Vocal range is the range of pitches that a human voice can phonate. A common application is within the context of singing, where it is used as a defining characteristic for classifying singing voices into voice types. It is also a topic of study within linguistics, phonetics, and speech-language pathology, particularly in relation to the study of tonal languages and certain types of vocal disorders, although it has little practical application in terms of speech.

Singing and the definition of vocal range
While the broadest definition of "vocal range" is simply the span from the lowest to the highest note a particular voice can produce, this broad definition is often not what is meant when "vocal range" is discussed in the context of singing. Vocal pedagogists tend to define the vocal range as the total span of "musically useful" pitches that a singer can produce. This is because some of the notes a voice can produce may not be considered usable by the singer within performance for various reasons. For example, within opera all singers must project over an orchestra without the aid of a microphone. An opera singer would therefore only be able to include the notes that they are able to adequately project over an orchestra within their vocal range. In contrast, a pop artist could include notes that could be heard with the aid of a microphone.

Another factor to consider is the use of different forms of vocal production. The human voice is capable of producing sounds using different physiological processes within the larynx. These different forms of voice production are known as vocal registers. While the exact number and definition of vocal registers is a controversial topic within the field of singing, the sciences identify only four registers: the whistle register, the falsetto register, the modal register, and the vocal fry register. Typically only the usable pitches within the modal register—the register used in normal speech and most singing—are included when determining singers' vocal ranges. There are exceptions, as in opera, where countertenors employ falsetto and coloratura sopranos use the whistle register; notes from these registers would therefore be included in the vocal ranges of these voices.

Evolution of sexual dimorphism in human voice pitch
The upper pitch range of the human voice is, on average, about half as high in males as in females. Even after controlling for body height and volume, the male voice remains lower. Charles Darwin suggested that the human voice evolved through intersexual sexual selection, via female mate choices. Puts (2005) showed that preference for male voice pitch changed according to the stage of the menstrual cycle while Puts (2006) found women preferred lower male voices mainly for short-term, sexual relationships. Intrasexual selection, via male competition,  also causes a selection in voice pitch. Pitch is related to interpersonal power and males tend to adjust their pitch according to their perceived dominance when speaking to a competitor.

Vocal range and voice classification
Vocal range plays such an important role in classifying singing voices into voice types that sometimes the two terms are confused with one another. A voice type is a particular kind of human singing voice perceived as having certain identifying qualities or characteristics; vocal range being only one of those characteristics. Other factors are vocal weight, vocal tessitura, vocal timbre, vocal transition points, physical characteristics, speech level, scientific testing, and vocal registration. All of these factors combined are used to categorize a singer's voice into a particular kind of singing use voice or voice type.

The discipline of voice classification developed within European classical music and is not generally applicable to other forms of singing. Voice classification is often used within opera to associate possible roles with potential voices. There are several systems in use including the German Fach system, the Italian opera tradition, and French opera tradition. There are other systems of classification as well, most commonly the choral music system.

No system is universally applied or accepted. Most of the voice types identified by such systems, however, are sub-types that fall under seven different major voice categories that are for the most part acknowledged across all of the major voice classification systems. Women are typically divided into three main groups: soprano, mezzo-soprano, and contralto. Men are usually divided into four main groups: countertenor, tenor, baritone, and bass. When considering the pre-pubescent voices of children an eighth term, treble, can be applied. Within each of these major categories there are several sub-categories that identify specific vocal qualities like coloratura facility and vocal weight to differentiate between voices.

Vocal range itself does not determine a singer's voice type. While each voice type does have a general vocal range associated with it, human singing voices may possess vocal ranges that encompass more than one voice type or are in between the typical ranges of two voice types. Therefore, voice teachers use vocal range as only one factor among many in classifying a singer's voice. More important than range in voice classification is tessitura, or where the voice is most comfortable singing, and vocal timbre, or the characteristic sound of the singing voice. For example, a female singer may have a vocal range that encompasses the high notes of a mezzo-soprano and the low notes of a soprano. A voice teacher would therefore look to see whether the singer was more comfortable singing higher, or lower. If she were more comfortable singing higher, then the teacher would probably classify her as a soprano. The teacher would also consider the sound of the voice; sopranos tend to have a lighter and less rich vocal sound than a mezzo-soprano. A voice teacher, however, would never classify a singer in more than one voice type, regardless of the size of the vocal range of the singer.

Within the operatic systems of classification, there are six basic voice types. The ranges given below are approximations and are not meant to be too rigidly applied.

 Soprano: the highest female voice typically between C and C
 Mezzo-soprano: the middle female voice typically between A and A
 Contralto: the lowest female voice typically between F and F
 Tenor: the highest male voice typically between C and C
 Baritone: the middle male voice typically between A and A
 Bass: the lowest male voice typically between E and E

Some men, in falsetto voice or as a result of certain rare physiological conditions, can sing in the same range as women. These do not fall into the female categories, instead called countertenors within classical music. Within contemporary music, however, the use of the term tenor for these male voices would be more appropriate.

Within choral music there are only four categories for adult singers: soprano and alto for women, tenor and bass for men.

In the UK, the term "male alto" refers to a man who uses falsetto vocal production to sing in the alto section of a chorus. This practice is much less common outside the UK where the term countertenor is more often applied. Countertenors are also widely employed within opera as solo vocalists, though the term "male alto" is never used to refer to a solo vocalist.

Children's voices, both male and female, are described as trebles, although boy soprano is widely used as well.

Male adolescents whose voices are changing are described as cambiatas or cambiati; it is considered nearly an adolescent equivalent of the tenor voice.

See also
Ambitus
Voice classification in non-classical music
Scientific pitch notation

References

External links
 A history of vocal definition
 Singing Voice

 , Georgia Brown
, retrieved from

Opera terminology
Singing
Anthropometry

Vocal range


Nacha Regules es una película argentina dirigida por Luis César Amadori sobre su propio guion escrito en colaboración con Pedro Miguel Obligado según la novela homónima de Manuel Gálvez que se estrenó el 2 de marzo de 1950 y que tuvo como protagonistas a Zully Moreno, Arturo de Córdova, Eduardo Cuitiño y Zoe Ducós.

Sinopsis
Ambientada en los festejos del centenario, narra los amores frustrados entre un hombre de la alta sociedad y una mujer de vida sentimental agitada.

Reparto
Intervinieron en la película los siguientes intérpretes:

Comentario
Para la crónica de Noticias Gráficas el filme "revive en el cuadro con el crudo realismo de la novela" en tanto Manrupe y Portela opinan que es una "anticuada adaptación sobrecargada y lacrimógena".

Premio
La Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina le otorgó el premio Cóndor Académico a la mejor película de 1950 y galardonó a Luis César Amadori como el mejor director, a Diana Maggi como la mejor actriz de reparto y a Alterto Etchebehere como el mejor director de fotografía.

Referencias

Enlaces externos
 Información sobre Nacha Regules en el sitio del cine nacional
 Información sobre Nacha Regules en Internet Movie Data Base

Cine social de Argentina
Películas basadas en novelas
Películas en blanco y negro de Argentina
Películas dramáticas de Argentina
Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina

Nacha Regules (película de 1950)


المجموعة الأمريكية الدولية ، وتعرف أيضا باسم AIG، هي شركة تأمين أمريكية متعددة الجنسيات مع أكثر من 88 مليون عميل في 130 بلدا. اعتبارا من عام 2015 توظف شركات AIG حوالي 65،000 شخص. تعمل الشركة من خلال ثلاث قطاعات: AIG لحوادث الملكيات، AIG الحياة والتقاعد، والشركة المتحدة للضمان (UGC). تقدم AIG لحوادث الملكيات منتجات التأمين للعملاء الأفراد والتجارية والمؤسسية. توفر AIG الحياة والتقاعد التأمين على الحياة وخدمات التقاعد في الولايات المتحدة. تركز UGC على تأمين كفالة الرهن العقاري والتأمين على الرهن العقاري. كما تقدم المجموعة الخدمات المالية في عمليات أسواق رأس المال العالمية، بما في ذلك الاستثمار المباشر والمصالح المحتفظ بها.

وقد كانت AIG لاعبا رئيسيا في الأزمة المالية 2007-2008. وقد قامت الحكومة الاتحادية بإنقاذها بمبلغ 170 مليار دولار، وتولت الحكومة السيطرة عليها. وخلصت لجنة التحقيق في الأزمات المالية (FCIC) التابعة للحكومة الأمريكية إلى أن شركة AIG فشلت في المقام الأول لأنها باعت كميات ضخمة من التأمين دون التحوط من استثماراتها. وقد تم إجراء مبيعات هائلة لمقايضات التخلف عن السداد دون وضع ضمانات أولية أو تخصيص احتياطيات رأسمالية أو التحوط من التعرض لها - وهو فشل عميق في إدارة الشركات، ولا سيما ممارسات إدارة المخاطر ".

يقع مقر الشركة الرئيسي في مدينة نيويورك، ويقع مقرها المسؤول عن أوروبا والشرق الأوسط وأفريقيا(EMEA) في لندن، ويقع مقرها الآسيوي في هونغ كونغ. وتخدم الشركة 98٪ من شركات قائمة فورتشن 500، و 96٪ من قائمة فورتشن 1000، و 90٪ من فورتشن غلوبال 500، وتقدم خدمات التأمين ل 40٪ من  قائمة فوربس 400 لأغنى الأميركيين. وقد احتلت المجموعة المرتبة الأربعين في قائمة فورتشن 500 لعام 2014. وفقا لقائمة «فوربس غلوبال 2000» لعام 2014، فإن AIG هي رقم 42 في تصنيف أكبر الشركات العامة في العالم. في 31 أذار 2015، كانت القيمة السوقية لشركة AIG بقيمة 75.04 مليار دولار.

المراجع

أزمة الرهن العقاري
الاكتتابات العامة الأولية في عقد 1960
المكونات السابقة لمؤشر داو جونز الصناعي
بنوك الولايات المتحدة
تأسيسات سنة 1919 في الصين
شركات أمريكية أسست في 1919
شركات تأمين مقرها في مدينة نيويورك
شركات تداول عام مقرها في مدينة نيويورك
شركات خدمات مالية أسست في 1919
شركات خدمات مالية مقرها في نيويورك
شركات صينية أسست في 1919
شركات قابضة أسست في 1919
شركات قابضة مقرها في مدينة نيويورك
شركات متعددة الجنسيات
شركات متعددة الجنسيات مقرها في مدينة نيويورك
شركات مدرجة في بورصة نيويورك
شركات مقرها في مانهاتن

المجموعة العالمية الأمريكية


Glenea pulchella é uma espécie de escaravelho da família Cerambycidae. Foi descrita por Francis Polkinghorne Pascoe em 1858.  É conhecida a sua existência em Java, Malásia, Sumatra, Borneo, Moluccas, e as Filipinas.

Varietas
 Glenea pulchella var. postmediopunctata Breuning, 1956
 Glenea pulchella var. preapiceconjuncta Breuning, 1956
 Glenea pulchella var. transversevittata Breuning, 1956

Referências

Borneo catalog 2005

pulchella
Coleópteros descritos em 1858

Glenea pulchella


ألكسندرو مولدوفان  (مواليد 23 أغسطس 1950 في أوسنا موريش) لاعب كرة قدم روماني معتزل كان يجيد اللعب في خط الوسط وحاليا مدرب كرة قدم.

المسيرة

لاعبا
لعب مولدوفان لفرق دينامو بوخارست وبيهور أوراديا ويول بيتروشاني وبروغريسول بوخارست وفيكتوريا بوخارست وميتالورغيستول كوغير وأونيريا ألبا يوليا خلال الفترة من 1970 إلى 1985 حتى اعتزاله.

خلال مسيرته الكروية فاز مولدوفان بأربعة ألقاب دوري في ثماني سنوات مع دينامو بوخارست.

مدربا
درب مولدوفان عدد من الفرق في وطنه رومانيا بما في ذلك على الأخص دينامو بوخارست في موسم 1992-1993. خسر فريقه 2-0 في مجموع المباراتين من الفائز في نهاية المطاف أولمبيك مارسيليا في الدور التمهيدي الثاني من دوري أبطال أوروبا في عام 1993. في العام نفسه غادر رومانيا لتدريب أندية في الكويت وتونس والمغرب والجزائر والبحرين والسعودية ومصر.

قضى مولدوفان ثلاث فترات ناجحة مدربا لنادي الرجاء الرياضي. في الفترة الأولى فاز الرجاء بلقب البطولة الوطنية المغربية في عام 1997. في الفترة الثانية أقيل من تدريب الرجاء بشكل مستغرب في موسم 2001-02 على الرغم من تصدره جدول التدريب بفارق سبع نقاط بسبب أن المسؤولون لا يرون أن الفريق يلعب كرة القدم بطريقة جذابة فتم استبداله بمدرب آخر وحل الفريق ثالثا في نهاية الموسم. خلال الفترة الثالثة فاز مولدوفان بكأس العرش المغربي لكرة القدم وقاد الرجاء إلى الدور نصف النهائي في دوري أبطال أفريقيا عام 2005 عندما خسر 2-0 في مجموع المباراتين من النجم الرياضي الساحلي التونسي وتمت الاستعاضة عنه بأوسكار فولوني في ديسمبر 2005.

الإنجازات

لاعبا

دينامو بوخارست
 الدرجة الأولى (4): 1970-71، 1972-73، 1974-75، 1976-77

مدربا

الأولمبي الباجي
 كأس السوبر (1): 1995

الرجاء
 الدرجة الأولى (1): 1996-97
 كأس العرش (1): 2005

السالمية
 الدوري (1): 1998

روابط خارجية

مصادر

لاعبو كرة قدم رجالية رومانيون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون رومانيون مغتربون في الجزائر
رياضيون رومانيون مغتربون في السعودية
رياضيون رومانيون مغتربون في الكويت
رياضيون رومانيون مغتربون في المغرب
رياضيون رومانيون مغتربون في تونس
رياضيون رومانيون مغتربون في مصر
لاعبو بيهور أوراديا
لاعبو دوري الدرجة الأولى الروماني
لاعبو دوري الدرجة الثانية الروماني
لاعبو كرة قدم رومانيون
لاعبو نادي دينامو بوخارست
لاعبو نادي يول بيتروشاني
مدربو التضامن الرياضي
مدربو الرجاء البيضاوي
مدربو النادي المصري
مدربو الوداد الرياضي
مدربو بيهور أوراديا
مدربو دوري المحترفين السعودي
مدربو كرة قدم رومانيون
مدربو كرة قدم رومانيون مغتربون
مدربو كرة قدم مغتربون في البحرين
مدربو كرة قدم مغتربون في الجزائر
مدربو كرة قدم مغتربون في السعودية
مدربو كرة قدم مغتربون في الكويت
مدربو كرة قدم مغتربون في المغرب
مدربو كرة قدم مغتربون في تونس
مدربو كرة قدم مغتربون في مصر
مدربو منتخب البحرين لكرة القدم
مدربو نادي الطائي
مدربو نادي القادسية (الكويت)
مدربو نادي دينامو بوخارست
مدربو نادي شبيبة القبائل الجزائري
مواليد 1369 هـ
مواليد 1950
رياضيون رومانيون مغتربون في البحرين
رياضيون من إقليم ألبا
لاعبو كرة قدم من إقليم ألبا

ألكسندر مولدوفان


حمزة محسن علوي شيخان السقاف صحفي إذاعي ومحلل سياسي يمني.

حمزة السقاف في سطور

ولد بالمكلا - حضرموت من الجمهورية اليمنية سنة 1943 م

تلقى تعليمه الأولى بالمدرسة الأهلية بالمكلا

تخرج من معهد إعداد النظار البريطاني بالسودان سنة 1962 م

هاجر إلى مصر سنة 1966 م

تلقى دورات بمعهد الإرشاد القومي ومعهد الإذاعة بالقاهرة

حصل على ليسانس الآداب قسم الصحافة من كلية الآداب جامعة القاهرة سنة 1972 م (حالياً كلية الإعلام بجامعة القاهرة)

عمل على مدى العقود الخمسة الأخيرة في مجال الصحافة المكتوبة والمسموعة والمرئية في كل من اليمن ومصرو ليبيا والمملكة العربية السعودية

أعتزل العمل الصحفي في عام 2013 بعد خمسين عاماً من العمل المتواصل

متزوج من مصر وله أربعة أبناء «أحمد - وسام - يامن - أدهم» وخمسة أحفاد «دنيا - حمزة - دارين - محسن - مريم»

النشأة والانطلاقة من بيت علم

نشأ حمزة السقاف في بيئة علمية فوالده محسن السقاف وعمه محمد السقاف من خريجي مدرسة الدباغ في المكلا، التي كانت تعتمد منهجاً تعليمياً عراقياً/ مصرياً، ومن قامات جيل والده وعمه: المؤرخ الشيخ سعيد عوض باوزير والأستاذ حسين بن محمد البار الصحفي والشاعر المعروف والشيخ عمر محمد باحشوان ناظر المعارف في الدولة القعيطية بحضرموت.

المدرسة الأهلية

تلقى حمزة محسن السقاف دراسته في المدرسة الأهلية بالمكلا التي أسسها والده محسن علوي شيخان السقاف وعمه محمد، اللذان تلقيا دورة للتأهيل على يد الشيخ القدال، أحد رواد المعارف في السلطنة القعيطية. وكان خريج المدرسة شمولي المعرفة والاهتمامات، وكانت السلطات المصرية تعتمد شهادة المدرسة الأهلية. حظيت المدرسة بتعاطف نسبي من الدولة وخاصة خلال الفترة التي تولى فيها الأستاذ محمد عبد القادر بافقيه نظارة المعارف في السلطنة القعيطية وكان أول وزير للتربية بعد الاستقلال، ومن خريجي المدرسة الأهلية: حمزة السقاف وشقيقه د. عباس والأستاذ محمد سالم باشريف والأستاذ حسين محمد بن الشيخ أبوبكر مساعد وزير السلطنة القعيطية والشيخ محمد محفوظ باني والشيخ علي سعيد بكير والدكتور عبد الرب إدريس وغيرهم.

والده

كان والده محسن السقاف (1920 - 2002) هو معلمه الأول حيث كانت مكتبة والده الخاصة والتي تضم آلاف الكتب والجرائد والمجلات هي النافذة التي أطلع منها على العالم، كما كان والده يحرص على إمداده بجميع الإصدارات الحديثة من دور النشر العربية بالقاهرة وبيروت.
و في تلك الفترة بدأ حمزة السقاف بكتابة المقالات السياسية في عدد من الصحف المحلية، كما نظم الشعر وكانت له محاولات في كتابة القصة القصيرة.

إلى السودان

انتقل حمزة السقاف بعد ذلك إلى السودان حيث درس في المعهد البريطاني لإعداد النظار في بخت الرضا بالدويم ليعود بعدها إلى حضرموت ويتولى المشاركة في إدارة المدرسة الأهلية التي أسسها والده وعمه.و شهدت تلك الفترة نشاطاً متميزاً للمدرسة حيث قام الطلبة والخريجين بتمثيل عدد من المسرحيات العالمية.

نقابة المعلمين
شهد شهر نوفمبر 1966م صراعاً حاداً في صفوف نقابة المعلمين بالمكلا، حيث وقف حمزة السقاف في صف المستقلين داخل النقابة وكان أميناً عاماً لها، فيما تزعم فيصل العطاس جناح الجبهة القومية، وكانت الساحة ساخنة.
و في محاولة لإبعاد حمزة السقاف عن البلاد تلقى عرضاً بترشيحه لدورة تدريبية في الإرشاد الزراعي في مصر عن طريق المجلس البلدي المحلي المنتخب، تردد السقاف في بادئ الأمر، إلا أن الشيخ سالم عبد الله بامطرف، رئيس المجلس البلدي الذي سبق له السفر إلى القاهرة أقنعه بضرورة القبول، وكأن سفره سينقذ النقابة من براثن ذلك الصراع الذي حسم بإغلاق مقر النقابة بالشمع الأحمر وبالتالي أنقذت تلك الدورة الوضع الذي هدأ وتراجع بسفر السقاف إلى القاهرة.

الرحيل إلى مصر

وصل حمزة السقاف إلى القاهرة مع الربع الأخير من عام 1966 م ولم تتوفر الرغبة لديه في الإرشاد الزراعي، وتم تغيير الدورة إلى الإرشاد القومي، وتأهل السقاف في دورة الإرشاد القومي وحصل بعد ذلك على دورة أخرى في معهد الإذاعة مع زملاء عرب آخرين يكبرونه سناً، وكان من ضمن المحاضرين الأساتذة محمد محمود شعبان (بابا شارو) وعبد الحميد الحديدي، أحد مؤسسي إذاعة القاهرة في الثلاثينات من القرن الماضي، والدكتور إبراهيم إمام وأحمد سعيد، مدير إذاعة صوت العرب، وكان السقاف دائم الجدل مع أحمد سعيد وجنى فائدة من وراء ذلك.

صوت العرب

كان حمزة السقاف يتدرب في إذاعة الشعب (وهي إذاعة إقليمية) على يد الإعلامي المعروف الأستاذ فاروق خورشيد أستاذه الأول، إلا أن الأستاذ الكبير أحمد سعيد التقطه من بين المتدربين في معهد الإذاعة، وكان السقاف يساهم في تقديم نشرات رسائل العواصم العربية من إذاعة صوت العرب وبناء على رغبة الأستاذ أحمد سعيد، عمل حمزة السقاف في إذاعة «صوت العرب» مع أساتذة كبار بحجم محمد عروق وسعد غزال وسعد زغلول نصار ومحمد أبو الفتوح، وتواصل عمل حمزة السقاف مع «صوت العرب» لمدة 7 سنوات كان يقدم خلالها (حديث الشعب) مرتين أسبوعياً وكان موجها إلى منطقة الجنوب العربي قبل استقلالها عن بريطانيا، وعبر برنامج يذاع واسمه (الجنوب الثائر) إلى جانب برنامج (الخليج العربي)، وبعد الاستقلال تحول البرنامجان إلى برنامج (جزيرة العرب) الذي ساهم السقاف في تقديم مواده.

الصراع في اليمن الجنوبي

ومن الأوقات الحرجة كانت فترة الصراع المرير بين الجبهة القومية وجبهة التحرير باليمن الجنوبي، وانتهج السقاف خطاً محايداً يتوخى الصالح الوطني بلم الشمل، وعندما تفجرت الأوضاع بدخول البلاد حرباً أهلية، ناشد السقاف في بيان من صوت العرب الجبهتين بتوخي الحكمة وعدم إتاحة الفرصة للعدو لاختراق الصفوف.

و قد سبق فترة الصراع هذه إتجهات سياسية منها البعث والقوميين العرب والإخوان المسلمين، إلا إن رفض السقاف للحزبية كنشاط سياسي جعله يمتنع عن الانضمام إلى أي منها حتى بعد أن أصبح للقوميين العرب واجهة سياسية هي (الحزب الاشتراكي) في المكلا، الذي عرض عليه الانضمام إليه كقيادي. ولهذا اختار الانضمام إلى تنظيم سياسي سري تحت مسمى: (الاتحاد الاشتراكي العربي) وهو الأول من نوعه كتنظيم سياسي في حضرموت وكان يضم نخبه من المثقفين من الرعيل الأول من خريجي الجامعات العربية وشباب الضباط في الشرطة والجيش الذين درسوا في الخارج وبعض المدرسين بالإضافة إلى خلايا من العامة.و قد كان السقاف لصغر سنه كشاب ولوضع أسرته الاجتماعي الأنشط بين أعضاء المكتب السياسي للتنظيم.

قسم الصحافة بآداب القاهرة

التحق حمزة السقاف بقسم الصحافة التابع لكلية الآداب بجامعة القاهرة، وكان من زملائه الأستاذ عبد الله حسن رئيس تحرير ومجلس إدارة وكالة أنباء الشرق الأوسط المصرية الاسبق، وتدرب خلال السنوات الأربع في عدد من الجرائد والمجلات مثل: «أخبار اليوم» و«الأخبار» و«آخر ساعة» حيث كان موسى صبري من أساتذته. كما عمل في «دار الهلال» قرابة عام كامل مع الأستاذ فوميل لبيب رئيس تحرير المصور، وعمل في «دار المعارف» لفترة وتدرج في مختلف الأقسام من مندوب أخبار إلى التحقيقات الصحفية إلى جانب عمله في الإذاعة.

الاحتراف

انتهت مهمة حمزة السقاف في العمل الإذاعي مع «صوت العرب» عام 1972م، وبناء على نصيحة الأستاذ سعد زغلول نصار، مدير «صوت العرب» انتقل حمزة السقاف إلى ليبيا وعمل مع زملاء مصريين من ضمنهم الأستاذ أمين بسيوني والأستاذ محمد أبو الفتوح والأستاذ حسني الحديدي والأستاذ محمد عبد الحكم دياب.

عمل السقاف معلقاً ومحللاً سياسياً ومحرر أخبار في ليبيا حتى عام 1982م، منها ست سنوات رئيساً لقسم الشؤون السياسية في الإذاعة والتلفزيون الليبي، ورئيساً لبعض الوقت للقسم السياسي بوكالة الأنباء الليبية وكان السقاف هو الوحيد من غير الليبيين الذي تولى تلك المناصب خلال تلك الفترة التي توترت فيها علاقات ليبيا الخارجية.

كما كانت علاقة السقاف مع نظام الحكم في اليمن الجنوبي متوترة منذ مغادرته للبلادحيث كان يحسب على الأجنحة المعارضة المستقلة، ففضل في عام 1982 الحصول على جنسية اليمن الشمالي (الجمهورية العربية اليمنية).

بعد مغادرة السقاف ليبيا تلقى عروضاً من دول مختلفة للعمل بها وكانت أكثر العروض إلحاحاً من مصر والسعودية على وجه الخصوص.

فأختار المملكة العربية السعودية وعمل في إذاعة البرنامج الثاني بجدة والبرنامج العام بالرياض منذ سنة 1982 وحتى 1996.

خلال الفترة من 1996 وحتى 2013 عمل خبيراً إعلامياً مستقلاً متعاوناً مع إذاعة المملكة العربية السعودية.

بعد رحلة طويلة في عالم الصحافة استغرقت أكثر من 50 عاماً اعتزل السقاف العمل الاعلامي وتقاعد مع بداية سبتمبر 2013 ويعيش حالياً في القاهرة.

انظر أيضاً
 محسن السقاف
 أحمد السقاف
 أبكار السقاف

أشخاص على قيد الحياة
حضارم
خريجو جامعة القاهرة
سياسيون يمنيون
صحفيون يمنيون
مواليد 1943
نقابيون

حمزة السقاف


est un film dramatique et historique américain réalisé par Phyllis Nagy et sorti en 2022.

Il est présenté en avant-première au festival du film de Sundance 2022, puis à la Berlinale 2022.

Synopsis

Dans les années 1960, une femme au foyer sans histoire est enceinte de son deuxième enfant en banlieue de Chicago. Tôt, son médecin découvre que sa condition cardiaque et sa grossesse mettent la vie de la mère en péril. À la suite du refus de l'hôpital de procéder à l'avortement salvateur, la mère se tourne vers une solution illicite. Sauvée et soutenue par une , elle s'y implique, grâce aux méthodes convaincantes de sa leader.

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Phyllis Nagy
 Scénario : Hayley Schore et Roshan Sethi
 Musique : Isabella Summers
 Photographie : Greta Zozula
 Montage : Peter McNulty
 Costumes : Julie Weiss
 Pays de production :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur
 Genre : drame
 Durée :
 Dates de sortie :
 États-Unis :  (festival de Sundance),  (en salles)
 France :  (Diffusion sur Canal+)

Distribution
 Kate Mara : Lana
 Elizabeth Banks : Joy
 Sigourney Weaver  : Virginia
 Chris Messina : Will
 John Magaro : l'inspecteur Chilmark
 Wunmi Mosaku  : Gwen
 Aida Turturro : Sœur Mike
 Rebecca Henderson : Edie
 Cory Michael Smith : Dean
 Alison Jaye : Sandra
 Geoffrey Cantor :
 Kayla Foster : Helen

Production
En octobre 2020, il est annoncé qu'Elizabeth Banks, Sigourney Weaver, Kate Mara et Rupert Friend ont été choisis pour les rôles principaux. Elisabeth Moss et Susan Sarandon avaient initialement été engagées, mais ont dû toutes deux abandonner en raison de conflits d'emplois du temps.

Le tournage débute à Los Angeles en avril 2021, alors que Wunmi Mosaku rejoint la distribution. En mai 2021, Chris Messina, Cory Michael Smith, Aida Turturro, Grace Edwards et Bianca D'Ambrosio rejoignent le casting du film, alors que Rupert Friend n'en fait plus partie.

Le film a été tourné à Hartford, au Connecticut, de mai à , pendant la pandémie de COVID-19.

Distinctions

Sélections
 Berlinale 2022 : en compétition officielle
 Festival de Deauville 2022 : hors compétition

Notes et références

Annexes

Articles connexes

 Droits des femmes

Liens externes

Film américain sorti en 2022
Film dramatique américain
Film historique américain
Film sur l'avortement
Film en anglais
Film tourné à Los Angeles
Film indépendant américain
Film tourné au Connecticut
Film américain inspiré de faits réels
Film se déroulant à Chicago
Film se déroulant dans les années 1960

Call Jane


La Liga de Fútbol de Anguila es la liga de Primera División de la isla de Anguila, la cual fue creada en 1997.

Debido a las condiciones del territorio, todos los partidos se juegan en el Estadio de la Asociación de Fútbol de Anguila, ubicado en El Valle y con capacidad para 1.100 espectadores.

Nunca un equipo de Anguila ha disputado el Campeonato de Clubes de la CFU ni la Concacaf Liga Campeones.

Equipos temporada 2022

 Attackers FC
 ALHCS Spartans FC
 Diamond FC
 Doc's United FC
 Eagle Claw FC
 Kicks United FC
 Lymers FC
 Roaring Lions
 Salsa Ballers FC
 Uprising FC
 West End Predators FC

Campeones

1997-98 : Spartans International FC
1998-99 : Attackers FC
1999-00 : No se jugó por causa del Huracán Lenny
2000-01 : Roaring Lions FC
2001-02 : Roaring Lions FC
2002-03 : Roaring Lions FC
2003-04 : Spartans International FC
2005-06 : Roaring Lions FC
2006-07 : Kicks United FC
2007-08 : Attackers FC
2008-09 : Attackers FC
2009-10 : Roaring Lions FC
2010-11 : Kicks United FC
2011-12 : Kicks United FC
2012-13 : Attackers FC
2013-14 : Roaring Lions FC
2014-15 : Kicks United FC
2015-16 : Salsa Ballers FC
2016-17 : Roaring Lions FC
2018 : Kicks United FC
2019 : No se jugó
2020 : Roaring Lions FC
2021 : Roaring Lions FC
2022 : Roaring Lions FC
2023 : Doc's United FC

Títulos por club

Goleadores

Referencias

Enlaces externos
 Lista de Campeones

Liga de Fútbol de Anguila


Karaulsko Polje je naseljeno mjesto u općini Kakanj, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 292

 Muslimani - 179
 Srbi - 91
 Hrvati - 7
 Jugoslaveni - 9
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 6

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 404

 Bošnjaci - 397
 Srbi - 1
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 6

Izvori

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Kakanj

Karaulsko Polje


Vodeno plavetilo (hidroleja, lat. Hydrolea), manji biljni rod vodenih polugrmova koji čini samostalnu porodicu Hydroleaceae. Ime dolazi po rodu hidroleja (Hydrolea) a priznato je 11 vrsta koje su raširene po Africi, Sjevernoj i Južnoj Americi i Aziji. Neke vrste introducirane su po drugim državama.

Vrste
 Hydrolea brevistyla B. Verdcourt
 Hydrolea corymbosa J.F.Macbr. ex Ell.
 Hydrolea elatior Schott
 Hydrolea floribunda Kotschy & Peyr.
 Hydrolea macrosepala A. W. Benn.
 Hydrolea ovata Nutt. ex Choisy
 Hydrolea palustris (Aubl.) Raeusch.
 Hydrolea quadrivalvis Walt.
 Hydrolea spinosa L.
 Hydrolea uniflora Rafin.
 Hydrolea zeylanica (L.) Vahl

Vanjske poveznice

Izvori

Gorkosladolike

Vodeno plavetilo


Patricia ("Pat") P. Crowther (born 1943), later known as Patricia P. Wilcox, is an American cave explorer and cave surveyor active in the 1960s and early 1970s. She also worked as a computer programmer.

Crowther was well-known among Kentucky cavers for her slight frame (she weighed 115 pounds) and her extreme dedication.  These two traits led her to pursue promising leads that other cavers were unwilling or unable to attempt. Of particular note is her traversal of a narrow canyon known as "The Tight Spot" in the portion of the Flint Ridge Cave System underlying Houchins Valley. The Tight Spot proved to be the critical juncture leading to the passages connecting Mammoth Cave and the Flint Ridge Cave System. Both Patricia Crowther and her then-husband Will Crowther, also a computer programmer, participated in many expeditions that attempted to connect the caves. She was part of the September 9, 1972 expedition that discovered and surveyed the historic final connection.

Crowther earned a B.S. degree in physics at MIT where she met and married William. The couple had two daughters, Sandy and Laura, and divorced in 1976. Later that year, William would go on to create Colossal Cave Adventure, one of the first examples of interactive fiction, based on his caving experiences with Pat in the Mammoth Cave system as a way to connect with his daughters after the divorce. Pat first encountered the game at a Boston meeting of the Cave Research Foundation in 1976 or 1977. Though embellished to include elements like an underground volcano, cavers noted that the game was accurate to Crowther's maps and descriptions.

In 1977, Crowther married John Wilcox, who had led the cave connection expeditions. They were married for 33 years until  his death on September 1, 2010.

Crowther authored The Grand Kentucky Junction, an account of the expeditions undertaken to connect the Mammoth and Flint Ridge cave systems.

Crowther participated in the 1997 National Geographic documentary Mysteries Underground, which discussed the connection of the Flint Ridge Cave System with Mammoth Cave.

References

American cavers
American explorers
Living people
1943 births

Patricia Crowther (caver)


Jean-Baptiste Isabey (; 11 April 1767 – 18 April 1855) was a French painter born in Nancy, France. He was a successful artist, both under the First Empire and to the diplomats of the Congress of Vienna.

Early life and education
At the age of 19, after some lessons from Francois Dumont, miniature painter to Marie Antoinette, he became a pupil of Jacques-Louis David.

Career
Isabey gained employment at Versailles to paint portraits of the dukes of Angoulême and Berry, and was given a commission by the queen, the first of several he was given by successive French rulers until his death in 1855.

Patronized by Josephine and Napoleon Bonaparte, he arranged the ceremonies of their coronation and prepared drawings for the publication intended as its official commemoration, a work for which he was paid by Louis XVIII, whose portrait was engraved by Philibert-Louis Debucourt, was completed in 1814. Although Isabey did homage to Napoleon on his return from Elba, he continued to enjoy the favour of the Restoration, and took part in arrangements for the coronation of Charles X.

The July Monarchy conferred on him an important post in connection with the royal collections, and Napoleon III granted him a pension, and the cross of commander of the Legion of Honor. Review of Troops by the First Consul was one of his most important compositions.

Isabey's Boat(engraved, Landon, a drawing of Isabey and his family family, was produced at a time when he was occupied with lithography and was having immense success at the Salon of 1820. His portrait of Napoleon at Malmaison is considered his best, and even his tiny head of the king of Rome, painted for a breast-pin, is distinguished by decision and breadth.

A biography of Isabey was published by Edmond Taigny in 1859. Charles Lenormant's article, written for Joseph-François Michaud's Biog. Univ., was based on facts furnished by Isabey's family.

His son, Eugène, also became a well known painter.

References

Sources

Basily-Callimaki, Eva de, Mme, J.B. Isabey: sa vie, son temps, 1767-1855: Suivi du Catalogue de l'oeuvre gravee par et d'apres Isabey

1767 births
1855 deaths
18th-century French male artists
18th-century French painters
19th-century French painters
Burials at Père Lachaise Cemetery
Commanders of the Legion of Honour
French male painters
French portrait painters
Pupils of Jacques-Louis David

Jean-Baptiste Isabey


Guder og Dæmoner på Bali, Gudernes Ø er en dansk dokumentarfilm fra 1990 instrueret af Tina Kragh efter eget manuskript.

Handling
Balineserne er hinduer, men tror også på en besjæling af naturen, lyse og mørke kræfter er overalt i universet. Balineserne tilgodeser både guder og dæmoner med den opmærksomhed, de mener, der skal til, for at kunne holde balancen mellem dem.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1990

Guder og Dæmoner på Bali, Gudernes Ø


Crkva Santissima Trinità degli Spagnoli vjerska je građevina u Napulju, Italija, koja se nalazi na istoimenom trgu.

Građevina je prvi put sagrađena 1573. godine i ustupljena je španjolskim stanovnicima Quartieri Spagnoli, a kasnije je prešla na Red Santissima Trinità della Redenzione dei Cattivi, red posvećen otkupu zarobljenika držanih u muslimanskim zemljama. Taj je red uveo papa Inocent III.. Crkvu su dogradili i iznutra uredili trinitarci 1788. godine. Trijem je iz sredine 17. stoljeća.

Crkva i samostan bili su ukinuti za vrijeme Napoleonove okupacije. U to je vrijeme opljačkana oltarna pala Santissima Trinità con la Madonna del Rimedio iz sedamnaestog stoljeća.

Bibliografija
 Napoli e dintorni, Touring club Italia, Touring Editor, 2001.

Vanjske poveznice

Barokne crkve u Napulju
Katoličke crkve u Napulju

Santissima Trinità degli Spagnoli


Papa Dioskur II. Aleksandrijski, je 37. papa Aleksandrije i patrijarh svetog Trona sv. Marka.

Pregled

Nakon smrti pape Ivana II. (III.) 22. svibnja 516. AD, biskupi Aleksandrije su se sastali sa svećenicima i vjernicima i, prema nekim izvorima, u srpnju 516. AD izabrali miafizita Dioskura za papu Aleksandrije pod imenom Dioskur II.
Ovaj je otac bio blage naravi, a njegovo djelo i znanje bili su izvanredni, i njegov rad je bio izvrstan tijekom njegovog papinstva tako da postoji uvjerenje da nitko nije bio poput njega iz njegove generacije.
Dioskur je bio redovnik koji je bio poznat kao autor mnogih hagiografskih spisa i propovijedi.
Bio je suvremenik  bizantskog cara Anastazija I., koji je preferirao ne-kalcedonske crkve, te Severa Antiohijskog, prvaka miafizitizma u Siriji.
U drugoj godini od njegovog ustoličenja,  9. srpnja 518. AD, umire car Anastazije I. a na njegovo mjesto dolazi bizantski car Justin I.

Djelo

Dioskur je bio poznat kao autor mnogih hagiografskih spisa i propovijedi.Među njegovim prvim djelima, nakon ustoličenja na Tron sv. Marka, bilo je pisanje poslanice svetom ocu Severu Antiohijskom, patrijarhu Antiohije. Ta je poslanica sadržavala vjeru u Sveto Trojstvo kao ravnopravno u Svojoj biti i Božanstvenosti, te objašnjenje Utjelovljenja. Tom prigodom je rekao da je Božja Riječ utjelovljena u ljudskom tijelu savršenom u svemu, da se ujedinila s njim i postala jedan Sin, jedan Krist, jedan Bog, u nerazdvojivom jedinstvu, i da je jedno Trojstvo bilo prije i poslije toga sjedinjavanja, te da utjelovljnje nije napravilo nikakav utjecaj na Njega.
Kad je ova poslanica stigla do sv. Severa, on ju je s radošću pročitao i obzananio je svim poznatim ljudima Antiohije. Osjećao se optimistično pa je napisao sv. Dioskuru odgovor na poslanicu čestitajući mu na njegovom kršćanskom poslanstvu kao i na pravoslavnoj vjeri. Zapovjedio mu je da se ne odvraća od Vjere, da ne skreće s toga puta ni desno ni lijevo, i da bude u stalnoj ovisnosti od svih njenih riječi i djela koje se odnose na Nju (pravoslavnu vjeru), a koju su utemeljili tri stotine i osamnaestero otaca na nicejskom saboru i da se pravilno odnosi prema onome što su zapovijedili u Kanonu. Kad je poruka stigla do sv. Dioskura, radosno je primio i izdao zapovijed da se pročita s propovjedaonice tako da je svi ljudi čuju.

Ostavština

Isto kao i njegov prethodnik Ivan II. (III.) Aleksandrijski bio je čvrst protivnik kalcedonskog vjerovanja i nastavio je održavati zajedništvo s onima koji su prihvatili Henotikonski edikt cara Zenona, a sve to sljedeći put svojih pretodnika, bez nametanja formalne anateme na kalcedonsko vjerovanje. Na taj je način u velikoj mjeri uspio održavati crkvu u miru.
Ovaj je otac neprekidno čitao, učio i poučavao, pa je pozvao i naredio svećenicima u svakom gradu da pastire i čuvaju svoje vjernike. Nakon što je završio svoj put, otišao je u miru.
Tijekom vremena kroz koje je obavljao dužnost pape i patrijarha aleksandrijskog, pored brige za vjernike i širenja evanđelja, vodio je brigu i o održavanju i građenju novih crkava.

Odlazak

Dioskur II. je ostao na Tronu sv. Marka dvije godine i tri mjeseca i onda otišao u miru 27. listopada 518. AD. (17. dana mjeseca babaha 234. A.M.) Sahranjen je u crkvi sv. Marka u Aleksandriji. Pomen na njega se slavi 27. listopada (17. dan mjeseca babaha prema koptskom računanju vremenaje) i njegovo ime je zapisano u sinaksarionu.

Izvori

Vanjske poveznice
Odlazak sv. Dioskura I.
Popis aleksandrijskih patrijarha
Ivan II.
Odlazak sv. Ivana II.
Lista papa Aleksandrije

Koptski pape

Dioskur II. Aleksandrijski


Midnight in a Sodom (kasnije reizdan kao Midnight in Sodom) je prvi demo album splitskog thrash metal sastava Evil Blood. Album je 1. siječnja 1988. objavila diskografska kuća Lvxor.

Album je izvorno bio objavljen na kazeti u ograničenoj nakladi, no 2011. godine bio je remasteriran i objavljen na CD-u. Album je kao kazeta bio dostupan samo u crvenoj inačici, a na ponovnom izdanju dostupan je i u crvenoj i bijeloj.

Popis pjesama

Osoblje
Denis Gabrić – vokali, gitara, bas-gitara, produciranje
Toni Silobrčić – bubnjevi, produciranje

Izvori

Hrvatski glazbeni albumi
Albumi iz 1988.

Midnight in a Sodom


Orange er franskt fjarskiptafyrirtæki. Í lok árs 2019 höfðu fyrirtækin næstum 266 milljónir viðskiptavina um allan heim, tölur umfram þær sem voru birtar árið 2018. Árið 2019 er fyrirtækið leiðandi eða annar rekstraraðili í 75% Evrópulanda þar sem það er stofnað. lönd í Afríku og Miðausturlöndum.

Tilvísanir

Tenglar
 Heimasíða Orange

Fyrirtæki
Framleiðslufyrirtæki
Frönsk fyrirtæki

Orange


Emmerson José da Silva (Belo Horizonte, 3 de maio de 1965) é um apresentador, jornalista e radialista brasileiro. É editor-chefe da central de radiojornalismo da Rede Bahia e âncora do jornalístico comunitário Fala Bahia, da Bahia FM. De 1996 a 2008, foi vereador de Salvador, tendo assumido a presidência da Câmara Municipal de Salvador de 2001 a 2004.

Biografia
Emmerson José nasceu em Belo Horizonte, em Minas Gerais, no dia 3 de maio de 1965, sendo filho de José Ferreira Milagres da Silva e Ivanilde Maria da Silva. Em seu primeiro emprego, foi office-boy de um banco na capital mineira. Em 1985, mudou-se para Salvador, onde seguiu trabalhando no setor financeiro. Na capital baiana, começou a se aproximar da comunicação, conhecendo profissionais da Transamérica FM Salvador.

Em 1987, Emmerson José passou a ser locutor da Transamérica FM Salvador, estreando no radialismo através do programa New Rock Pier. Pouco depois, ele foi contratado pela FM Aratu. Em 1988, durante os preparativos da inauguração da Globo FM, ele foi contratado para atuar na emissora. Em 1988, foi convidado pela direção da TV Bahia a fazer pilotos para apresentar o BATV 1ª Edição ao lado de Cristina Barude. Com a saída de Paulo Gil, no entanto, Emmerson assumiu a apresentação do BATV 2ª Edição da TV Bahia, emissora irmã da Globo FM, substituindo Paulo Gil.

Emmerson José deixou o BATV 2ª Edição em 1996 para se candidatar a vereador de Salvador nas eleições municipais daquele ano. Em 12 de dezembro de 2003, Emmerson foi condecorado com o Título de Cidadão Baiano pela Assembleia Legislativa da Bahia, através de uma proposição do deputado Horácio Matos Neto. Em 2007, Emmerson foi convidado para retornar à Rede Bahia. Em 1° de junho, foi revelado que ele apresentaria um jornalístico de formato popular chamado Fala Bahia, na TV Salvador e na Bahia FM.

Em 14 de junho de 2007, o lançamento do programa e a contratação de Emmerson foram oficialmente anunciados pela Rede Bahia, em uma movimentação considerada como o ingresso da empresa no jornalismo popular. Ele estreou no programa em 18 de junho de 2007. Em janeiro de 2008, foi divulgado na imprensa que Emmerson José estaria sendo cotado para voltar à TV Bahia e assumir o Bahia Meio Dia, o que não se confirmou.

Em 2009, Emmerson José passou a escrever uma coluna no Correio. Ele seguiu como colunista do jornal até 8 de janeiro de 2012, quando a coluna foi publicada pela última vez na edição do jornal. No texto, ele se despediu dos leitores justificando sua saída devido a compromissos pessoais e confirmando que seguia na Rede Bahia, apesar da saída do impresso.

Em 11 de junho de 2012, Emmerson José tornou-se editor-chefe da CBN Salvador, substituindo Jefferson Beltrão. No dia, ele também estreou como âncora do programa CBN Salvador 1ª Edição. Em 13 de dezembro, Emmerson foi um dos premiados no 3° Prêmio Jânio Lopo, concedido pela Câmara Municipal de Salvador.

Em novembro de 2016, com a transição da CBN Salvador para Jovem Pan FM Salvador, o programa Conexão CBN, apresentado por Emmerson e voltado a debates sobre política e economia, foi transferido para o iBahia e passou a ser chamado de Conexão Fala Bahia. Em 29 de maio de 2019, foi anunciado que o Fala Bahia, também ancorado por ele, assumiu pela primeira vez a liderança de audiência entre os programas transmitidos pelas emissoras de rádio de Salvador no horário durante o período de fevereiro a abril do ano, entre todas as classes sociais de ouvintes.

Carreira política
Emmerson José entrou na política em 1996, quando filiou-se ao PFL para candidatar-se a vereador de Salvador pela primeira vez. No dia da votação, em 1° de outubro, foi eleito por média, com 5.012 votos. Em seu primeiro ano de mandato, foi eleito 2° secretário da Câmara Municipal de Salvador. Em 1997, após o falecimento de Osmar Macedo, Emmerson José propôs batizar o Circuito do Campo Grande do Carnaval de Salvador de Circuito Osmar. Em 1999, Emmerson assumiu o cargo de 1° secretário. Na eleição municipal de 2000, foi reeleito vereador com 10.266 votos.

Em 2 de janeiro de 2001, tornou-se o presidente mais jovem da história da Câmara Municipal, ficando no cargo até 2 de janeiro de 2004. Na eleição municipal de 2004, foi reeleito mais uma vez, com 10.848 votos. Em 24 de abril de 2007, Emmerson José pediu licença não remunerada do cargo alegando que se dedicaria a projetos pessoais. No dia, a sessão foi conduzida em homenagem ao vereador. Em 1° de maio, Emmerson José se afastou do cargo, em meio às especulações de que retornaria para o jornalismo.

Após sair de licença, ele foi homenageado pelos vereadores da casa, que batizaram o prédio anexo da Câmara, localizado no centro da cidade, de Vereador Emmerson José. Em 6 de outubro de 2008, após um ano e cinco meses afastado do cargo de vereador, Emmerson voltou à Câmara Municipal de Salvador para concluir o mandato, encerrado em 31 de dezembro do mesmo ano. Em entrevista, ele afirmou que só retornou após a eleição municipal para evitar acusações de uso eleitoral dos meios de comunicação onde atua, apesar de não ter se candidatado a uma nova reeleição no pleito.

Em 18 de outubro de 2010, o Ministério Público da Bahia pediu ao vereador Alan Sanches (PMDB), então presidente da Câmara Municipal, que alterasse o nome do prédio anexo que homenageia Emmerson José. O pedido foi feito com base na lei federal 6.454/77 e no artigo constitucional nº 37, que proíbem o uso de nomes de pessoas vivas em prédios e ruas que recebem recursos federais, estaduais ou municipais. Foi sugerido, pela bancada feminina, o nome da ex-primeira dama Yolanda Pires, esposa do ex-governador Waldir Pires, falecida em novembro de 2005.

Em entrevista, Emmerson afirmou que não se magoaria com a mudança, mas sugeriu que a regra também fosse aplicada em outros prédios e locais que ainda homenageiam pessoas vivas. A alteração acabou não ocorrendo. Em 24 de fevereiro de 2021, mais uma proposta para mudar o nome do prédio foi apresentada, desta vez pelo vereador Anderson Ninho (PDT), que solicitou a mudança para o nome de Daniel Rios, edil falecido em 15 de fevereiro daquele ano. A nova tentativa também não foi bem sucedida, e o nome Vereador Emmerson José foi mantido.

Desempenho em eleições

Ligações externas

Jornalistas da Bahia
Radialistas da Bahia
Apresentadores de telejornais do Brasil
Naturais de Belo Horizonte
Vereadores de Salvador

Emmerson José


Der Gerichtsbezirk Sankt Johann im Pongau ist einer von sechs Gerichtsbezirken in Salzburg und ist deckungsgleich mit dem politischen Bezirk St. Johann im Pongau. Der übergeordnete Gerichtshof ist das Landesgericht Salzburg. Sitz ist in St. Johann im Pongau.

Geschichte
Das Landgericht St. Johann im Pongau des Fürsterzbistums Salzburg wurde 1672 aus dem Gericht Pongau heraus begründet.

Schon 1854 kamen die Gerichte Goldegg/St. Veit samt Hofmark Goldegg und Großarl dazu.

Am 1. Jänner 2003 wurden die Gerichtsbezirke Gastein und Werfen aufgelöst und die Gemeinden wurden dem Gerichtsbezirk Sankt Johann im Pongau zugewiesen. Am 1. Jänner 2005 wurde der Gerichtsbezirk Radstadt (Ennspongau) aufgelöst und die Gemeinden dem Gerichtsbezirk Sankt Johann im Pongau zugewiesen, womit der Gerichtsbezirk den ganzen politischen Bezirk umfasst.

Gemeinden

Städte
 Bischofshofen ( Ew.)
 Radstadt ()
 St. Johann im Pongau ()

Marktgemeinden
 Altenmarkt im Pongau ()
 Bad Hofgastein ()
 Großarl ()
 Sankt Veit im Pongau ()
 Schwarzach im Pongau ()
 Wagrain ()
 Werfen ()

Gemeinden

Siehe auch
 Gerichtsorganisation in Österreich
 Liste österreichischer Gerichte

Quellen und Nachweise
 Bundesgesetzblätter über die Auflösung von Gerichtsbezirken zwischen 15. Mai 2001 und 1. Jänner 2008 (PDF-Datei; 65 kB)
 Gerichtsdatenbank des Bundesministeriums für Justiz

Bezirk St. Johann im Pongau
Gerichtsbezirk
Sankt Johann im Pongau

Gerichtsbezirk Sankt Johann im Pongau


Emir Dizdarević (Zenica, 2. travnja 1958.), bosanskohercegovački i hrvatski šahovski velemajstor. Međunarodni majstor je od 1982. godine, a velemajstor od 1988. godine.

Sudionik je šahovskih olimpijada 1992., 1994., 1996., 1998., 2000., 2002., 2004., 2010., 2012. i 2014. godine. Godine 2004. je bio prva ploča bosanskohercegovačke reprezentacije, a 2012. i 2014. druga ploča. Sudionik europskih momčadskih prvenstava 1992., 1997., 1999., 2003. i 2009. godine. 2009. godine bio je prva ploča bosanskohercegovačke reprezentacije.

FIDE rejting mu je 2463, a u brzopoteznim kategorijama "rapid" 2477 i 2535 u kategoriji "blitz" siječnja 2017. godine. Siječnja 2017. spada u najbolje bosanskohercegovačke šahiste.

Izvori

Vanjske poveznice

(engl.) Dizdarevićeve partije na chessgames.com
(engl.) Individualne kalkulacije na FIDE
(engl.) Dizdarević na 365chess

Hrvatski šahovski velemajstori
Bosanskohercegovački šahisti
Šahovski velemajstori

Emir Dizdarević


US Open 1970 var den 90. udgave af US Open gennem tiden og den 3. udgave af mesterskabet i tennissportens åbne æra. Turneringen blev spillet i West Side Tennis Club i Forest Hills, New York City, USA i perioden 2. - 13. september 1970. Det var den første grand slam-turnering, der blev afviklet med tiebreak. Det hidtidige kampformat, der indebar at alle sæt skulle vindes med to overskydende partier, blev ændret, således at der ved stillingen 6-6 blev spillet en tiebreak som afgørelse på sættet. Tiebreak-formatet var "først til 5 point".

For andet år i træk blev begge singletitler ved US Open vundet af australske spillere. I herresingleturneringen sejrede Ken Rosewall, som i finalen besejrede Tony Roche med 2-6, 6-4, 7-6(5-2), 6-3. Rosewall vandt dermed sin anden og sidste US Open-titel i herresingle – 14 år efter sin første triumf i New York City. Det var hans sjette herresingletitel på grand slam-niveau af de otte, han vandt i løbet af sin karriere. Roche var sin sjette og sidste grand slam-finale i herresingle, og det var andet år i træk, at han tabte finalen i US Open.

Damesingletitlen blev vundet af Margaret Court, som dermed havde vundet alle fire grand slam-titler i damesingle i 1970 og dermed en ægte "grand slam" i damesingle som den blot anden spiller i tennishistorien og den første siden Maureen Connolly udførte bedriften i 1953. Court vandt US Open-mesterskabet i damesingle for fjerde gang, og det samtidig var hendes 20. grand slam-titel i damesingle og den sjette sejr ved US Open i single, og hun vandt titlen for andet år i træk. I finalen vandt Court med 6-2, 2-6, 6-2 over Rosemary Casals, der var i den første af sine to grand slam-finaler i single.

Singlefinalerne på mesterskabets sidste dag blev overværet af 14.502 tilskuere.

Herredoubletitlen gik til Pierre Barthès og Nikola Pilić, som begge vandt den første og eneste grand slam-titel i deres respektive karrierer, og samtidig blev de den første franske hhv. jugoslaviske vinder af US Open-mesterskabet i herredouble. I finalen vandt den europæiske duo over australierne Roy Emerson og Rod Laver med 6-3, 7-6, 4-6, 7-6. Emerson var sin 44. og næstsidste grand slam-finale i karrieren, mens Laver spillede sin 32. og tredjesidste grand slam-finale. Det var Emerson og Lavers femte grand slam-finale i herredouble som makkere, og det var tredje gang de måtte forlade slutkampen som tabere.

Margaret Court og Judy Dalton vandt damedoubletitlen efter finalesejr på 6-3, 6-4 over Rosemary Casals og Virginia Wade. Court vandt sit tredje US Open-mesterskab i damedouble og sin 10. grand slam-titel i double. Dalton vandt sin første titel ved US Open, og det var hendes syvende grand slam-damedoubletitel. Triumfen var de to australieres sjette grand slam-titel som makkere.

Endelig gik mixed double-mesterskabet til de forsvarende mestre, Marty Riessen og Margaret Court, som besejrede Frew McMillan og Judy Dalton i finalen med 6-4, 6-4. Riessen vandt sin fjerde grand slam-titel i mixed double, og alle fire var blevet vundet med Court som makker. Court vandt sin syvende US Open-titel i mixed double og sin 21 mixed double-titel på grand slam-niveau.

Præmier

Den samlede præmiesum for US Open 1970 androg $ 160.000, hvilket var en stigning på 28 % i forhold til det foregående år. Ud over førstepræmien på $ 20.000 modtog Ken Rosewall som vinder af herresingletitlen endvidere en ny bil af mærket Ford Pinto.

Resultater

Vindere og finalister

Der blev afviklet fem mesterskabsrækker, og finaleresultaterne for disse mesterskaber er angivet nedenfor.

Nedenfor er resultaterne fra ottendedelsfinaler og frem i singlerækkerne samt fra kvartfinalerne og frem i doublerækkerne angivet. For komplette resultater henvises til de uddybende artikler.

Herresingle

Damesingle

Herredouble

Damedouble

Mixed double

Kilder / eksterne henvisninger
 ITF – Men's Circuit – Tournaments – US Open 1970
 ITF – Women's Circuit – Tournaments – US Open 1970

Referencer

1970
Tennis i 1970
Sport i New York City

US Open 1970


Jurriaan Hendrik Andriessen (født 15. november 1925 i Haarlem, Holland, død 19. august 1996 i Haag, Holland) var en hollandsk komponist, pianist, dirigent og lærer.

Jurriaan Andriessen der var søn af Hendrik Andriessen og bror til Louis Andriessen, studerede komposition hos sin fader på Utrecht Musikkonservatorium, og senere i Paris hos Olivier Messiaen, og i USA hos Aaron Copland.

Han har skrevet 9 symfonier, orkesterværker, filmmusik, scenemusik, koncerter for mange instrumenter, elektronisk musik, korværker etc.

Andriessen komponerede både i traditionel og moderne stil, og var inspireret af alt, lige fra Amerikanske film til moderne symfonisk musik.

Udvalgte værker

 Symfoni nr. 1 "Berkshire Symfonier" (1949) - for orkester
 Symfoni nr. 2 (1962) - for blæseorkester
 Symfoni nr. 3 "Friesland Symfonien" (1963) - for orkester
 Symfoni nr. 4 "Fugle" (1965) - for kor og orkester
 Symfoni nr. 5 "Tidsånd" (1970) - for klarinet, popgruppe, 6 dansere og orkester
 Symfoni nr. 6 "I gammel stil - kunstens Symfoni" (1972) - for orkester
 Symfoni nr. 7 "Den vækkende drøm" (1976) for elektroniske instrumenter
 Symfoni nr. 8 "I klassisk stil - fejringen" (1977) - for orkester
 "Miniature Symfoni"'' (1970) - for skoleorkester
 2 Klaverkoncerter (1943, 1948) - for klaver og orkester
 Fløjtekoncert (1952) - for fløjte og orkester

Eksterne henvisninger

 Om Jurriaan Andriessen på Musicweb-International.com

Komponister fra Nederlandene
Dirigenter fra Nederlandene
Pianister
Lærere

Jurriaan Andriessen


Gabriella Brum (born 1962) is a German-British former model and beauty queen who won the 1980 Miss World and resigned 18 hours later, initially claiming her boyfriend disapproved. She stated that this was because of the pressure from the news media, though there were also allegations that she had posed nude in a magazine. The first runner-up in the pageant, Kimberley Santos from Guam, then assumed the title.

Biography
Brum's mother, Angelika Roure, had met soldier, Edward Brum from London in 1961, but separated from him after a few years. The daughter, Gabriella Brum attended the Lessing High School in Berlin from 1976 to 1980, but left school in favor of a desired film career. She worked under various pseudonyms and met acting director, cameraman and producer Wolfgang Benno Bellenbaum (1928-1984), with whom she went to Los Angeles where she worked as a model.

Miss Germany (1980)
On 26 June 1980, Brum was crowned Miss Germany at the International Congress Center (ICC) in Berlin. A Time article from July 1980 shows that her election to Miss Germany met with criticism. So it was complained that Brum no longer lived in Germany as the main residence.

Miss World (1980)
On 13 November 1980, Brum won the Miss World pageant in London, making her the second German to win the title, after Petra Schürmann. The runner-up was Kimberley Santos from Guam. The following day, Brum resigned on the grounds that her boyfriend disagreed with her new obligations and she "wanted to be with Benno instead of flying through the world under a strict contract for a year". Later, it was revealed she had been forced to resign because of allegations that there were nude photos of her. In a 2008 interview with Der Spiegel, photographer Wolfgang Heilemann said he had taken the photos of Brum naked in bed having a pillow fight with her boyfriend, as part of a Miss World cover story for Paris Match.

Living in the United States
In the early years, Brum was a successful model in the United States. She appeared in Playboy 5/1981.

In 1981, she married Wolfgang Benno Bellenbaum; they soon separated. Her husband shot himself at the age of 55 in his apartment in Encino, a district of Los Angeles, and his body was identified by Brum. A farewell letter was found.

An article on the January 2012 United States Online News (USSPost) indicated that she was still based in Los Angeles at the time.

See also
 Miss Germany

References

External links

1962 births
Living people
Miss World winners
Miss World 1980 delegates
Beauty pageant controversies
German beauty pageant winners
German people of English descent
Emigrants from West Germany to the United States

Gabriella Brum


Abotsi (Gürcüce აბოცი Abotsi ya da აშოცი Aşotsi), Gürcistan'ın tarihteki coğrafik bölgelerden biridir. Aşağı Kartli'nin batı ucunda yer almıştır. Gürcü geleneksel tarihi Abotsi'yi eski çağlardan beri Kartli Krallığı'nın bir parçası sayar.

M.Ö. II. yüzyılda güçlenen Ermenistan Krallığı, Kartli Krallığının başka bölgeleriyle birlikte Abotsi'yi de ele geçirdi. IV. yüzyılda Kartli kralı Miriani'nin (მირიანი) oğlu Bakar (ბაქარ) Abotsi'yi Ermenilerden geri aldı. Ama Ermeniler kısa süre sonra bölgeyi yeniden ele geçirdiler. Abotsi, ancak VII. yüzyıldan sonra Gürcistan topraklarına katıldı. VIII. yüzyılın ortalarında bu bölge, Trialeti (თრიალეთი ) ve Taşiri (ტაშირი ) iliyle birlikte Aşağı Kartli Pitiahşiliğine (pitiahşi:kralın yönetim işlerindeki yardımcısı) bağlıydı.

IX. yüzyılda Bagratlılar hanedanından Guaram Mampali, Abotsi'yi karısının kardeşi olan Ermeni Pakraduni Hanedanlığından I. Aşot'a bıraktı. Bu tarihten sonra Abotsi, Taşir-Dzorageti (Ermenice Տաշիր-Ձորագետի, Gürcüce ტაშირ-ძორაგეტი) Ermeni Krallığı sınırları içinde kaldı. XII. yüzyılda Kurucu Davit, diğer bölgelerle birlikte Abotsi'yi Gürcistan sınırlarına kattı. Aşağı Kartli'nin diğer bölgeleri Kura Havzası'nda bulunmasına karşın, Abotsi Aras Havzası'nda yer alıyordu. Bu bölge dağlarla çevriliydi. Türkmen kabilelerinin güçlendiği dönemde Abotsi'nin adı Kaykul''' (ყაიყული ) olarak değişti. Kaykul'un doğu sınırında Taşiri ve Bambaki (ბამბაკი) vardı. Kuzeyinde ise Çıldır eyaleti yer alıyordu. Batısında ise Kars eyaleti bulunuyordu. Güneyde Erivan Hanlığı sınır oluşturuyordu.

1801'de Kartli-Kaheti 'de Rus yönetimin kurulmasından sonra Kaykul'', Gürcistan valiliğinin Lore (ლორე ) ilçesine bağlandı. 1849'da Erivan valiliği kurulunca, Kaykul'u bu valiliğin sınırlarına kattılar. Abotsi, bugün Ermenistan sınırları içinde yer almaktadır.

Ayrıca bakınız
 Gürcistan Kıpçakları

Kaynakça

Kvemo Kartli
Lori

Abotsi


Robert Waterman McChesney (; born December 22, 1952) is an American professor notable in the history and political economy of communications, and the role media play in democratic and capitalist societies. He is the Gutgsell Endowed Professor in the Department of Communication at the University of Illinois at Urbana–Champaign. He co-founded the Free Press, a national media reform organization. In 2002–12, he hosted Media Matters, a weekly radio program every Sunday afternoon on WILL (AM), Illinois Public Media radio.

Background and education
McChesney was born in Cleveland, Ohio to Samuel Parker McChesney, an advertising salesman for This Week magazine, and his wife Edna Margaret "Meg" (née McCorkle) McChesney, a nurse. He attended The Evergreen State College in Olympia, Washington, where he studied history and political economy.

Career
After college, McChesney worked for a time as a sports stringer for United Press International (UPI), and published a weekly newspaper. In 1979 he was the founding publisher of The Rocket, a Seattle-based rock music magazine that chronicled the birth of the Seattle rock scene of the late 1980s and 1990s.

He gradually began to report on the media itself and became an expert in the field, entering academic studies in this area. He did graduate work at the University of Washington, obtaining a PhD in Communications there in 1989. McChesney has published several books about the media, politics and contemporary United States society. (See below).

He is the Gutgsell Endowed Professor in the Department of Communication of the University of Illinois at Urbana–Champaign.

Assessment of the media

McChesney has said the term "deregulated media" is a misnomer. He describes media organizations as a government-sanctioned oligopoly, owned by a few highly profitable corporate entities. They have legislative influence and control news coverage, and can distort public understanding of media issues.

In his article "Farewell To Journalism" (October 2012), McChesney described what he considered the deterioration of the current US media system; he said that this freefall threatens the democratic system itself. He highlights what scholars believe to be the key characteristics of healthy journalism, and says, "It is necessary...that the media system as a whole makes such journalism a realistic expectation for the citizenry."

McChesney proposed a $200 annual Citizenship News Voucher to support journalism.

Bibliography

See also
 Fourth Estate
 Fifth Estate

References

External links
 Robert W. McChesney bibliography
 Micha Odenheimer, "Your Free Internet is in Danger", Interview with Professor Robert W. McChesney at acheret.co.il

1952 births
Living people
American male journalists
American media critics
Mass media theorists
American political writers
American radio personalities
Evergreen State College alumni
University of Washington alumni
Indymedia
University of Illinois Urbana-Champaign faculty
University of Wisconsin–Madison faculty
Writers from Cleveland

Robert W. McChesney


Comerțul triunghiular ori triunghiul comerțului este un termen istoric care definea schimburile dintre trei porturi sau regiuni. Comerțul triunghiular se dezvoltă în general când o regiunea are bunuri pentru export care nu sunt necesare în regiunea din care provine principalele sale importuri. Comerțul triunghiular asigură prin urmare o metodă de rectificare a dezechilibrelor comerciale dintre regiunile de pomenite mai sus.

Din punct de vedere istoric, rutele comerciale au fost modelate de influența puternică a vânturilor și curenților marini din perioada epocii navigației cu vele. De exemplu, pornind din porturile principalelor națiuni comerciale din Europa Occidentală era mult mai ușor de navigat spre sud, mai jos de latitudinea 30 N, iar mai apoi spre vest, folosind așa numitele "vânturi comerciale", care făceau ca vasele cu pânze să ajungă mai ușor în Caraibe decât s-ar fi navigat direct din Europa către America de Nord continentală. Reîntoarcerea din America de Nord se putea face ușor urmând Curentul Golfului pe direcția nord-vest, folosind vânturile de vest. Un triunghi asemănător cu acesta, numit volta do mar, era folosit deja de portughezi pentru călătoriile către Insulele Canare și Azore, mai înainte ca navigatorul Cristofor Columb să facă vestita sa călătorie spre vest. Columb nu a făcut decât să extindă acest triunghi spre vest, iar ruta stabilită de el a devenit principala cale a europenilor pentru călătoriile către și dinspre America.

Comerțul triunghiular transatlantic cu sclavi

Una dintre cele mai cunoscute forme de comerț triunghiular a fost cel transatlantic cu sclavi, care a funcționat de la sfârșitul secolului al XVI-lea până la începutul celui de-al XIX-lea, care a implicat transportul sclavilor, produselor alimentare și bunurilor meșteșugărești între Africa Occidentală, Insulele Caraibe și cele două Americi și cu puterile coloniale europene, existând cazuri în care America de Nord Britanică, în mod special Noua Anglie, lua locul Europei ca destinație a importurilor și sursă a exporturilor. Folosirea sclavilor a fost esențială pentru obținerea recoltelor destinate vânzării pe piețele europene. În schimb, bunurile europene erau folosite pentru cumpărarea de sclavi, care era transportați pe mare din vestul Africii către America. În ciuda faptului că europenii aveau în primul rând obiective economice, uneori au avut importanță și motivele religiioase. În 1452 de exemplu, Papa Nicolae al V-lea a oferit regilor Spaniei și Portugaliei prin actul numit Dum Diversas "permisiunea liberă și completă să invadeze, caute, captureze și subjuge orice sarazin (musulman) și păgâni și alți necredincioși ... și să reducă persoanele lor la starea de sclavi perpetui."

Un exemplu clasic este comerțul colonial cu melasă. Negustorii cumpărau zahăr brut (deseori în forma lui lichidă – melasa) de pe plantațiile de trestie de zahăr din Insulele Caraibe și îl transportau pe mare în Noua Anglie sau Europa, unde era vându distileriilor care produceau rom. Profitul obținut din vânzarea zahărului era folosit pentru cumpărarea de rom, blănuri și cherestea din Noua Anglie, pe care negustorii le trimiteau în Europa. Cu profitul obținut pe piața europeană, negustorii cumpărau bunuri manufacturate, inclusiv unelte și arme. Aceste mărfuri, dar și zahărul și romul, erau exportate în Africa de Vest, unde erau schimbate în natură pentru sclavi. Sclavii erau aduși în Caraibe, unde erau vânduți plantatorilor de trestie de zahăr. Profiturile din vânzarea sclavilor în Brazilia, America de Sud și Caraibe era folosit pentru cumpărarea de și mai mult zahăr și reluarea ciclului. Parcurgerea întregului triunghi dura între cinci și douăsprezece săptămâni.

Prima latură a triunghiului era formată de un port european și unul african. Corăbiile transportau mărfuri pentru vânzare și schimb, precum cupruul, textile, bijutrii ieftine, mărgele, arme de foc și muniție. Odată corabia ajunsă în Africa, încărcătura sa era vândută sau dată la schimb pentru sclavi. A doua ramură a triunghiului era formtă din călătoria din Africa până în Lumea Nouă. În timpul traversării Atlanticului au murit mulți sclavi din cauza condițiilor inumane de transport de pe corăbii. Supraviețuitorii erau vânduți în piețle din coloniile din Caraibe sau America. Corăbiile erau după aceasta curățate cu atenție și încărcate cu mărfuri pentru export pentru cea de-a treia latură a triunghiului, către portul de origine. Din Indiile de Vest, principalele mărfuri de export erau zahărul, romul și melasa, iar din Virginia tutunul și cânepa. Corabia se reîntorcea în Europa, unde încheia triunghiul.

Totuși, datorită mai multor caracteristici diferite pe care le aveau corăbiile pentru comerțul cu sclavi fața de cele comerciale, ele se reîntorceau de multe ori în porturile de origine cu orice fel de marfă era disponibilă în America, iar în cazul în care rămânea spațiu neocupat cu marfă, acesta era umplut cu balast. Marile dezavantaje al acestor corăbii era dat de forma specială a vasului, (conceput pentru transportul a unui număr cât mai mare de oameni, dar nepotrivit pentru transportul altor mărfuri), și de perioada lungă a transportului de sclavi, ceea ce făcea practic imposibilă asigurarea din timp a unei încărcături pentru drumul de revenire din America, dar și datorită faptului că sosirea în porturile americanie putea fi în afara sezonului de recoltarea și prelucrare a culturilor. În momentul în care ajungeau în porturile de destinație, aproximativ 10% dintre cei de la bord nu supraviețuiseră. Datorită faptului că sclavii fuseseră transportați în spații înguste și insalubre, un număr important de sclavi mureau în timpul traversării oceanului. Mai apoi, alții mureau după debarcare datorită diferitelor boli sau a alimentației deficitarea. Recoltele destinate vânzării erau transportate de cele mai multe ori de vase destinate exclusiv transportului dintre Europa și America, reducând astfel impactul pe care îl avea transportul sclavilor. Comerțul triunghiular este un model comercial, nu o descriere exactă a rutei urmată de corabie.

Un studiu din 2017 asupra impactului avut de exportului tehnologiei necesare fabricării prafului de pușcă în Africa a dovedit că a produs o creștere a volumului comerțului transatlantic cu sclavi, permițându-le anumitor lideri africani să îi înrobească pe semenii lor din alte triburi sau entități statale inamice. "O creștere de un procent în praful de pușcă a pus în mișcare un ciclu de 5 ani arme de foc-sclavi, care a dus la creștera exporturilor de sclavi în medie cu 50%, iar impactul a continuat să crească de-a lungul timpului".

Noua Anglie
În Noua Anglie se fabrica de asemenea rom din zahărul și melasa caraibiană, pe care mai apoi îl vindea în Africa sau în interiorul continentului american. Cu toate aceste, "comerțul triunghiular" în cazul Noii Anglii a fost o operația fragmentată. Nu sunt cunoscuți comercianți din Noua Anglie care să fi completat întregul circuit triunghiular, care era acoperit în medie într-un an, după cum spune istoricul Clifford Shipton. Conceptul comerțului triunghiular al Noii Anglii a fost prima dată sugerat într-o carte din 1866 a lui George H. Moore, a fost preluat în 1872 de istoricul George C. Mason și a ajuns bine cunoscut după o prelegere a omului de afaceri și istoricului William B. Weeden.

Alte exemple de comerț triunghiular
Termenul "comerțul triunghiular" se poate referi și la o varietate de acțiuni comerciale:
 Un model de comerți care a evoluat mai înainte de Războiul de Independență al Statelor Unite ale Americii între Regatul Unit, coloniile din America de Nord și coloniile britanice din Caraibe. Acest model schimbul materiilor prime din coloniile nord-americane (de exemplu pește, în mod special cod sărat, produse agricole sau cherestea) cu produsele obținute pe plantațiile exploatate cu ajutorul sclavilor din Indiile Occidentale (zahăr și melasă) și diferitele produse manufacturate în Marea Britanie.
 Transportul pe calea apelor a codului sărat din  Terranova și a porumbului din portul Boston cu corăbii britanice către Europa de sud. De aici, erau exportate în Marea Britanie vinul și măslinele
 Un nou "triunghi al zahărului" s-a dezvoltat in deceniile al treilea și al patrulea din secolul al XIX-lea în care corăbiile americane transportau produse locale către Cuba, de unde exportau zahăr sau cafea către porturile baltice suedeze sau ruse. De aici, aduceau înapoi în Noua Anglie  fier forjat și cânepă.

Note

Resurse interne

 The Transatlantic Slave Trade Database, istoria comerțului triunghiular transatlantic.
 Raport al Brown University Steering Committee în problema sclaviei și justiției

Istoria Oceanului Atlantic
Comerț internațional

Comerțul triunghiular


Luba Goy (; born November 8, 1945) is a Canadian actress, comedian and one of the stars of Royal Canadian Air Farce.

Life and career
Goy was born in Haltern, Germany, to Ukrainian parents and raised in Ottawa, Ontario, Canada. They immigrated to Canada in 1951.  She is a graduate of the Glebe Collegiate Institute in Ottawa, Ontario. In 1969, she graduated from the National Theatre School of Canada, then went on to act in theatre productions in Stratford, Ontario. In 1971, she joined "The Jest Society", a comedy troupe, which evolved into the Royal Canadian Air Farce in 1973. In the early 1980s, she starred (as herself, alongside Billy Van) in an educational series on computers called Bits and Bytes. Produced by TVOntario, the show was aired by PBS stations in the United States.

Later that decade, she played Lotsa Heart Elephant, Treat Heart Pig and Gentle Heart Lamb in Nelvana's animated Care Bears franchise. As part of the Air Farce team, Goy has won 15 ACTRA awards, a Juno, the Maclean's Honour Roll, and was among the first Canadians to be inducted into the International Humour Hall of Fame. In 1993, Goy and her Air Farce cast members received Honorary Doctor of Law degrees from Brock University. In 1996, Goy received the Outstanding Achievement Award from Women in Film and Television. In 1998, Goy, along with her Air Farce colleagues, received the Governor General's Performing Arts Award for Lifetime Artistic Achievement, Canada's highest honour in the performing arts.

She has also done voices for various animated TV series featuring The Elephant Show, Babar, AlfTales, My Pet Monster, Sylvanian Families, Tales from the Cryptkeeper, The Rosey and Buddy Show, Rupert, The New Archies, Little Shop, Jayce and the Wheeled Warriors, and Wild C.A.T.s.

Within the Ukrainian Canadian community she occasionally has comedy performances that highlight her Ukrainian heritage.  One such example was her involvement in 1999 with the Ukrainian pavilion at Folklorama, a cultural festival in Winnipeg, Manitoba. She speaks Ukrainian fluently. Luba's film roles have included an 18th-century innkeeper in the Ukrainian film Vid'ma (Відьма, Witch), filmed in 1990 in Kyiv.

In 2011, she performed at the Toronto Ukrainian Festival. In May 2012 Luba Goy debuted her one-person show Luba, Simply Luba at the Berkeley Street Theatre, Toronto. Luba Goy has performed at  the Riverdale Share concerts at the Danforth Music Hall and at St Barnabas Church.

Characters portrayed by Goy

Yoko Ono
Ann Medina
Hillary Clinton
Anne McLellan
Rita MacNeil
Ethel Blondin-Andrew
Barbra Streisand
Wendy Mesley
Elizabeth II
Alexa McDonough
Pamela Wallin
Sheila Copps
Adrienne Clarkson
Elizabeth Taylor
Laura Bush
Bev Oda
Bobbie Battista
Margaret Atwood
Elizabeth May
Martha Stewart
Suze Orman
Lorena Bobbitt
Kim Campbell
Madeleine Albright
Sharon Carstairs
Donald Duck
Anita Sarkeesian
John Leguizamo
Theresa May
Bif Naked
Eva Braun
List is Incomplete

She also provided voices for the animated Care Bears characters Lotsa Heart Elephant, Treat Heart Pig and Gentle Heart Lamb.

Filmography

Television

Film

References

External links

Canadian television personalities
Canadian television actresses
Canadian voice actresses
Canadian women comedians
Canadian film actresses
Royal Canadian Air Farce
National Theatre School of Canada alumni
German emigrants to Canada
Canadian people of Ukrainian descent
1945 births
Living people
Canadian radio personalities
Canadian sketch comedians
Actresses from Ottawa
Canadian women television personalities
Canadian impressionists (entertainers)
20th-century Canadian comedians
21st-century Canadian comedians
Comedians from Ottawa
Governor General's Award winners
People from Haltern

Luba Goy


Der Satyr Verlag ist ein Berliner Independent-Verlag mit den Schwerpunkten Humor, Satire und unterhaltende Belletristik. Sitz des Verlags ist Berlin-Friedrichshain.

Verlags-Geschichte

Gründung
Der Verlag wurde 2005 von Peter Maassen als Teil des bundesweit agierenden Comedy- und Mediennetzwerks Blue-Fun gegründet (das vorrangig im Bereich Kleinkunst tätig ist) und in der Geschäftsform einer GbR geführt. Der namensgebende Satyr verweist auf lebensfrohe Waldgeister der griechischen Mythologie. Die ersten Titel des Verlags wurden von dem Berliner Autor Heiko Werning herausgegeben und betreut, die erste Verlagspublikation war im Juni 2005 die Kurzgeschichten-Sammlung Hähnchen leider des Berliner Lesebühnenautors Uli Hannemann. Bis Juli 2011 folgten 24 weitere Titel, deren erfolgreichster die Geschichtensammlung Sex – Von Spaß war nie die Rede war. Es gibt enge personelle Verflechtungen zwischen dem Verlag und der Szene der Berliner Lesebühnen: So erschienen bei Satyr sämtliche Publikationen der Lesebühne Brauseboys. Zu weiteren, überregional bekannten Autoren des Verlags gehören etwa Sarah Bosetti, Katinka Buddenkotte, Felix Lobrecht, Micha-El Goehre, Nils Heinrich, Anselm Neft, Sebastian Schnoy oder Ella Carina Werner.

Entwicklung und Gegenwart
Im September 2011 übernahm der Schriftsteller und bisherige Satyr-Lektor Volker Surmann den Verlag und führt ihn seitdem als Einzelunternehmer fort. Statt wie früher Geschichtensammlungen prägen seitdem zunehmend auch Romane das Verlagsprogramm.

Strukturen
Der Satyr Verlag ist Mitglied im Börsenverein des Deutschen Buchhandels und wird den "jungen Verlagen" zugeordnet. Pro Jahr erscheinen acht bis zehn Unterhaltungs-Romane, Geschichtensammlungen oder Anthologien junger (oftmals Berliner) Schriftsteller aus der Autorenszene rund um Poetry Slam und Lesebühnen.

Auszeichnung

 2021 Kalenderpreis des Deutschen Buchhandels (in zwei von sechs Kategorien)

Weblinks
 Verlags-Homepage

Belege

Independent-Verlag (Deutschland)
Buchverlag (Deutschland)
Mitglied des Börsenvereins des Deutschen Buchhandels
Verlag (Berlin)
Poetry-Slam
Lesebühne

Satyr Verlag


Sparta est une communauté non constituée en municipalité (unincorporated community) du comté de Chickasaw, dans le Mississippi, aux États-Unis.

Histoire
Sparta abritait autrefois deux églises et une école. Un bureau de poste a fonctionné sous le nom de Sparta de 1850 à 1905.

La compagnie H du 13th Mississippi Infantry (connue sous le nom de "The Spartan Band") a été enrôlée à Sparta le 23 mars 1861. Les soldats de cette compagnie ont servi avec l'armée de Virginie du Nord dans de nombreuses batailles, notamment First Manassas, Fredericksburg, Chancellorsville, Gettysburg, Chickamauga et la campagne d'Appomattox.

Géographie

Population

Dans la culture populaire
Le film de 1967 Dans la chaleur de la nuit (In the Heat of the Night) se déroule à Sparta, mais a en fait été tourné dans l'Illinois, à Sparta et dans ses environs.

Notes et références

Liens externes

Communauté non incorporée au Mississippi

Sparta (Mississippi)


Un defibrilator extern automatizat (AED) este un dispozitiv electronic portabil care diagnostichează în mod automat aritmiile cardiace amenințătoare de viață ale fibrilației ventriculare și tahicardiei ventriculare pulsate și este capabil să le trateze prin defibrilare, prin aplicarea energiei electrice care oprește aritmia, permițând inimii să restabilească un ritm eficient.

Cu comenzi audio și vizuale simple, AED-urile sunt proiectate pentru a fi ușor de folosit pentru laic și utilizarea AED este predată în multe cursuri de prim ajutor, primul ajutor certificat și clase de resuscitare cardio-pulmonară de bază (BLS) de resuscitare (CPR).

Versiunea portabilă a defibrilatorului a fost inventată la mijlocul anilor 1960 de către Frank Pantridge din Belfast, Irlanda de Nord.

Referințe

Legături externe

Sudden Cardiac Arrest Foundation
American Heart Association: Learn & Live
American Red Cross: Learn About Automated External Defibrillators
FDA Heart Health Online: Automated External Defibrillator (AED)
Automatic Electronic Defibrillator
Resuscitation Council (UK)
How exactly does an AED help?

Electrofiziologie cardiacă
Echipament medical de urgență

Defibrilator extern automat


An Paepalanthus macrocephalus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni August Gustav Heinrich von Bongard, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Friedrich August Körnicke. An Paepalanthus macrocephalus in nahilalakip ha genus nga Paepalanthus, ngan familia nga Eriocaulaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. m. macrocephalus
 P. m. minarum
 P. m. pachyphyllus

Mga kasarigan

Paepalanthus

Paepalanthus macrocephalus


Alvan & Ahez est un groupe de musique rock-electro français, composé d'Alexis Morvan-Rosius, Marine Lavigne, Sterenn Diridollou et Sterenn Le Guillou. Formé en 2021, il candidate au concours Eurovision France avec la chanson bretonne , qui est choisie pour représenter la France au Concours Eurovision de la chanson 2022. Ils terminent à l'avant dernière place du classement.

Biographie
Le groupe naît de la rencontre d'Ahez, un trio féminin chantant en breton et d'Alvan, un artiste électro rennais, dans un bar à Rennes l'été 2021. Le nom Ahez est issu du nom breton de Carhaix (Ker Ahez), la ville où les trois chanteuses ont étudié, au lycée Diwan. Ahès est une figure mythologique bretonne à la fois décrite comme une déesse et comme une sorcière. Alvan est une contraction du prénom et du nom d'Alexis Morvan. Depuis 2015, le musicien Alexis Morvan s'inscrit dans le courant de la musique électronique en Bretagne, en se produisant notamment au festival Trans Musicales de Rennes en 2021.

Les trois chanteuses ont réalisé leur scolarité en immersion linguistique, en école Diwan, où elles se sont rencontrées et ont commencé à chanter en breton. Ainsi, elles ont appris le chant à répondre en kan ha diskan, lié à la danse bretonne et furent formées par Louise Ebrel. Le trio se produit en fest-noz, notamment au festival interceltique de Lorient en 2018 où elles ont formé le groupe EBEN, puis à Yaouank en 2019. Sterenn Diridollou et Marine Lavigne chantent également en duo de leur côté.

Eurovision
Le 5 mars 2022, le groupe remporte l'émission Eurovision France, c'est vous qui décidez ! avec la chanson Fulenn qui représentera la France au Concours Eurovision de la chanson 2022 à Turin en Italie, le 14 mai 2022.  La chanson arrive en tête des votes du jury de dix personnalités ainsi que du public, « un raz-de-marée » selon les propos d'Alexandra Redde-Amiel, directrice des divertissements de France Télévisions, totalisant 222 points.

Avec Fulenn, le quatuor veut donner une image moderne de la Bretagne tout en parlant aux autres langues et cultures de France en déclarant que leur musique est « la preuve que la diversité des régions fait la force de la France ». Cette victoire a lieu 50 ans jour pour jour après la diffusion du concert d'Alan Stivell à l'Olympia qui lança le renouveau culturel breton et celtique et 26 ans après la participation de Dan Ar Braz et L'Héritage des Celtes à l'Eurovision 1996.

Les soutiens s'organisent en Bretagne, la finale est retransmise sur écran géant à Rennes et commentée en direct en breton par France 3 Bretagne. Le 14 mai 2022, le groupe termine avant-dernier du Concours Eurovision de la chanson 2022.

Fulenn a cumulé 12 millions de vues sur YouTube et 9 millions d'écoutes sur Spotify. Ils se sont produits en mai à Paris, lors de la Fête de la Bretagne et en juin à Montpellier, pour la Fête de la musique diffusée sur France 2.

Récompenses
Pour avoir chanté en breton au concours et promu la diversité, le Gorsedd de Bretagne remet un prix à Alvan & Ahez lors du Gorsedd Digor en juillet.

Pour avoir représenté la Bretagne, le groupe reçoit une médaille de l'Institut culturel de Bretagne et Ahez chante lors de la remise des colliers de l'ordre de l'Hermine en septembre 2022. Le groupe reçoit la « victoire du public » aux Victoires de la Bretagne 2022, prix parrainé par la Région Bretagne. En mars 2023, le jury des Prizioù, prix de l'avenir de la langue bretonne organisés par France 3 Bretagne et l'Office public de la langue bretonne, leur attribue le premier prix dans la catégorie Brittophones de l'année, remis lors d'une cérémonie télevisée enregistrée à l'opéra de Rennes.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Fulenn
 France au Concours Eurovision de la chanson 2022
 France au Concours Eurovision de la chanson
 Concours Eurovision de la chanson 2022

Liens externes

 Alvan & Ahez sur Tamm-Kreiz, référence en musique bretonne: https://www.tamm-kreiz.bzh/groupe/8280/

Groupe musical français des années 2020
Groupe musical formé en 2021
Groupe musical breton
Participant au Concours Eurovision de la chanson pour la France
Participant au Concours Eurovision de la chanson 2022

Alvan & Ahez


Árni Gunnarsson (f. á Ísafirði 14. apríl 1940- d. 1. júlí 2022) var alþingismaður fyrir Alþýðuflokkinn og fyrrum fréttastjóri Ríkisútvarpsins. Hann sat á þing frá 1978-1991 með hléum.  Einng sat hann eitt tímabil í borgarstjórn Reykjavíkur, 1970-1974.

Árni var blaða- og fréttamaður fyrir þingmennsku. Hann var m.a. fréttaritstjóri Alþýðublaðsins og Vísis. Hann lýsti Heimaeyjargosinu 1973 fyrir landsmönnum í Rikisútvarpinu og skrifaði í kjölfarið bókina Eldgos í Eyjum.

Tengill
Síða á Alþingi.is

Tilvísanir

Þingmenn Alþýðuflokksins
Íslenskir fréttamenn
Íslenskir blaðamenn

Árni Gunnarsson


Bruxelas, na Bélgica, é considerada a capital de facto da União Europeia, tendo um longo e tradicional histórico como sede de várias das principais instituições europeias, mais especificamente na região conhecida como "Bairro Europeu". A União Europeia não possui uma cidade capital e não foram desenvolvidos planos ou acordos para a definição de uma desde a sua fundação, porém, Bruxelas abriga as sedes do Conselho Europeu, Conselho da União Europeia e da Comissão Europeia além de uma sede secundária do Parlamento Europeu.

Em dados econômicos de 2013, a presença das instituições europeias gerou uma renda de 250 milhões de euros (8,3% do PIB regional) e 121.000 empregos (16,7% da taxa de emprego regional) à cidade. Segundo analistas políticos, Bruxelas acabou por ser conceituada como sede da organização devido à sua localização estratégica entre França e Alemanha - nações cuja rivalidade desembocou em ambas as Guerras Mundiais no século XX e cuja subsequente reconciliação diplomática possibilitou integração do continente.

História

Duas chances

Em 1951, líderes de seis países europeus (Bélgica, Luxemburgo, França, Itália, Países Baixos e Alemanha) assinaram o Tratado de Paris, que deu origem à Comunidade Europeia do Carvão e do Aço (CECA) com suas instituições adjacentes (Conselho de Ministros, Tribunal de Justiça e Assembleia Comum). Várias cidades foram consideradas para sediar a organização e Bruxelas teria sido aceita de comum acordo mesmo com a pressão do governo belga para que a sede fosse escolhida em Liège devido à instabilidade interna do país.

O acordo permaneceu indefinido e foi necessário definir uma sede antes que as instituições pudessem funcionar de fato. Luxemburgo foi escolhida como sede provisória enquanto a Assembleia Comum se reuniria em Estrasburgo, pois era a única cidade com infraestrutura necessária para abrigar as reuniões do grupo. Este acordo era temporário e foram estabelecidos planos para realocar as instituições para Saarbrücken que teria o status de um "Distrito Europeu" dentro da Alemanha, mas isso não ocorreu.

Os Tratados de Roma de 1957 estabeleceram duas novas instituições continentais: a Comunidade Económica Europeia (CEE) e a Comunidade Europeia da Energia Atómica (Euratom). Estas partilharam a Assembleia e o Tribunal da CECA, mas criaram dois novos conjuntos de Conselhos e Comissões (equivalentes à atual Alta Autoridade da CECA). As discussões sobre as sedes das instituições foram proteladas até o último momento antes da entrada em vigor dos tratados para que o debate não interferisse nas negociações sobre a ratificação.

Pouco mais de um mês antes do início formal das negociações, Bruxelas apresentou sua candidatura como sede europeia recebendo apoio não-oficial de diversos Estados-membros. Em contrapartida, os Estados-membros concordaram em princípio em sediar os órgãos e conselhos executivos e a assembleia em uma única cidade ainda indefinida. Entretanto, a Assembleia permaneceria em Estrasburgo e as novas comissões se reuniriam alternadamente na sede da CECA e em Bruxelas. Por outro lado, as sedes dos conselhos seriam escolhidas rotativamente por seus respectivos presidentes.

Expansão inicial

Bruxelas perdeu sua candidatura como sede única devido ao esparso interesse do governo belga nas negociações, apesar do amplo apoio de outros países. A Bélgica deu início à sua campanha através de um programa de construções em ampla escala para sediar algumas da instituições. Em 11 de fevereiro de 1958, os seis governos concluíram um acordo não-oficial sobre a criação de sedes comunitárias. Com base no princípio de que levaria dois anos após um acordo final para preparar a sede apropriada, serviços completos foram estabelecidos em Bruxelas na expectativa de um relatório do Comitê de Peritos analisando a questão de uma sede definitiva.

Um Comité de Peritos considerou Bruxelas a única opção por ter todas as características necessárias a uma capital europeia: uma grande metrópole ativa sem um centro urbano congestionado ou moradias em mau estado de conservação; boas relações com as capitais de outros Estados-membros; boa infraestrutura pública; e por ser um importante centro internacional de negócios. Paralelamente a estes fatores, a cidade está localizada exatamente entre França e Alemanha (como outras sedes de instituições europeias) e na fronteira entre a Europa latina (francês valão) e a Europa germânica além de ter abrigado o Benelux, primeira experiência de integração do continente pós-guerra. Acreditava-se também que por ser capital de um dos menores países da região, sua condição como sede não seria usada como pressão sobre outros Estados-membros, sendo basicamente um território neutro entre as Grandes Potências europeias. O relatório da comissão foi aprovado pelo Parlamento e as Comissões enquanto o Conselho não conseguiu uma votação final sobre a questão e adiou a questão por mais três anos, apesar de todas as mover todas as suas instituições para Bruxelas.

Infraestrutura

O "Bairro Europeu"
A maioria das instituições da União Europeia sediadas em Bruxelas estão localizadas dentro de seu "Bairro Europeu" (francês: Quartier Européen, holandês: Europese Wijk), que é o nome informal da área correspondente ao triângulo entre o Parque de Bruxelas, o Parque do Cinquentenário e o Parque Leopoldo (este último que abrange também o Espace Léopold). A Comissão e o Conselho estão localizados nesta área central, nas proximidades da Estação Schuman do Metropolitano de Bruxelas. O Parlamento Europeu está localizado sobre a Estação Bruxelas-Luxemburgo, próximo à Place Luxemburgo.

A área, conhecida comumente como "Bairro Leopoldo" durante grande parte de sua história, era historicamente residencial, aspecto que se perdeu rapidamente à medida que as instituições se instalavam, embora a mudança de uma área residencial para uma mais orientada para escritórios já tivesse sido em curso há algum tempo antes da chegada das instituições europeias. Os edifícios históricos e residenciais, embora ainda presentes, foram em grande parte substituídos por escritórios modernos. Esses edifícios foram construídos de acordo com a construção especulativa de escritórios do setor privado, sem a qual a maioria dos edifícios das instituições não teria sido construída. No entanto, devido às tentativas de Bruxelas de consolidar sua posição, houve um grande investimento do governo em infraestrutura. O arquiteto Benoit Moritz - um dos principais críticos do crescimento urbano da cidade - argumenta que a área tem sido um "enclave de elite" cercado por bairros mais pobres desde meados do século XIX e que o contraste hoje é comparável a uma cidade indiana. No entanto, Moritz também afirma que a cidade avançou economicamente na última década com a ampliação de negócios e residências e que as instituições estão mais abertas a "interagir" com o espaço urbano.

O uso do solo local é muito homogêneo e criticado por especialistas e figuras públicas, incluindo o próprio ex-Presidente da Comissão Romano Prodi que alegou um distanciamento da região do restante da cidade. Por outro lado, o arquiteto Rem Koolhaas alega que a cidade deveria ter um símbolo arquitetônico representativo de toda a Europa (semelhante à Torre Eiffel de Paris ou ao Coliseu de Roma). Por sua vez, o filósofo italiano Umberto Eco descreve Bruxelas como "uma capital suave" ao invés de uma "cidade imperial" de um eventual império, mantendo sua missão de "servir" à Europa. Apesar disso, os planos de redesenvolvimento pretendem lidar com uma certa extensão da identidade visual na área.

Comissão Europeia

A estrutura mais icônica do complexo da União Europeia em Bruxelas é o Edifício Berlaymont, a sede principal da Comissão Europeia. Foi o primeiro edifício a ser construído para a Comunidade Europeia do Carvão e do Aço na década de 1960. Foi projetado por Lucien De Vestel, Jean Gilson, André Polak e Jean Polak e financiado pelo governo belga na possibilidade de reassumir o complexo mediante a eventual mudança da capital para outra cidade. O projeto arquitetônico teve como inspiração a sede da UNESCO, em Paris, seguindo o mesmo traçado uma estrela de quatro pontas sustentada por pilotis.

Originalmente construído em blocos de amianto, o edifício foi reformado na década de 1990. Após um período realizando suas atividades no Edifício Breydel, a Comissão reocupou e adquiriu definitivamente o Edifício Berlaymont em 2005.

Conselho

Na direção oposta ao Edifício Berlayont se ergue Edifício Europa, utilizado pelo Conselho da União Europeia e o Conselho Europeu como sede internacional desde o início de 2017. Sua antiga sede no Edifício Justus Lipsius ainda é usada para reuniões secundárias e abriga o secretariado do Conselho. A renovação e construção do novo edifício do Conselho tinha o intuito de renovar a paisagem urbana do bairro, sendo um projeto do arquiteto Philippe Samyn que buscou conceber um edifício "feminino" e "leve" para contrastar com a arquitetura rígida de outros edifícios locais. O edifício apresenta uma estrutura "em forma de lanterna" totalmente cercado por um átrio de vidro produzido com material de janelas recicladas de toda a Europa. A intenção da solução decorativa seria demonstrar estarem "unidas de longe, mas diversas de perto".

Bibliografia

Política da União Europeia
Instituições da União Europeia
História de Bruxelas
Bélgica e União Europeia

Bruxelas na União Europeia