un temple gallo-romain du  ou . Celui-ci sera remplacé par une église dont on ne connaît pas la date de construction, mais qui a été remaniée autour du  et . La chapelle actuelle a été construite à la fin de cette période à la suite de la destruction par un incendie de l'édifice carolingien. Un abside semi circulaire est ajoutée au  et la nef rectangulaire  est rehaussée et dallée au . Le culte n'est plus célébré depuis 1920.

Description
Cette petite chapelle avec clocher-tour, clocheton et abside en hémicycle, reste désaffectée au  mais présente des céramiques qui permettent de situer par époque, son existence et son utilisation (du  au ).

Localisation et accès
Cette chapelle est située sur le territoire de L'Isle d'Abeau, quartier de Saint-Germain, non loin des tracés la RD1006 (ex RN6) et de l'autoroute A 43.

Notes et références

Voir aussi

Article connexe
 Liste des monuments historiques de l'Isère

Liens externes

Chapelle en Isère
Chapelle monument historique (France)
Monument historique en Isère
Monument historique inscrit en 1954

Chapelle Saint-Germain de L'Isle-d'Abeau


An Anchomanes dalzielii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Nicholas Edward Brown. An Anchomanes dalzielii in nahilalakip ha genus nga Anchomanes, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Anchomanes

Anchomanes dalzielii


Armillaria (Elias Magnus Fries, 1821 ex Friedrich Staude, 1857) sin. Armillariella (Petter Adolf Karsten, 1881), denumită în popor ghebe, este un gen de ciuperci din încrengătura Basidiomycota în ordinul Agaricales  și familia Physalacriaceae cu global aproximativ 45 de specii (dar numai puține în Europa). Bureții acestui soi sunt specii saprofite, dar în primul rând parazitare care cresc în tufe cu multe exemplare, pe trunchiuri aflați în putrefacție ori copaci vii, prin păduri de foioase și de conifere, unde produc o distrugere frapantă și pricinuiesc importante pagube, provocând putregaiul alb al lemnului. Tip de specie este Armillaria mellea (ghebe cu inel).

Oameni de știință au descoperit în pădurea   în est de  (statul Oregon, SUA) o Armillaria ostoyae sin. Armillaria solidipes uriașă (pentru mai mulți savanți între alții Claude Casimir Gillet sau Bruno Cetto numai variația Armillaria obscura), răspândită peste 900 de hectare, cu o greutate de aproximativ 600 de tone și o vârstă de 2.400 de ani. Ea reprezintă cel mai mare organism cunoscut din lume.

Descriere

 Pălăria: are un diametru mediu  de 4-10, rar mai mare, este cărnoasă, la început emisferică, apoi convexă, pentru mult timp cu marginea răsucită în jos, aplatizând odată cu vârsta, atunci adesea ceva adâncită cu un gurgui mic central. Cuticula este netedă și mată pe vreme uscată, dar unsuroasă pe timp umed, fiind de culoare foarte variată care tinde de la gri-albicios, peste gălbui, ocru, portocaliu, roșcat, până la brun, chiar brun închis, ce depinde de specia genului precum soiul arboricol pe seama cărui trăiește. În urma vălului parțial, suprafața ei este presărată aproape mereu cu mulți solzi mici, ascuțiți, galben-maronii care se concentrează spre zona centrală. Acești negi sunt tare trecători, astfel exemplare bătrâne sunt în majoritate goale, dar, de asemenea ciuperci tinere pot să piardă solzii după o ploaie puternică.
 Lamelele: sunt late, inegale, în tinerețe destul de dese și acoperite la multe specii cu o cortină cu fire ca de păianjen, slab ondulate, mai mult sau mai puțin decurente la picior. Culoarea tinde de la albui, peste gălbui, roșiatic până maroniu și măsliniu.
 Piciorul: este relativ lung cu o înălțime de 5-15 (20) cm și o lățime de 1-1,5 (3) cm, fiind canelat sau flocos, fibros, elastic, ușor curbat, pufos pe interior, ușor bulbos la bază, dar niciodată cu volvă. Coloritul variază, fiind ori albicios, ori de cel al pălăriei, spre bază nu rar mai închis. Tulpina are (cu câteva excepții, de exemplu Armillaria tabescens) un inel bătător la ochi, cărnos și striat, imobil precum neatârnat în jos care devine subțire la bătrânețe.
 Carnea: este destul de palidă, și  nu se colorează după tăiere, dar devine la mai multe specii negricioasă în timpul fierberii. Ea este în pălărie fermă iar în picior tare și fibroasă. Mirosul și  gustul sunt plăcuți. Bureții bătrâni ai anumitor soiuri lumină noaptea ca fosfor. Ciuperci ingerate crud sau exemplare bătrâne provoacă intoxicații gastrointestinale grave.
 Caracteristici microscopice: Sporii sunt albicioși în regulă rotunjori, granulat umpluți, hialini (translucizi) și neamilozi.

Descrierea se referă la specii care se dezvoltă și în Europa.

Specii
Soiuri ale genului Armillaria sunt (E=cresc și în Europa):

</div>

Câteva specii ale genului în imagini

Valorificare
Ciupercile sunt în orice caz foarte otrăvitoare în stare crudă. Ocazional pot apărea reacții de intoleranță în ciuda pregătirii adecvate (fierbere). Consumul de cantități mari ale ciupercii pot cauza dificultăți gastrointestinale la persoane sensibile în domeniul aparatului digestiv. În România, Basarabia și Bucovina de Nord, ca și în alte părți ale Europei, in special în Italia Cehia, Polonia Rusia și Slovacia, bureții sunt mult culeși și ingerați cu drag. Piciorul dur trebuie îndepărtat mereu înainte de pregătire. Informațiile privind comestibilitatea se aplică pentru toate soiurile ale genului.

Imagini complementare

Note

Bibliografie
 Bruno Cetto: "Der große Pilzführer", vol. 1-3, Editura BLV Verlagsgesellschaft, München-Wien-Zürich 1976-1980
 Bruno Cetto: "I funghi dal vero", vol. 4-7, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1983-1993
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983
 Thomas J. Volk, Harold H. Burdsall, Jr.: Species accepted in Armillaria. In: A Nomenclatural Study of Armillaria and Armillariella species (Basidiomycotina, Tricholomataceae). Synopsis Fungorum 8. Fungiflora, Oslo (Norwegen). 1995. ISBN 8290724144.

Legături externe

Armillaria
Ciuperci comestibile
Ciuperci parazite
Ciuperci saprofite
1791 în știință

Armillaria


Kutshamakin, Jedan od sachema Massachuset Indijanaca koji je potpisao ugovore 1643. i 1645. Bio je pravi sachem (poglavica) zemlje oko Dorchestera, Massachusetts, čiji je dio prodao Englezima. Njegovom je narodu John Eliot prvi propovijedao. Iako se isprva protivio Englezima, Kutshamakin se kasnije pokrstio i služio im na mnogo načina, osobito kao tumač. Njegovom ubojstvu i skalpiranju jednog Pequot Indijanca 1636. godine pripisuje se (Drake, Inds. of N.A., 116, 1880.) izbijanje Pequotski rata.

Izvori

Massachuset

Kutshamakin


راس الميعاد أو أولاد ساسي، بلدية بدائرة سيدي خالد، ولاية أولاد جلال كانت سابقا تابعة إلى ولاية بسكرة الجزائرية إلى غاية 11 ديسمبر 2019 بعد صدور القانون المتعلق بالتنظيم الإقليمي للبلاد بإستحداث عشرة ولايات جديدة.

نبذة
تعد بلدية رأس الميعاد من أهم بلديات ولاية أولاد جلال، حيث تقع في منطقة الزاب الغربي وبالضبط في المنطقة الجنوبية الغربية لمقر الولاية، وتتميز بموقعها الإستراتيجي إذ تعد همزة وصل بين ولاية بسكرة، ولاية المسيلة ولاية الجلفة، وولاية الوادي، ولاية ورقلة. 99% من سكانها ينتمون لعرش أولاد ساسي الذي هو بطن من بطون قبيلة أولاد نايل.

الموقع
كما أنها تقع غرب مقر دائرة سيدي خالد التي تنتمي إليها إداريا، حيث تبعد عنها بـ 80 كم، وعن مقر ولاية بسكرة بـ 187كلم، ويقدر الارتفاع بها بـ 395م يحدهـــا مــن :

     الشمال : ولاية مسيلة.

     الجنوب: ولاية الجلفة و ولاية ورقلة.

     الشرق : بلدية البسباس وولاية الوادي .

     الجنوب والجنوب الغربي: ولاية المسيلة وولاية الجلفة.

مصادر

بلديات ولاية أولاد جلال

راس الميعاد


العجاجرة هي قرية مغربية تنتمي لإقليم مولاي يعقوب، غرب مدينة فاس. تضم هذه البلدة 14.476 ساكنا حسب إحصاء سبتمبر 2014.

التقسيم الترابي
تنقسم جماعة لعجاجرة الة 3 مشياخات و هي:

أ- مشياخة سوق الاربعاء و تنقسم الى دواوير "أولاد الزيزون"، "سيدي مبارك"، "عين لبكر"، "الزيتونة"، "أولاد بن يطو"، "عين العبيظ"، "السوايح"، "الدومية"، "اولاد الشوم الاربعاء"، "ام العلام"، "الهواورة الكبيرة"، "العجاجرة"، "القبابسة"، "اولاد المعطي"، "اولاد امحمد بن بوشتى"، "القراطفة" و "بندريسات".

ب- مشياخة الرصفة و تنقسم الى دواوير "اولاد بن حيان"، "الدريدات"، "الجوابر"، "الخريبة"، "اولاد رحو"، "الموالدة"، "عزيب رحال"، "بنحمانات"، "الحوض"، "الدحامنة"، "بوشنافات"، "عزيب البوريشي"، "عين كورة"، "اولاد بلعيد"، "اولاد عمارة"، "الكراونة"، اولاد الطيب، الزياينة، المصيبن، مرس حميان، اولاد غني، اولاد الشيخ مبارك، الطلاحة الاحباس.

ج- مشياخة عين هبرة و تنقسم الى دواوير الدعابزة، اولاد السنوسي، الزغابشة، عزيب بالعربي، اولاد الكريني، بورمضانات، الكدية، عزيب بن يطو، عين هبرة، الكطيبات، بوقرابات، اولاد علال، كرمة الهواتي، اولاد عبد الله، اولاد الشوم العكبة، واد العرايش و العساكرية.

مراجع

جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم مولاي يعقوب

العجاجرة


A Copa Pan-Americana de Voleibol Masculino de 2008 foi a 3ª edição do torneio organizado pela Confederação da América do Norte, Central e Caribe de Voleibol (NORCECA), realizado no período de 2 a 7 de junho, com as partidas realizadas na cidade de Winnipeg, no Canadá.

A seleção dos Estados Unidos conquistou seu segundo título da competição ao vencer na final única a seleção canadense. O oposto norte-americano Evan Patak foi eleito o melhor jogador do torneio.

Seleções participantes

Formato da disputa
O torneio foi dividido em duas fases: fase classificatória e fase final.

Fase classificatória

Grupo A

|}

Resultados

|}

Grupo B

|}

Resultados

|}

Fase final
 Chaveamento

 Quartas de finais

|}

 Quinto lugar

|}

 Semifinais

|}

 Sexto lugar

|}

 Terceiro lugar

|}

 Final

|}

Classificação final

Premiações

Individuais
Os atletas que se destacaram individualmente foramː

Most Valuable Player (MVP)
  Evan Patak
Maior pontuador
  Elvis D. Contreras
Melhor ataque
  Gavin Schmitt
Melhor bloqueador
  Tomas Aguilera

Melhor saque
  Evan Patak
Melhor defesa
  Alvaro Cascante Retana
Melhores levantador
  Pedro Rangel

Ver também
 Copa Pan-Americana de Voleibol Feminino de 2008

Ligações externas

Copa Pan-Americana de Voleibol Masculino
Desporto no Canadá em 2008
2008 no voleibol


Carl Wunibald Otto (* 4. Februar 1808 in Weißenfels an der Saale; † nach 1862) war ein deutscher Chemiker und Pharmazeut, Angeklagter im Kölner Kommunistenprozess.

Leben
Carl Wunibald Otto wurde am 14. Februar 1808 in der Marienkirche in Weißenfels getauft. Sein Vater war der Jurist Carl Ferdinand Otto († 13. Juli 1813 in Freyburg) und sein Großvater der Stadtchronist Georg Ernst Otto. Seinen Beruf als Pharmazeut erlernte er vermutlich in Weißenfels. Nach 1828 war er in Erfurt, 1831 bis 1833 in Magdeburg. 1842 zog er nach Köln. Am 13. Oktober 1847 heiratete er Elisabeth Hubertina Pütz (* 1824), mit der er zwei Kinder hatte. Sein Bruder, der Arzt Carl Ottomar Otto (* 1802), wurde wegen seiner Teilnahme am Dresdner Maiaufstand 1849 zu 12 Jahren Zuchthaus verurteilt. Seine Mutter lebte bei seiner Verhaftung in Schneeberg.

Otto arbeitete seit Dezember 1842 bei der Kölner "Mineralwasser Bearbeitungs-Anstalt" als Chemiker. Am 14. April 1844 wurde ihm ein Patent "für neu und eigenthümlich erachteten Bewegungsapparat für Dampfschiffe" auf die Dauer von acht Jahren in Preußen erteilt. Im April 1845 war er mit Roland Daniels, Carl d'Ester u. a. im "Allgemeinen Hilfs- und Bildungsverein" in Köln tätig. Bei den Unruhen vom 3. und 4. August 1846 in Köln, die während der Brigitten Kirmes im Kirchspiel St. Martin stattfanden, war er Zeuge, wie die Polizei mit gezogenem Säbel auf Jugendliche und Kinder los ging. Im Kölner Adressbuch von 1846 ist er so eingetragen: "Otto, Carl Wunibald; Chemiker der künstlichen Mineral-Wasseranstalt, Maximinstr. 41"

Mit Karl Marx war er 1848 in der Demokratischen Gesellschaft in Köln engagiert. Otto war auch Mitglied des Kölner Turnvereins, dessen Präsident Johann Ludwig Albert Erhard war. Gemeinsam mit Marx, Wilhelm Wolff, Karl Schapper, Friedrich Anneke u. a. rief er zum Kongress der "Arbeitervereine der Rheinprovinz und Westfalens" auf. und wurde in das gewählte Komitee aufgenommen. Otto war auch einer "der Wahlmänner der Stadt Köln für die Wahl der Abgeordneten zur zweiten Kammer" für den "27. Bezirk". Er hielt im Kölner Arbeiterbildungsverein Vorträge über "Gewerbechemie" und war auch einer von zwei Bibliothekaren dieses Vereins. Während des Aufenthalts von Heinrich Bauer von der Zentralbehörde des Bundes der Kommunisten in Köln, schrieb er die "Märzansprache" mehrmals zur Verbreitung ab. Ende September 1850 wurde er Kassierer der Kölner Zentralbehörde des Bundes der Kommunisten. Er war Emissär des Bundes für Sachsen und Berlin. In Berlin verbreitete er das Flugblatt "Deutsche Männer und preußische Untertanen!" Im Dezember 1850 fertigte er mehrere Abschriften der Dezemberansprache der Zentralbehörde ab.

Kommunistenprozess 1852
Bei seiner Verhaftung am 25. Juli 1851 war er bei der Kölner "Mineralwasser Bearbeitungs-Anstalt" als Chemiker angestellt. Die Kölner Polizei fertigte 1851 einen Steckbrief von ihm an: "42 Jahre alt (…) groß 5 Fuß 9 Zoll, mit roten Haaren, ovaler Stirn, blauen Auge, gewöhnlicher Nase und Mund, ovalem Kinn und rötlichen Barte."

Am 8. November hatten die Behörden die Untersuchung teilweise abgeschlossen und wollten Peter Gerhard Roeser, Johann Heinrich Bürgers, Peter Nothjung, Hermann Becker, Carl Wunibald Otto, Roland Daniels, Wilhelm Joseph Reiff, Johann Jacob Klein, Abraham Jacobi und Johann Ludwig Albert Erhard anklagen. Der Anklagesenat des 'Kölner Appelhofs' lehnte das aber ab. Erst am 12. Mai 1852 wurde Anklage erhoben und am 4. Oktober 1852 begann der Prozess. Den Angeklagten wurde ein "Komplott" vorgeworfen, mit dem "Zweck", "die Staatsverfassung umzustürzen" und die Bürger für einen "Bürgerkrieg" "zu bewaffnen". Am neunten Sitzungstag, 14. Oktober 1852, wurde Otto verhört. "Der siebente Angeklagte, Carl Wunibald Otto, räumt ein, Mitglied des Arbeitervereins und des Arbeiterbildungsvereins, nicht aber des Bundes gewesen zu sein. (…) Eine von ihm im Oktober 1850 nach Dresden und Berlin gemachte Reise habe er weder als Emissär noch überhaupt im Interesse dieses Bundes übernommen, vielmehr sei er dazu von der Verwaltung der hiesigen Struvenschen Mineralwasseranstalt, in welcher er als Chemiker beschäftigt gewesen sei, beauftragt worden." Sein Vorgesetzter Karl Friedrich August Stucke erklärte am 29. Oktober 1852 vor Gericht, dass diese Reise nach Dresden und Berlin im Auftrag der Firma gemacht wurde. Der Prozess dauerte bis zum 17. November 1852. Otto wurde durch den Anwalt Arthur Nacken vertreten, der im Plädoyer sagte: "dass das Komplott zum Verfassungsumsturz auf direkten und gewaltsamen Umsturz gerichtet sein muß, wenn es strafbar sein soll. (…) Die Handlungen von Otto lassen sich leicht aus seinem vertrauten Verhältnis zu Roeser erklären und sind außerdem nicht entfernt unter die Kategorie der Teilnahme an einem Verbrechen zu bringen." Er kam zu dem Schluss, dass Otto unschuldig im Sinne der Anklage sei.

Der Oberprokurator August Heinrich von Seckendorff beantragte für Otto "sechs Jahre" ohne Anrechnung der erlittenen Untersuchungshaft. Das Gericht entschied auf "fünf Jahre" Festungshaft. Mit dem Urteil vom 12. November 1852 wurden Otto für fünf Jahre die bürgerlichen Ehrenrechte gemäß § 63 des preußischen Strafgesetzbuches von 1851 aberkannt. Außerdem lebenslange Polizeiaufsicht und gemeinsam mit allen anderen Verurteilten die Kosten des Prozesses. Er verbüßte die vollständige Strafe auf der Festung Cosel gemeinsam mit Heinrich Bürgers.

Nach der Haft
Noch während der Haft veröffentlichte Wilhelm Stieber seine Die Communisten-Verschwörungen des 19. Jahrhunderts. Über Carl Wunibald Otto meinte er ein vernichtendes Urteil abzugeben, wenn er schrieb:

Auch während der Haft wurde Ottos Frau polizeilich überwacht (1853): "die Ehefrau des Otto heute noch in traurigen Verhältnissen lebt, sie ernährt sich von Nähen und Stricken, arbeitet von früh am Morgen bis spät in die Nacht, verrichtet ihre häuslichen Arbeiten selbst und holt sich frühmorgens das Wasser vom Brunnen selbst". Im Frühjahr 1854 fuhr die Schwester von Heinrich Bürgers in die Vereinigten Staaten, um Geld für die Verhafteten Kölner zu sammeln. Adolf Cluss schrieb an Marx am 16. März 1854: "Frl. Bürgers in New York erhielt 36 Dollar unter der Rubrik 'Familien'; auf jeden Gefangenen kommen ca. 45 Dollar und auf jeder der 2 Familien (Otto und Röser ?) die gleiche Summe." Am 22. September 1856 hatte ein Gnadengesuch Erfolg, das Ottos Ehefrau am 30. April 1856 eingereicht hatte, weil er schwer erkrankt war. Am 1. Oktober 1856 wurde Otto aus der Haft entlassen. Die Reststrafe wurde ihm zwar erlassen, er blieb aber unter Polizeiaufsicht. Da Ottos Mutter gestorben war und er 2000 Taler von ihr ererbte, wurde das Erbe mit den auferlegten Prozesskosten verrechnet. Der Vorstand der Kölner Mineralwasser Anstalt beurteilte Otto am 16. April 1856: "Dem Herrn Carl Wunibald Otto geben wir hiermit das Zeugnis, daß derselbe während seiner Funktion als chemischer Dirigent der hiesigen künstlichen Mineralwasseranstalt nach Dr. Struve vom 1. Dezember 1842 bis zum Juli 1851 sich als geschickt, fleißig, ordentlich, sittlich und ehrlich bewiesen hat". Bis 1862 wohnte die Familie Otto in Köln. Danach ist sie in den Kölner Adressbüchern nicht mehr erwähnt. Es verliert sich die Spur und sein Sterbedatum ist deswegen noch unbekannt.

Dokumente
 Freiheit, Brüderlichkeit, Arbeit. Nr. 22 22. April 1849
 Einladung des provisorischen Ausschusses der Arbeitervereine der Rheinprovinz und Westfalens zu einem Provinzkongress.
 Abschrift der Ansprache der Zentralbehörde des Bundes der Kommunisten vom März 1850 durch Otto
 Abschrift der Ansprache der Zentralbehörde des Bundes der Kommunisten an den Bunde vom 1. Dezember 1850 durch Otto
 Abschrift der Statuten des Bundes der Kommunisten vom 1. Dezember 1850 durch Otto

Literatur
 A. Junge: Die Weißenfelser Otto. In: Orts- und Heimatkalender des Stadt- und Landkreises Weißfels. Lehmstedt, Weißenfels an der Saale 1913, S. 51–56.
 Karl Wermuth, Wilhelm Stieber: Die Communistischen-Verschwörungen des neunzehnten Jahrhunderts. Im amtlichen Auftrage zur Benutzung der Polizei-Behörden der sämmtlichen deutschen Bundesstaaten auf Grund der betreffenden gerichtlichen und polizeilichen Acten dargestellt. 2 Theile. A. W. Hayn, Berlin 1852–1854 (Reprint: Klaus Guhl, Berlin 1976)
 Karl Bittel: Der Kommunistenprozeß zu Köln 1852 im Spiegel der zeitgenössischen Presse. Hrsg. und eingeleitet. Rütten & Loening, Berlin 1955
 Der Bund der Kommunisten. Dokumente und Materialien. 1836-1849. Bd. 1, Dietz Verlag, Berlin 1970
 Der Bund der Kommunisten. Dokumente und Materialien. 1849-1851. Bd. 2, Dietz Verlag, Berlin 1982
 Kurt Kranke: Zur Wirksamkeit eines Mitglieds der Dresdner Gemeinde des Bundes der Kommunisten. In: Sächsische Heimatblätter, Jg. 29, 1983, Heft 5, S. 201–202.
 Der Bund der Kommunisten. Dokumente und Materialien. 1851-1852. Bd. 3, Dietz Verlag, Berlin 1984
 Ingo Bach: Otto, Carl Wunibald. In: Veröffentlichungen der Internationalen Gesellschaft für Geschichte der Pharmazie e. V., Wissenschaftliche Verlagsgesellschaft, Stuttgart 1986, S. 343
 Jürgen Herres: Der Kölner Kommunistenprozess von 1852 in: Geschichte in Köln. Zeitschrift für Stadt und Regionalgeschichte. 50/2003 Onlineversion (PDF; 103 kB)
 Ingo Bach: Carl Wunibald Otto – Kommunist, Pharmazeut und Chemiker. In: Die Pharmazie. Zeitschrift für wissenschaftliche und praktische, berufliche und wirtschaftliche Fragen der Pharmazie und Pharmakologie. 44. Jg. Volk und Gesundheit, Berlin, 1989. Heft 11, S. 787–789.

Weblinks
 Karl Marx: Enthüllungen über den Kommunistenprozess zu Köln. Boston 1853 Online
 Der Beckersche Prozeß. In: Das große Conversations-Lexicon für gebildete Stände. Erster Supplement Bd. Hildburghausen 1853, S. 1505–1519 Online
 Wermuth, Wilhelm Stieber: Die Communisten-Verschwörungen des 19. Jahrhunderts, Berlin 1854, S. 93 f. Online

Einzelnachweise

Person (Bund der Kommunisten)
Chemiker (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1808
Gestorben im 19. Jahrhundert
Mann

Carl Wunibald Otto


Ladysmith is a city in the Uthukela District of KwaZulu-Natal, South Africa. It lies  north-west of Durban and  south-east of Johannesburg. Important industries in the area include food processing, textiles, and tyre production. Ladysmith is the seat for both the Alfred Duma Local Municipality and Uthukela District Municipality.

The town was named after Juana María de los Dolores de León Smith, also known as "Lady Smith," the Spanish wife of Sir Harry Smith, the Governor of the Cape Colony. It saw numerous actions during the Second Boer War, when after numerous small skirmishes the town was besieged by Boer forces on 2 November 1899. After three British attempts to relieve the defenders and one Boer attempt to take the town all failed, the siege was eventually broken on 28 February 1900. Both Winston Churchill and Mahatma Gandhi were present at the siege, the former as a war correspondent and the latter as a stretcher-bearer.

In 1900, the unincorporated town of Oyster Harbour on the east coast of Vancouver Island, British Columbia, Canada, was renamed Ladysmith by James Dunsmuir in honour of the lifting of the siege of Ladysmith.

History

In 1847, after buying land from the Zulu king Mpande, a number of Boers settled in the area and called it the Republic of Klip River with Andries Spies as their commandant. The republic was annexed by the British in the same year and on 20 June 1850 was proclaimed a township called Windsor. On 11 October 1850, the name was changed to Ladysmith after Juana María de los Dolores de León Smith, also known as "Lady Smith," the Spanish wife of Sir Harry Smith, the Governor of the Cape Colony and high commissioner in South Africa from 1847 to 1852. A fort was built in 1860 to protect the villagers from the Zulu.

The Second Boer War

During the Second Boer War, British commander Lieutenant General Sir George White made Ladysmith his centre of operations for the protection of Natal against the Boer forces. Starting on 29 October 1899, a number of short-lived battles were fought for control of the town, but after suffering heavy casualties the British forces retreated to Ladysmith and the Boer forces did not make use of the opportunity to follow up the attack and take control of the town. Following the battle, while British forces under White regrouped in the town, Boer forces surrounded Ladysmith. The Siege of Ladysmith lasted 118 days, from 2 November 1899 to 28 February 1900, during the most crucial stage of the war. Approximately 3,000 British soldiers died during the siege.

Three attempts by General Sir Redvers Buller to break the siege resulted in defeat for the British forces at the battles of Colenso, Spion Kop and Vaal Krantz. On 6 January 1900, the Boer forces of Commandant-General Piet Joubert attempted to end the siege by taking the town before the British could launch another attempt to break the siege. This led to the battle of Platrand (or Wagon Hill) south of the town. Buller finally broke the siege on 28 February 1900 after defeating the Boers by using close cooperation between his infantry and artillery. Winston Churchill, then a young war correspondent for The Morning Post of London, was present at the relief of Ladysmith after having been taken prisoner (between Ladysmith and Colenso) and escaping earlier during the war. Mohandas Gandhi, along with the stretcher-bearing corps that he had established earlier during the war, was involved in a number of actions that took place in and around Ladysmith during the relief.

Geography

Ladysmith is located on the banks of the Klip River ("stone river"), with the central business district and a large part of the residential areas located within the flood basin of the river. It is on the foothills of the Drakensberg mountains, about 26 km from the Van Reenen's Pass. The town has a subtropical highland climate (Cwb, according to the Köppen climate classification), with warm summers and cool, dry winters. It borders on a humid subtropical climate (Cwa). The average annual precipitation is , with most rainfall occurring during summer.

Since it was established the town has suffered severely from flooding of the Klip River. During the 110 years up to 1997 with the completion of the Qedusizi Dam, 29 serious floods occurred. Minor flooding occurred almost every year. The worst flooding in 30 years occurred in 1996 leading to R500 million in damages and the evacuation of 400 families. Efforts to control the flooding date back to the 1940s. In 1949 the Windsor Dam was completed, but this dam silted up very quickly and was not an effective means of flood control.

Transport

Ladysmith is served by a small airport,  is located on the outskirts of town just below Platrand at . The Aerodrome is managed and operated by JetVision Holdings Pty Ltd.

The Danskraal Yard is located on the Free State main line and the Glencoe–Vryheid line and acts as a depot for train marshalling and maintenance as well as rail maintenance. The passenger station is located some distance away from Danskraal close to the Central Business District.

The N11 links Ladysmith with Newcastle in the north and with the N3 Freeway in the south-west, while the R103 provides access to Colenso in the south and the N3 Freeway in the west. Traffic traveling between Durban and Johannesburg used to pass through Ladysmith up until the late 1980s, but the completion of the N3 Toll Highway, bypassing Ladysmith  to the west, has caused a dramatic drop in traffic volumes through this town as well as others that are now bypassed. In that regard, the old main road through Ladysmith is now designated as the R103.

Society and culture

The only sold local newspaper in Ladysmith is the Ladysmith Gazette. It is believed to have been established in 1902, and is part of the Caxton Group of newspapers.
Two free local newspapers are the Ladysmith Herald and the Times of Ladysmith.. 5 South African Infantry Battalion is based in Ladysmith. A military shooting range is located on the outskirts of the town between the Aerodrome and Platrand.

Other buildings of interest are the Siege Museum, built in 1884 as a marketplace and opened as a museum in 1995. Detailing the battles and history at the time of the Siege, the museum holds around 60,000 documents related to the Siege and the Boer War. The Town Hall was damaged by Boer artillery during the Second Boer War. A large number of the Second Boer War Battlefields around Ladysmith have been preserved as memorial sites. Monuments and memorials to those who died during the battles have been erected at most of them.  Two RML 6.3 inch Howitzers used by the British during the Siege stand in front of the Town Hall.

Located just south of the town, the Platrand/Wagon Hill area saw action during the Relief of Ladysmith. The Burgher Memorial on Wagon Hill, a sculpture of six hands pointing upwards and one downwards,  was erected in 1979 in honour of 781 Boer forces killed in the battles in Natal during the Second Boer War. A crypt at the center contains the remains of 310 re-interred burghers. On Platrand there are memorials to the Imperial Light Horse, the Devonshire Regiment, the Earl of Ava and a number of others.

Ladysmith is the hometown of Joseph Shabalala, founder of the group Ladysmith Black Mambazo. Thulani "Sugar Boy" Malinga, a champion boxer, was born in Ladysmith. Thamsanqa Gabuza, a soccer player, who plays for Orlando Pirates, was born in Ladysmith.

Christianity has a strong presence in and around Ladysmith. It can be seen through the places of worship built around the time of the Anglo Boer wars. One such structure includes the Anglican All Saints Church, built in 1902 from cut flagstones from a quarry in the area. Islam also has a strong presence in the town, which is well known for the Soofie Mosque on the banks of the Klip River. Built in 1969, it is regarded as one of the finest in the country. The origins of the structure date back to 1895 when Hazrath Soofie Saheb arrived in South Africa. He made it his mission to build as many as 12 mosques along the east coast of Durban. Ladysmith was also the home of a revered saint known as Hazrath Soofie Sayed Mahomed Abed Mia Osmani, who is buried in the Ladysmith Muslim Cemetery.

For Hinduism, Sanathan Dharma Sabha was inaugurated to promote religious, social, cultural and education activities in Ladysmith in 1902. The oldest Hindu temple resulted from the amalgamation of Hindu Thirukootam (1910) with the Shree Ganaser Temple and hall erected in 1916. It was declared a national monument in November 1990. The present site of the SDS temple (Sanathan Dharma Sabha aka Lord Vishnu Temple) also housed Mahatma Gandhi who established a non-White Stretcher-bearer service in the Ambulance Corps in the Ladysmith and Spioenkop during the Anglo-Boer War.

There are also Rastafarian devotees within the areas surrounding Ladysmith, residing in Waters Meet, Peace Town, eZakheni, Steadville, Saint Chads, Acaciaville and Roosbom.

References

Bibliography

 Ladysmith — a novel by Giles Foden that is set in Ladysmith
 London to Ladysmith via Pretoria — a book by Winston Churchill that includes an account of the Relief of Ladysmith
  Available as
  Available as
  available as
  Available as
  Available as
  Available as
 The Collected Works of Mahatma Gandhi — contains a number of chapters dealing with Ladysmith:
 Volume II - Indians in Ladysmith (29-10-1903); Indian Store-Keepers in Ladysmith (5-11-1903); Indian Licences in Ladysmith (10-12-1903)
 Volume IV - Ladysmith Licences (11-2-1904)
 Volume V  - The Ladysmith Licensing Board (21-4-1906); Indentured Indians in Ladysmith (23-6-1906)
 Volume VI - Ladysmith Licences (23-2-1907); Ladysmith Appeals (20-4-1907); Licence Case in Ladysmith (11-5-1907); Ladysmith Struggle (18-5-1907)
 Volume VII - The Ladysmith Traders (31-8-1907); Licences in Ladysmith (31-8-1907); Indian Merchants of Ladysmith (26-10-1907)

External links

 Ladysmith Battlefields
 Ladysmith, KwaZulu-Natal

Populated places in the Alfred Duma Local Municipality
Populated places established in 1850
1850 establishments in the Colony of Natal

Ladysmith, KwaZulu-Natal


Randy Fenoli (Mount Vernon, Illinois) es un director de modas de Estados Unidos. Es reconocido por su trabajo en Say yes to the dress, que se transmite en Estados Unidos en TLC y en Latinoamérica por Discovery Home & Health.

Biografía
Nació en Mount Vernon, Illinois. Randy siempre ha tenido pasión por el diseño y la moda, el diseño y la costura de vestidos desde que tenía nueve años.

Carrera

Randy diseñó su línea nupcial propia durante muchos años; es experto en bordados, encajes y puntillas. Lo más destacable es el sentido de la moda para su trabajo como director y asesor de moda.

Randy trabaja desde 1992 aproximadamente, como asesor y director de moda.

En 2007 tuvo la oportunidad de trabajar en TV con el programa Say yes to the dress en TLC; el mismo se emitió el 12 de octubre en Estados Unidos. El programa continúa al aire.

Desde abril de 2011 tiene su propio programa dentro de Say yes to the dress, llamado Say Yes to the Dress: Randy Knows Best, en donde comparte sus consejos sobre una variedad de categorías para las novias.

Previo a la boda de Guillermo de Cambridge y su esposa Catalina, el diseñador realizó programas especiales sobre como sería el vestido de Catherine. El mismo se transmitió por TLC, y en Latinoamérica por Discovery Home & Health.

Libros
''It's All About the Dress, 2012, Grand Central Publishing, New York, ISBN 9780446585071

Referencias

Enlaces externos

Directores de moda

Randy Fenoli


Orizontul pierdut (titlul original: în ) este un film muzical fantastic din 1973, regizat de Charles Jarrott și avându-i ca protagoniști pe Peter Finch, Liv Ullmann, Sally Kellerman, George Kennedy, Michael York, Olivia Hussey, Bobby Van, James Shigeta, Charles Boyer și John Gielgud. A fost, de asemenea, ultimul film produs de Ross Hunter. Acest film este un remake al filmului omonim al lui Frank Capra, având un scenariu scris de Larry Kramer. Scenariile ambelor versiuni (cea din 1937 și cea din 1973) au fost adaptate din romanul Orizont pierdut al lui James Hilton.

Lost Horizon a fost criticat aspru la momentul lansării sale în 1973, iar reputația sa nu s-a îmbunătățit de atunci. El a fost selectat pentru includerea în cartea The Fifty Worst Films of All Time, scrisă în colaborare de criticul Michael Medved, și este inclus în cartea The Official Razzie Movie Guide a lui John Wilson, fondatorul premiilor Zmeura de Aur, ca fiind unul dintre cele mai proaste 100 de filme care au fost făcute vreodată. Filmul a fost un eșec financiar, aducând pierderi de aproximativ 51 de milioane de dolari.

Rezumat

Această versiune muzicală este mult mai apropiată de ecranizarea din 1937 decât de romanul original al lui James Hilton. Ea relatează povestea unui grup de cetățeni occidentali din China, al căror avion a fost deturnat în timpul unei revoluții sângeroase. Aeronava aterizează forțat într-o zonă neexplorată a munților Himalaya, unde pasagerii sunt găsiți de un grup de localnici și conduși la lamaseria Shangri-La. Adăpostită din toate părțile de munți, Shangri-La a devenit în mod miraculos un paradis cu o temperatură blândă în mijlocul unui tărâm al zăpezilor permanente. Condițiile deosebite de viață fac ca localnicii să aibă o sănătate perfectă și să atingă vârste înaintate, menținându-și în același timp un aspect tineresc.

Noii veniți se adaptează rapid, mai ales Richard Conway (Peter Finch), conducătorul grupului. El se îndrăgostește de Catherine (Liv Ullmann), profesoară la școala din Shangri-La. Sally Hughes (Sally Kellerman), fotografă dependentă de droguri, încearcă la început să se sinucidă, dar, în urma sfaturilor oferite de călugării Chang (John Gielgud) și To Len (James Shigeta), reușește să-și găsească liniștea interioară. Inginerul Sam Cornelius (George Kennedy) descoperă aur în apele văii, dar Sally îl convinge să-și folosească abilitățile inginerești pentru a crea un sistem de irigații care să-i ajute pe fermierii din Shangri-La în loc să încerce să valorifice aurul prin contrabandă. Cântărețul și dansatorul Harry Lovett (Bobby Van), un comic de mâna a doua, își descoperă pasiunea de a lucra cu copiii din Shangri-La.

Toată lumea este mulțumită să rămână în paradisul nou descoperit, mai puțin fratele mai mic al lui Conway, George (Michael York). George se îndrăgostește de dansatoarea Maria (Olivia Hussey) și vrea să o ia cu el, atunci când va pleca. Chang îi avertizează pe Richard că Maria a venit în Shangri-La cu 80 de ani mai înainte, când avea vârsta de 20 de ani. Părăsirea văii miraculoase o va face să revină în scurt timp la vârsta ei reală.

Richard este chemat să se întâlnească cu Marele Lama (Charles Boyer), care îl informează că a fost adus acolo pentru a-i succede ca lider al comunității. Totuși, în noaptea în care Marele Lama moare, George și Maria reușesc să-l convingă pe Richard că tot ce i-au spus Marele Lama și Chang este o minciună. Ei îl determină să părăsească valea pentru a se întâlni cu un grup de călăuze ce urma să plece imediat.

Aflat încă în stare de șoc ca urmare a morții Marelui Lama, Richard pleacă fără a-și mai lua rămas bun de la Catherine. La scurtă vreme după plecarea lor, Maria îmbătrânește brusc și moare, iar George se prăbușește, nebun de durere, de pe o creastă înghețată. Richard își continuă singur călătoria și ajunge epuizat într-o misiune de la poalele munților Himalaya. După ce-și reface sănătatea, părăsește misiunea, se întoarce în munți și găsește încă o dată în mod miraculos intrarea în Shangri-La.

Distribuție

 Peter Finch - Richard Conway
 Liv Ullmann - Catherine
 Sally Kellerman - Sally Hughes
 George Kennedy - Sam Cornelius
 Michael York - George Conway
 Olivia Hussey - Maria
 Bobby Van - Harry Lovett
 James Shigeta - fratele To-Lenn
 Charles Boyer - Marele Lama
 John Gielgud - Chang
 Kent Smith - Bill Fergunson
 John Van Dreelen - dr. Verden
 Larry Duran - pilotul asiatic
 Miiko Taka - asistenta medicală
 Tybee Brascia - dansatoare
 Neil John - el-însuși
 Hedley Mattingly - col. Rawley
 Virginia Ann Lee - ea-însăși
 Paul Delucca - șerif (ca Paul De Lucca)

Receptare critică
Lost Horizon este considerat unul dintre ultimele eșecuri muzicale de la sfârșitul anilor 1960 și începutul anilor 1970, precum și ultimul film muzical lansat la un număr redus de cinematografe după succesul filmului Sunetul muzicii. Încercările de a actualiza ideea paradisului Shangri-La, păstrând neschimbate inegalitățile sale rasiale, cuplate cu cântece de modă veche, i-au pecetluit soarta, potrivit opiniei lui Pauline Kael, critic de film la The New Yorker. Ea a remarcat faptul că Shangri-La a fost descris ca fiind:  o utopie geriatrică pentru clasa mijlocie [unde] ... puteți trăi nelimitat lenevind și făcând mici treburi timp de sute de ani ... orientalii stau la locurile lor și nu sunt negri ... printre rezidenți. Nu există probabil nici o modalitate de a regândi acest material fără a-l arunca cu totul.  Roger Ebert de la Chicago Sun-Times a dat filmului o stea din patru și a scris că filmul "se scufundă cu totul în cursul unei serii a celor mai neprofesioniste și mai stângace numere de dans pe care le-am văzut vreodată". Gene Siskel de la Chicago Tribune a acordat, de asemenea, o stea din patru și a scris că "Nimic nu are efect. Nici versurile, nici decorurile, nici dansul, nici scenariul și - cu toate acestea împotriva lor - nici actorii". Vincent Canby de la The New York Times a numit filmul "un produs de cofetărie mare și rânced", care avea un "aspect surprinzător de ieftin", în ciuda bugetului său mare. Charles Champlin de la Los Angeles Times a scris că filmul părea "ieftin și jenant" și a descris piesele muzicale ca fiind "mecanice și neinteresante". Gary Arnold de la The Washington Post a scris că muzica "nu lasă aproape nici o impresie și cu siguranță nu una care să semene cu o impresie plăcută", adăugând: "Chiar dacă cântecele te-ar fi făcut să dansezi cu bucurie, ai fi dansat singur. Cu excepția lui Bobby Van, un fel de Donald O'Connor al celor săraci, membrii distribuției nu au nicio aptitudine pentru a cânta și a dansa".

După proiecții de previzualizare primite cu batjocură, Columbia Pictures a încercat să reediteze filmul, dar fără nici un folos. Criticul John Simon a remarcat că "trebuie să fi ajuns mai degrabă la gunoi decât în cutiile de film". Lost Horizon a fost un astfel de eșec la box-office că filmul și-a câștigat ulterior porecla "Lost Investment". Bette Midler a făcut aluzie la el ca "Lost Her-Reason" și a spus că "nu mi-e dor de un musical cu Liv Ullmann". Woody Allen a glumit: "Dacă aș putea să-mi trăiesc din nou viața, nu aș schimba nimic ... cu excepția faptului că am văzut versiunea muzicală a filmului Lost Horizon".

Filmul a fost selectat pentru includerea în cartea The Fifty Worst Films of All Time, scrisă de mai mulți autori, printre care și criticul Michael Medved. Filmul este inclus în cartea The Official Razzie Movie Guide a lui John Wilson, fondatorul premiilor Zmeura de Aur, ca fiind unul dintre cele mai proaste 100 de filme care au fost făcute vreodată.

Cu toate acestea, vedeta de cinema Peter Finch a spus că i-a plăcut să joace în acest film.

Scenariu
Larry Kramer a recunoscut public că nu este foarte mândru de munca pe care a făcut-o prin adaptarea scenariului filmului original. Cu toate acestea, activitatea sa de scenarist - încununată cu o nominalizare la Oscar pentru scenariul filmului Women in Love - combinată cu investițiile financiare calificate, au făcut posibil ca el să-și trăiască restul vieții fără a mai avea preocupări materiale. În acest sens, acest film i-a permis lui Kramer să-și dedice ulterior timpul pentru activismul în favoarea comunității homosexuale și pentru scrierea unei literaturi militante (de exemplu, piesa despre SIDA The Normal Heart).

Coloana sonoră
În autobiografia sa din 2013, Burt Bacharach afirmă că Lost Horizon a fost foarte aproape să-i încheie cariera muzicală. El a afirmat că melodiile aveau succes atunci când erau cântate separat, dar nu în contextul filmului. Parteneriatul Bacharach-David, care a fost lung și plin de succes reușit din punct de vedere critic și financiar, a luat sfârșit în mod efectiv în timpul când au compus coloana sonoră a acestui film. Bacharach a considerat că producătorii sancționau părțile slabe ale muzicii sale și a încercat să exercite o mai mare influență asupra compozițiilor. Ca urmare, compania de postproducție Todd-AO i-a interzis să participe la montarea filmului. Bacharach a simțit că a fost lăsat să-și apere singur poziția și că Hal David nu l-a susținut suficient. Această situație a determinat declanșarea unor procese juridice, care au distrus relația lor profesională. Propria viziune a lui Bacharach asupra muzicii a fost prezentată mai târziu în albumul Living Together (1974).

Dintre actorii principali, doar Sally Kellerman, Bobby Van și James Shigeta și-au cântat singuri părțile muzicale. George Kennedy a fost instruit în plan muzical de Bacharach, dar nu a fost folosit ca interpret vocal în filmul final. Vocile actorilor Olivia Hussey, Peter Finch și Liv Ullmann au fost dublate de Andra Willis, Jerry Whitman și, respectiv, Diana Lee. Unii dintre copiii care au dublat vocile copiilor din Shangri-La au fost Alison Freebairn-Smith, Pamelyn Ferdin (o actriță copil populară în anii 1960 și 1970, care a fost vocea originală a lui Lucy Van Pelt în serialul animat de televiziune Peanuts), Harry Blackstone III, David Joyce și Jennifer Hicklin.

Coloana sonoră a avut parte de mai mult succes decât filmul, atingând poziția # 56 în topul Billboard 200. Au fost lansate single-uri de succes atât cu melodia omonimă, interpretată de Shawn Phillips, cat și cu cântecul "Living Together, Growing Together", interpretat de grupul The 5th Dimension, acesta din urmă fiind ultimul hit al trupei în topul 40 Billboard. Cântecul "Things I Will Not Miss" a fost interpretat de Diana Ross și Marvin Gaye în timpul sesiunilor de înregistrare pentru albumul Diana and Marvin (1973). Tony Bennett a înregistrat cântecele "Living Together, Growing Together" și "If I Could Go Back" pentru MGM/Verve. Richard Harris a cântat "If I Could Go Back" în aranjamentul muzical original realizat pentru film în emisiune specială de televiziune Burt Bacharach in Shangri-La (1973). Bacharach a reluat ulterior "Living Together, Growing Together" pentru albumul omonim din 1974, rescriind versul de început ca un pasaj de legătură în interiorul cântecului.

Cântece

 "Lost Horizon" (cântat de Shawn Phillips în timpul genericelor de început și sfârșit)
 "Share the Joy" (Maria)
 "The World Is a Circle" (Catherine, Harry și copiii)
 "Living Together, Growing Together" (To Len și ceilalți)
 "I Might Frighten Her Away" (Richard și Catherine)
 "The Things I Will Not Miss" (Sally și Maria)
 "If I Could Go Back" (Richard)
 "Where Knowledge Ends (Faith Begins)" (Catherine)
 "Reflections" (Sally)
 "Question Me an Answer" (Harry și copiii)
 "I Come to You" (Richard)

O mare parte a muzicii filmului a fost eliminată după lansarea limitată a filmului în cinematografele americane. Secțiunile de dans care acompaniau cântecul "Living Together, Growing Together" au fost eliminate, iar melodiile "If I Could Go Back", "Where Knowledge Ends (Faith Begins)" și "I Come to You" au fost tăiate, dar restaurate pentru versiunea pe laserdisc a filmul. Toate melodiile apar pe LP-ul și CD-ul cu coloana sonoră. Conform notei de pe versiunea lansată pe laserdisc, Kellerman și Kennedy au avut o repriză de interpretare a cântecului "Living Together, Growing Together", care a fost, de asemenea, pierdută.

Lansarea pe DVD
La 11 octombrie 2011 Columbia Classics, unitatea de producție la cerere a companiei Sony Pictures Home Entertainment, a lansat o versiune complet restaurată a filmului pe DVD în Regiunea 1, care a reintrodus toate secvențele tăiate după lansarea limitată în cinematografele americane. DVD-ul conține, de asemenea, elemente suplimentare, inclusiv reclame promoționale în care apare producătorul Ross Hunter, precum și demo-urile originale ale pieselor interpretate de compozitorul Burt Bacharach. Unele dintre aceste demo-uri conțin versuri diferite ale lui Hal David de cele din versiunea finală a filmului.

Pe 11 decembrie 2012 Screen Archives Entertainment (Twilight Time) a lansat o versiune Blu-ray exclusivă a filmului, cu o coloană sonoră fără pierderi 5.1 și o muzică interpretată separat.

Note

Bibliografie

 Tudor Caranfil, Dicționar universal de lungmetraje cinematografice (filme de ficțiune), ed. a 3-a revizuită, București, 1106 pag.; Ed. Litera internațional, 2008.

Legături externe

 www.LostHorizon.org  information about the book, movie, and real life Shangri-Las.
 Film Threat -Truth In Entertainment Modern critical commentary on the film.

Filme din 1973
Filme regizate de Charles Jarrott
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme Columbia Pictures
Filme cu lumi pierdute
Filme despre nemurire

Orizontul pierdut (film din 1973)