The African buffalo (Syncerus caffer) is a large sub-Saharan African bovine. There are five subspecies that are recognized as being valid.  Syncerus caffer caffer, the Cape buffalo, is the nominotypical subspecies, and the largest one, found in Southern and East Africa. S. c. nanus (the forest buffalo) is the smallest subspecies, common in forest areas of Central and West Africa, while  S. c. brachyceros is in West Africa and S. c. aequinoctialis is in the savannas of East Africa. The adult African buffalo's horns are its characteristic feature: they have fused bases, forming a continuous bone shield across the top of the head referred to as a "boss".

The African buffalo is more closely related to other buffalo species than it is to other bovids such as American bison or domestic cattle, with its closest living relative being the Asian water buffalo. Its unpredictable temperament may be part of the reason that the African buffalo has never been domesticated, which would also explain why the African buffalo has no domesticated descendants, unlike the wild yak which is an ancestor of the domestic yak. Natural predators of adult African buffaloes include lions, hyenas, and Nile crocodiles. As one of the Big Five game animals, the Cape buffalo is a sought-after trophy in hunting.

Description

The African buffalo is a very robust species. Its shoulder height can range from  and its head-and-body length can range from . The tail can range from  long. Compared with other large bovids, it has a long but stocky body (the body length can exceed the wild water buffalo, which is heavier and taller) and short but thickset legs, resulting in a relatively short standing height. Cape buffaloes weigh  (males weigh about  more than females). In comparison, African forest buffaloes, at , are only half that size. Its head is carried low; its top is located below the backline. The front hooves of the buffalo are wider than the rear, which is associated with the need to support the weight of the front part of the body, which is heavier and more powerful than the back.

Savannah-type buffaloes have black or dark brown coats with age. Old bulls often have whitish circles around their eyes and on their face. Females tend to have more reddish coats. Forest-type buffaloes are 30–40% smaller, reddish brown in colour, with much more hair growth around the ears and with horns that curve back and slightly up. Calves of both types have red coats.

A characteristic feature of the horns of adult male African buffalo (southern and eastern populations) is that the bases come very close together, forming a shield referred to as a "boss".  From the base, the horns diverge downwards, then smoothly curve upwards and outwards and in some cases inwards and or backwards. In large bulls, the distance between the ends of the horns can reach upwards of one metre (the record being 64.5 inches 164 cm). The horns form fully when the animal reaches the age of 5 or 6 years old, but the bosses do not become "hard" until it reaches the age of 8 to 9 years old. In cows, the horns are, on average, 10–20% smaller, and they do not have a boss. Forest-type buffalo horns are smaller than those of the savanna-type buffaloes from Southern and East Africa, usually measuring less than , and are almost never fused.

Unlike other large bovines, African buffalo have 52 chromosomes (for comparison, American bison and domestic cattle have 60). This means domestic cattle and bison are unable to create hybrid offspring with cape buffalo.

Subspecies

Ecology
The African buffalo is one of the most successful grazers in Africa. It lives in savannas, swamps and floodplains, as well as mopane grasslands, and the forests of the major mountains of Africa. This buffalo prefers a habitat with dense cover, such as reeds and thickets, but can also be found in open woodland. While not particularly demanding in regard to habitat, they require water daily, and so they depend on perennial sources of water. Like the plains zebra, the buffalo can live on tall, coarse grasses. Herds of buffalo mow down grasses and make way for more selective grazers. When feeding, the buffalo makes use of its tongue and wide incisor row to eat grass more quickly than most other African herbivores. Buffaloes do not stay on trampled or depleted areas for long.

Other than humans, African buffaloes have few predators and are capable of defending themselves against (and killing) lions. Lions kill and eat buffaloes regularly, and in some regions, the buffaloes are the lions' primary prey. It often takes several lions to bring down a single adult buffalo, and the entire pride may join in the hunt. However, several incidents have been reported in which lone adult male lions have successfully brought down adult buffaloes. On very rare occasions, buffaloes and white rhinos will fight over territory; due to the rhino's strength and size advantage, the rhino typically wins and the buffalo can die from injuries sustained during the encounter. Rhinos live solitary lives, whereas buffalo (excluding solitary adult bulls) primarily live social lives and thus they do not usually recognize each other as threats. Hippopotamuses and buffalo also do not normally interact, but if the buffalo provokes the hippo or makes it feel threatened, a fight can break out, but this is also rare. Adolescent bull African elephants may harass or kill Cape buffalo, either out of territorial aggression or while in musth; when they do this, the calves are most likely to be killed by the elephant attack as they are defenseless when facing an elephant alone, whereas adults will try to fight back and may survive (or succumb to injuries afterward). The average-sized Nile crocodile typically attacks only old solitary animals and young calves, though they can kill healthy adults. Exceptionally large, old male crocodiles may become semi-habitual predators of buffaloes. The cheetah, leopard, African wild dog and spotted hyena are normally a threat only to newborn calves, though larger clans of hyenas have been recorded killing cows (mainly pregnant ones) and, on rare occasions, full-grown bulls. Large packs of wild dogs have been observed to hunt calves and sick adults.

Diseases
The African buffalo is susceptible to many diseases, including those shared with domestic cattle, such as bovine tuberculosis, corridor disease, and foot-and-mouth disease. As with many diseases, these problems remain dormant within a population as long as the health of the animals is good. These diseases do, however, restrict the legal movements of the animals and fencing infected areas from unaffected areas is enforced. Some wardens and game managers have managed to protect and breed "disease-free" herds which become very valuable because they can be transported. Most well-known are Lindsay Hunt's efforts to source uninfected animals from the Kruger National Park in South Africa. Some disease-free buffaloes in South Africa have been sold to breeders for close to US$130,000.

Social behavior

Herd size is highly variable. The core of the herds is made up of related females, and their offspring, in an almost linear dominance hierarchy.  The basic herds are surrounded by subherds of subordinate males, high-ranking males and females, and old or invalid animals.

African buffaloes engage in several types of group behavior. Females appear to exhibit a sort of "voting behavior". During resting time, the females stand up, shuffle around, and sit back down again. They sit in the direction they think they should move. After an hour of more shuffling, the females travel in the direction they decide. This decision is communal and not based on hierarchy or dominance.

When chased by predators, a herd sticks close together and makes it hard for the predators to pick off one member. Calves are gathered in the middle. A buffalo herd responds to the distress call of a threatened member and tries to rescue it. A calf's distress call gets the attention of not only the mother, but also the herd. Buffaloes engage in mobbing behavior when fighting off predators.  They have been recorded killing lions and chasing lions up trees and keeping them there for two hours, after the lions have killed a member of their group. Lion cubs can get trampled and killed. In one videotaped instance, known as the Battle at Kruger, a calf survived an attack by both lions and a crocodile after intervention of the herd.

Males have a linear dominance hierarchy based on age and size. Since a buffalo is safer when a herd is larger, dominant bulls may rely on subordinate bulls and sometimes tolerate their copulation. The young males keep their distance from the dominant bull, which is recognizable by the thickness of his horns.

Adult bulls spar in play, dominance interactions, or actual fights. A bull approaches another, lowing, with his horns down, and waits for the other bull to do the same thing. When sparring, the bulls twist their horns from side to side. If the sparring is for play, the bull may rub his opponent's face and body during the sparring session. Actual fights are violent but rare and brief. Calves may also spar in play, but adult females rarely spar at all.

During the dry season, males split from the herd and form bachelor groups. Two types of bachelor herds occur: ones made of males aged four to seven years and those of males 12 years or older. During the wet season, the younger bulls rejoin a herd to mate with the females. They stay with them throughout the season to protect the calves. Some older bulls cease to rejoin the herd, as they can no longer compete with the younger, more aggressive males. The old bachelors are called dagga boys ("mud covered"), and are considered the most dangerous to humans.

Vocalizations
African buffaloes make various vocalizations. Many calls are lower-pitched versions of those emitted by domestic cattle. They emit low-pitched, two- to four-second calls intermittently at three- to six-second intervals to signal the herd to move. To signal to the herd to change direction, leaders  emit "gritty", "creaking gate" sounds. When moving to drinking places, some individuals make long "maaa" calls up to 20 times a minute. When being aggressive, they make explosive grunts that may last long or turn into a rumbling growl. Cows produce croaking calls when looking for their calves. Calves make a similar call of a higher pitch when in distress. When threatened by predators, they make drawn-out "waaaa" calls. Dominant individuals make calls to announce their presence and location. A version of the same call, but more intense, is emitted as a warning to an encroaching inferior. When grazing, they make various sounds, such as brief bellows, grunts, honks, and croaks.

Reproduction

Females reach sexual maturity at around five years of age while males are sexually matured at four to six. African buffaloes mate and give birth only during the rainy seasons. Birth peak takes place early in the season, while mating peaks later. A bull closely guards a cow that comes into heat, while keeping other bulls at bay. This is difficult, as cows are quite evasive and attract many males to the scene. By the time a cow is in full estrus, only the most dominant bull in the herd/subherd is there.

Cows first calve at five years of age, after a gestation period of 11.5 months. Newborn calves remain hidden in vegetation for the first few weeks while being nursed occasionally by the mother before joining the main herd. Older calves are held in the centre of the herd for safety. The maternal bond between mother and calf lasts longer than in most bovids. That bonding ends when a new calf is born, and the mother then keeps her previous offspring at bay with horn jabs. Nevertheless, the yearling follows its mother for another year or so. Males leave their mothers when they are two years old and join the bachelor groups. Young calves, unusually for bovids, suckle from behind their mothers, pushing their heads between the mothers' legs.

In the wild African buffaloes have an average lifespan of 11 years but they've been recorded to reach 22 years of age. In captivity they can live for a maximum of 29.5 years though they only live 16 years on average.

Relationship with humans

Status
The current status of the African buffalo is dependent on the animal's value to both trophy hunters and tourists, paving the way for conservation efforts through anti-poaching patrols, village crop damage payouts, and CAMPFIRE payback programs to local areas.

The African buffalo is listed as Near threatened by the IUCN, with a decreasing population of 400,000 individuals. While some populations (subspecies) are decreasing, others will remain unchanged in the long term if large, healthy populations continue to persist in a substantial number of national parks, equivalent reserves and hunting zones in southern and eastern Africa."

In the most recent and available census data at continental scale, the total estimated numbers of the three savanna-type African buffalo subspecies (S. c. caffer, S. c. brachyceros and S. c. aequinoctialis) are at 513,000 individuals.

In the past, numbers of African buffaloes suffered their most severe collapse during the great rinderpest epidemic of the 1890s, which, coupled with pleuro-pneumonia, caused mortalities as high as 95% among livestock and wild ungulates.

Being a member of the big five game group, a term originally used to describe the five most dangerous animals to hunt, the Cape buffalo is a sought-after trophy, with some hunters paying over $10,000 for the opportunity to hunt one. The larger bulls are targeted for their trophy value, although in some areas, buffaloes are still hunted for meat.

Attacks
One of the "big five" African game, it is known as "the Black Death" or "the widowmaker," and is widely regarded as a very dangerous animal. African buffaloes are sometimes reported to kill more people in Africa than any other animal, although the same claim is also made of hippopotamuses and crocodiles. These numbers may be somewhat overestimated; for example, in the country of Mozambique, attacks, especially fatal ones, were much less frequent on humans than those by hippos, and especially, Nile crocodiles. In Uganda, on the other hand, large herbivores were found to attack more people on average than lions or leopards and have a higher rate of inflicting fatalities during attacks than the predators (the African buffalo, in particular, killing humans in 49.5% of attacks on them), but hippos and even elephants may still kill more people per annum than buffaloes.  African buffaloes are notorious among big-game hunters as very dangerous animals, with wounded animals reported to ambush and attack pursuers.

See also
 Anoa
 Gaur
 Zebu, the common type of domestic cattle from India: the gaur may have contributed to some zebu breeds.
 Wild water buffalo

References

Further reading
 Melletti M. and Burton J. (eds). 2014. Ecology, Evolution and Behaviour of Wild Cattle. Implications for Conservation (Cambridge University Press). http://www.cambridge.org/us/academic/subjects/life-sciences/animal-behaviour/ecology-evolution-and-behaviour-wild-cattle-implications-conservation
 Ecology and Behaviour of the African Buffalo – Social Inequality and Decision Making (Chapman & Hall Wildlife Ecology & Behaviour)
 Huffman, B. 2006. The ultimate ungulate page. UltimateUngulate.com. Retrieved January 9, 2007.
 Nowak, R.M. and Paradiso, J.L. 1983. Walker's Mammals of the World. Baltimore, Maryland, USA: The Johns Hopkins University Press.

External links

 Video:Battle Kruger
 No attribution required Free African buffalo Images
 African buffalo images

African buffalo
Mammals of Sub-Saharan Africa
Herbivorous mammals
Extant Middle Pleistocene first appearances
African buffalo
Bovids of Africa
Taxa named by Anders Sparrman

African buffalo


Der Nokia-Klingelton () ist der Standard-Klingelton bei Mobiltelefonen des Herstellers Nokia. Er ist eine der weltweit am häufigsten gehörten Melodien und der bekannteste Klingelton überhaupt.

Beim Nokia-Klingelton handelt es sich um eine Bearbeitung der Takte 13–16 aus der 1902 geschriebenen Solo-Gitarrenkomposition Gran Vals des spanischen Komponisten Francisco Tárrega. Im Original endet die Phrase auf einem E anstatt auf dem A des Nokia-Klingeltons.

Die Gran Vals wurde 1993 vom damaligen stellvertretenden Vorstandsvorsitzenden Anssi Vanjoki entdeckt, der zusammen mit Lauri Kivinen, später unter anderem Leiter des Bereichs Unternehmensangelegenheiten, die verwendete Phrase auswählte. Der Klingelton, der als Tonmarke geschützt ist, wurde zuerst im Nokia-Modell 2110 verwendet, das 1994 auf den Markt kam. Um 1998 wurde die Bezeichnung des Klingeltons bei Nokia-Telefonen von "Grande Valse" in "Nokia Tune" umbenannt.

Der Nokia-Klingelton ertönte laut einer Studie vom Januar 2010 über 1,8 Milliarden Mal pro Tag, was 20.000 Mal pro Sekunde entspricht. Eine Marktanalyse ergab, dass 41 % der Konsumenten weltweit den Klingelton kennen und mit Nokia in Verbindung bringen; in Großbritannien liegt der Wert bei 74 %.

Einzelnachweise

Nokia
Titel- oder Erkennungsmelodie

Nokia-Klingelton


Le mont Waesche est une montagne d'origine volcanique située à l'extrémité sud de la chaîne du Comité Exécutif dans la Terre Marie Byrd en Antarctique. Il s'élève à  d'altitude et se trouve à  au sud-ouest du mont Sidley dont il est séparé par le col Bennett.

La montagne comprend au nord-est le pic Chang () et sa caldeira et est en grande partie recouverte de neige et de glaciers, mais des affleurements rocheux sont présents sur les versants sud et sud-ouest.

Le volcan a peut-être été actif jusqu'à l'Holocène, des couches de téphras récupérées à partir de carottes de glace semblant le démontrer. Une activité sismique provenant à la fois du volcan et d'une zone au sud de celui-ci a été enregistrée, ce qui pourrait refléter une activité volcanique toujours en cours.

Géographie

Le mont Waesche se trouve dans la Terre Marie Byrd, l'une des zones les plus inaccessibles de l'Antarctique. C'est l'un des 18 volcans de cette région, qui ont été actifs de l'Oligocène à l'époque récente. La région comprend également le plus haut volcan de l'Antarctique, le mont Sidley, qui atteint  d'altitude. Il pourrait y avoir jusqu'à 138 volcans enfouis sous la glace de cette région.

Il est situé à l'extrémité méridionale de la chaîne du Comité Exécutif qui comprend du sud au nord quatre autres grands volcans : le mont Sidley, le mont Hartigan, le mont Cumming et le mont Hampton. En 2013, des études sismiques réalisées par une équipe de chercheurs de l'Université du Missouri-Saint-Louis suggèrent que la chaîne de volcans correspond au déplacement vers le sud d'un point chaud toujours actif, situé actuellement près du mont Waesche. L'origine de l'activité volcanique y a été corrélée à l'activité d'un panache du manteau sous la croûte.

Le mont Waesche est un volcan double avec une caldeira au pic Chang de  — la plus étendue de la terre Marie Byrd — et une autre, à  sous le pic Waesche lui-même, de  de diamètre.

Géologie

Glaciologie
Le mont Waesche est en grande partie recouvert de neige et comprend plusieurs glaciers alpins ainsi qu'une zone de glace bleue et un certain nombre de couches de téphras affleurent de la glace.

Le volcan émerge de la calotte glaciaire de l'Antarctique occidental qui atteint à cet endroit une épaisseur d'environ  et s'écoule vers le sud en direction de la barrière de Ross.

L'activité glaciaire a altéré le volcan, générant des stries glaciaires sur les roches volcaniques plus anciennes et des reliefs résultant de la gélivation et de la solifluxion. La dérive glaciaire se trouve sur le flanc sud-ouest libre de glace. À leur tour, les moraines glaciaires ont été envahies par des coulées de lave. Deux ensembles de moraines formées par des débris volcaniques - l'un contenant de la glace, l'autre sans - se trouvent sur les flancs sud et sud-ouest, atteignant des hauteurs de  et des longueurs d'environ . La datation de l'exposition de surface a indiqué qu'ils appartiennent à un maximum glaciaire qui s'est produit il y a environ  et que les roches volcaniques ont probablement été extraites du dessous de la glace. En dehors de l'érosion glaciaire, une forte érosion éolienne a eu lieu sur le volcan.

Volcanisme

Outre les cinq monts principaux, de la chaîne du Comité Exécutif, l'édifice comprend divers évents et pics (Annexstad, Doumani et le pic Chang). Les montagnes qui constituent cette chaîne sont toutes volcaniques, comportent des caldeiras remplies de glace et beaucoup sont des volcans doubles. L'activité volcanique semble se déplacer vers le sud à un rythme de  par an. L'activité sismique enregistrée en 2010 et 2011 au sud du mont Waesche peut indiquer une présence magmatique en cours d'activité au sud de ce volcan qui est le plus jeune de l'alignement. Mais selon d'autres sources le pic Chang et le mont Waesche semblent être situés à l'extérieur de la chaîne du Comité exécutif.

Le double volcan a expulsé des trachy-basaltes et de la trachy-andésite basaltique. L'apparition de rhyolite a également été signalée. Il semble y avoir deux groupes de roches volcaniques au mont Waesche . Les phénocristaux du pic Chang comprennent l'aenigmatite, le feldspath alcalin, l'ilménite et le quartz et au mont Waesche l'olivine, des plagioclases et la titanaugite. Des xénolithes de granulite et de pyroxénite ont également été découverts. Malgré leur proximité, le mont Sidley et le mont Waesche ont expulsé des roches nettement différentes. Fait inhabituel pour les volcans de la terre Marie Byrd, la chimie des roches volcaniques du mont Waesche semble avoir changé avec le temps. Le volume total de roches est estimé à .

Sur le côté nord de la caldeira du pic Chang se trouve un affleurement qui se compose de pierre ponce et de roches porphyritiques. Les deux volcans semblent être principalement formés de lave. Au moins cinq évents annexes se trouvent sur le volcan, avec plusieurs qui sont alignés sur des fissures radiales. Ce sont par ses bouches qu'ont fait éruption des cendres, de la lave et des bombes volcaniques. De longues digues radiales font saillie du mont Waesche et sont la seule partie de l'édifice où affleure le tuf Hyaloclaste.

La plupart de ces couches de téphras proviennent du mont Waesche, mais certaines proviennent du mont Berlin et du mont Takahé (volcans situés respectivement à ) et leur âge varie de  à l'Holocène. Deux couches de téphras particulièrement remarquables du mont Waesche sont connues sous le nom de « Grande Muraille » et « Mur Jaune ».

Histoire

Histoire éruptive
Le développement du mont Waesche a commencé au Pliocène, des couches de téphras du Plio-Pléistocène trouvées dans l'océan Pacifique Sud semblent provenir du volcan. Il semble que le volcanisme dans la chaîne du Comité Exécutif se soit déplacé vers le sud au fil du temps, commençant au mont Hampton et finissant par arriver au mont Waesche qui serait le plus jeune centre volcanique de la chaîne.

Le pic Chang a émergé en premier, il y a 1,6 million d'années ou entre , tandis que le mont Waesche s'est formé il y a environ 1 million d'années ; les roches les plus jeunes de Waesche ont moins de  alors qu'il n'y a aucune preuve d'activité récente au mont Chang. La datation argon-argon sur les roches qui forment aujourd'hui les moraines a donné des âges d'environ  à plus de .

Un évent de flanc a été daté à  et certaines roches sont même trop jeunes pour être datées par une datation potassium-argon. Une impulsion majeure d'émissions de coulées de lave semble s'être produite il y a  et un épisode plus ancien il y a .

Selon des sources de téphras trouvées dans les carottes de glace, le volcan était encore actif pendant l'Holocène. Une couche de cendres volcaniques probablement originaire du mont Waesche a été identifiée dans la région grâce aux données radar et date d'environ . Le volcan est donc aujourd'hui considéré comme « probablement actif » ou « peut-être actif ».

Un système magmatique pourrait exister à  au sud du mont Waesche à  de profondeur sous la glace. Une activité sismique actuelle a été enregistrée au mont Waesche, mais elle pourrait être volcanique/tectonique ou causée par le mouvement des glaces. Il est peu probable que de futures éruptions aient un impact au-delà des environs du volcan.

Histoire humaine
Le volcan a été découvert par l'expédition du United States Antarctique Service (USAS) lors d'un vol le 15 décembre 1940 et nommé en l'honneur du vice-amiral , commandant de la garde côtière des États-Unis, membre du comité exécutif de l'USAS. Des études de terrain ont eu lieu en 1999-2000 et 2018-2019.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Liste des volcans d'Antarctique

Volcan bouclier
Volcan sous-glaciaire
Volcan en Antarctique
Sommet en Antarctique
Caldeira
Mont Waesche

Mont Waesche


Palombía (spænska: República Palombiana) er skáldað Suður-Ameríkuland sem kemur við sögu í sumum ævintýranna um félagana Sval og Val. Furðuskepnan Gormur er upprunnin í Palombíu og er það sögusvið sagnaflokksins um Gormdýrin eftir belgíska listamanninn André Franquin. Palombía, líkt og hið skáldaða ríki San Teódóros í bókum Hergé um blaðamanninn Tinna, byggir að miklu leyti á evrópskum staðalímyndum af menningu og umhverfi Rómönsku-Ameríku og áttu vafalítið sinn þátt í að festa þær í sessi.

Landafræði og náttúrufar
 Á korti í Baráttunni um arfinn sést að Palombía, sem sögð er minnsta land Suður-Ameríku, liggi á mörkum Venesúela, Perú, Kólumbíu og Brasilíu. Í bókinni Burt með harðstjórann! kemur þó einnig fram að Palombía eigi landamæri að ríkinu Gúaraka.

Um helmingur íbúanna býr í höfuðborginni Síkító (spænska: Chiquito). Náttúrufar er fjölbreytt. Hluti landsins er gróðurlítil eyðimörk en þar má líka finna volduga frumskóga, steppusvæði og háa fjallgarða. Í Palombíu má líka finna hyldjúp vötn sem eru að mestu ókönnuð.

Dýra- og fuglalíf Palombíu er fjölskrúðugt, einkum í frumskóginum. Jagúarar, tapírar, skrautlegir páfagaukar og píranafiskar eru áberandi. Sérstæðasta skepna frumskógarins er þó vafalítið gormdýrið sem býr yfir ógnarkröftum og óvenjulega mikilli greind. Gormdýr eru í miklum metum hjá dýrasöfnurum og eru veiðiþjófar algengir í landinu.

Frumskógur Palombíu er einnig heimili ættbálka frumbyggja sem eru árásargjarnir og bregðast oftar en ekki illa við ferðalöngum.

Saga
Hvorki spænskum né portúgölskum landafundamönnum tókst fyllilega að ná yfirráðum í Palombíu, sem skýrðist bæði af mótspyrnu frumbyggja og skorti á verðmætum náttúruauðlindum. Spænskir innflytjendur reistu borgina Síkító í lok nítjándu aldar og varð hún hornsteinn Lýðveldisins Palombíu.

Stjórnarfarið í Palombíu hefur alla tíð verið óstöðugt og uppreisnir og herforingjabyltingar tíðar frá því að ríkið öðlaðist sjálfstæði árið 1923. Árið 1954 varð hershöfðinginn Santas (franska: Zantafio) einræðisherra í landinu og áformaði landvinningastríð gegn grannríkinu Gúaraka. Stjórn Santas hershöfðingja minnti um margt á fasistastjórnir Evrópu á millistríðsárunum varðandi áróðurstækni og notkun myndmáls.

Eftir að Santas var hrakinn frá völdum tók við löng röð herforingjastjórna sem reglulega var kollvarpað. Um tíma var Palombía ein af mörgum bækistöðvum vísindamannsins Zorglúbbs, sem blóðmjólkaði alþýðu landsins til að fjármagna áform sín um heimsyfirráð. Framferði hans stuðlaði þó að auknu hreinlæti og bættri tannheilsu í landinu.

Frá 1964 til 1990 ríktu feðgarnir Papa Prinz og Baby Prinz í Palombíu. Faðirinn var að lokum myrtur í sínu 28. banatilræði árið 1970 og tók sonur hans þá við völdum. Hann lét bæta mynd af gormdýri á palombíska fánann en þeirri hönnun var síðar breytt til baka. Baby Prinz þótti afkastalítill stjórnandi, enda þjakaður af hreinlætisæði og varði mestöllum tímanum í að sinna tuskudýrasafni sínu. Honum var komið frá völdum árið 1990 af Achilo Zavatas, stjórnanda stærstu sápuverksmiðju í Palombíu, en landsmenn höfðu á tímum Zorglúbbs komist upp á lagið með að nota sápu í stórum stíl.

Menning
Þrátt fyrir að liggja í jaðri Amasónfrumskógarins er margt í menningu íbúa Palombíu sem minnir á Mexíkó. Klæðaburður almennings er um margt mexíkóskur, þar sem barðastórir hattar eru áberandi. Tortillur eru vinsæll réttur og tekíla drukkið ótæpilega.

Spænsk menningaráhrif birtast á ýmsum sviðum. Nautaat er vinsæl keppnisgrein og gítartónlist er í miklum metum. Vísir að ferðamannaiðnaði er í landinu og eiga óprúttnir götusalar það til að pranga inn á hrekklausa ferðalanga fölsuðum minjagripum sem eiga að hafa að geyma hár eða skinn af gormdýrum.

Heimildir

Skálduð ríki
Svalur og Valur

Palombía


Clubul vrăjitoarelor (en. The Craft) este un film de groază-comic-dramatic american din 1996, regizat de Andrew Fleming și cu actorii principali Robin Tunney, Fairuza Balk, Neve Campbell și Rachel True. Filmul se bazează pe un grup de patru fete care se ocupă de adolescență, care urmăresc vrăjitoria pentru câștigul lor, dar întâmpină repede repercusiuni negative. Filmul a fost lansat pe 3 mai 1996 de către Columbia Pictures și a fost un succes surpriză, câștigând 55 de milioane de dolari, cu un buget de 15 milioane de dolari.

Rezumat

Distribuție
 Robin Tunney - Sarah Bailey
 Fairuza Balk - Nancy Downs
 Neve Campbell - Bonnie Harper
 Rachel True - Rochelle Zimmerman
 Skeet Ulrich - Chris Hooker
 Cliff DeYoung - Mr. Bailey
 Christine Taylor - Laura Lizzie
 Breckin Meyer - Mitt
 Nathaniel Marston - Trey
 Helen Shaver - Grace Downs
 Assumpta Serna - Lirio
 William Newman - Street Preacher
 Brenda Strong - Doctor

Note

Legături externe
 Clubul vrajitoarelor pe IMDB

Filme din 1996
Filme în limba engleză
Filme dramatice
Filme dramatice americane
Filme de groază din anii 1990
Filme fantastice din anii 1990
Filme cu vrăjitoare
Filme regizate de Andrew Fleming
Filme de fantezie întunecată

Clubul vrăjitoarelor


Kanha Khiangsiri (, également orthographié Khiengsiri) née Chuen Watthanaphat (ชื้น วรรธนะภัฏ), était une romancière  et nouvelliste thaïlandaise. Écrivant sous le nom de plume de K. Surangkhanang (ก.สุรางคนางค์), ses 45 romans comprennent le très populaire  (บ้านทรายทอง) et l'influent  (หญิงคนชั่ว / Ying Khon Chua), qui reflètent les problèmes de la société moderne en développement de la Thaïlande. Elle a été nommée artiste nationale en littérature en 1986.

Biographie
Fille d'aristocrates de Bangkok, elle fut éduquée à l'école primaire du couvent Saint-François-Xavier puis au collège de filles Rachini, mais c'est au lycée qu'elle conçut Malini, sa première nouvelle, et Krongkan, son premier roman, qui parut par épisode dans le journal Daily Mail. Elle atteignit la reconnaissance nationale en 1937 avec son roman La Prostituée Elle est surtout connue pour La Maison de sable dorée, publié en 1950 et adapté au cinéma avec un film comprenant Jarunee Desneiges. Ce livre a également inspiré plusieurs feuilletons télévisés thaïlandais et a lancé une tendance à la mode pour les pantalons courts et les nattes chez les filles.

Références

Liens externes

Naissance en février 1912
Décès en juin 1999
Romancière thaïlandaise
Nouvelliste thaïlandais
Artiste national de Thaïlande
Décès à 87 ans

Kanha Khiangsiri


Charles Greeley Abbot: Amerikalı astronom ve astrofizikçi. (Wilton, New Hampshire 1872 - Washington 1973)

1903'te enerjinin güney tayfından dağılışını belirleyen Abbot, Güneş Değişmezinin değerini ilk olarak saptamıştır.

1872 doğumlular
1973 yılında ölenler
Amerikalı astronomlar
Amerikalı fizikçiler
100 yaş üstü Amerikalılar
20. yüzyıl Amerikalı bilim insanları
20. yüzyıl astronomları
Amerikalı astrofizikçiler
Massachusetts Teknoloji Enstitüsünde öğrenim görenler

Charles Greeley Abbot


Alvin Christian "Al" Kraenzlein (December 12, 1876 – January 6, 1928) was an American track-and-field athlete known as "the father of the modern hurdling technique". He was the first sportsman in the history of the Olympic games to win four individual gold medals in a single discipline at the 1900 Summer Olympics in Paris. , Alvin Kraenzlein is the only track-and-field athlete who has won four individual titles at one Olympics. Kraenzlein is also known for developing a pioneering technique of straight-leg hurdling, which allowed him to set two world hurdle records. He is an Olympic Hall of Fame (1984) and National Track and Field Hall of Fame (1974) inductee.

Early years
Kraenzlein was born in Minneapolis, Minnesota, a son of Johann Georg Kränzlein, a brewer, and Maria Augusta Schmidt, both of German origin. After his family moved to Milwaukee, Wisconsin, he attended Milwaukee's East Side High School, where he became involved in sports. In 1895, during the Wisconsin Interscholastic Championships, he won first places in the 100-yard dash, 120-yard high hurdles, 220-yard low hurdles, high jump, and shot put.

He attended the University of Wisconsin where he studied engineering. In 1896, he won the 220-yard low hurdles, the high jump and placed second in the 100-yard dash and shot put at the freshman-sophomore track-and-field meet. During the 1897 Intercollegiate Athletic Conference Championship, Kraenzlein won the 220-yard low hurdles and the high jump. He led the Wisconsin team to the team title. He also won the 1897 Amateur Athletic Union (AAU) title in the 220-yard low hurdles. In 1897, Kraenzlein set an indoor world record of 36.6 seconds in the 300-yard low hurdles.

In 1898, after being recruited by Mike Murphy, the University of Pennsylvania track-and-field coach, he moved to Philadelphia, where he studied at the Dental School, graduating in 1900.

After winning his first national athletics title in 1897 – the 220 yards hurdles race at the AAU championship, Kraenzlein won five AAU titles in hurdling and long jump events, and eight Intercollegiate Association of Amateur Athletes of America titles in dash, hurdling, and the long jump. Being a student at Philadelphia University, he established world records for the 120 meter high hurdles and the 220 meter low hurdles, the last standing for quarter of a century. In 1899, Kraenzlein established the long jump world record of 24' 3 1/2". He was a leader of the Penn track-and-field team that won four consecutive team IC4A titles.

Kraenzlein was noted for his hurdling technique, as he was among the first to practice the modern method of straight-lead-leg (the first leg over the hurdle remains straight and parallel with the ground) hurdle clearing. Arthur Croome from Great Britain first attempted the straight-lead-leg style in 1886, however, Kraenzlein perfected it and turned into a mainstream technique. This was a significant development, as it enabled athletes to overcome the hurdles without reducing speed.

The world's spotlight
In 1900, Kraenzlein was training for the Summer Olympics in England. He won the British Amateur Athletic Association Championships in London in the 120 yards hurdles and the long jump before entering the 1900 Summer Olympics in Paris, where he established a world record in the 120 yards hurdles for grass tracks.

Kraenzlein became the most successful athlete of the 1900 Olympics. There, during three days of competitions, he won four titles, establishing new Olympic record each time:
60-meters sprint (7.0 seconds)
110-meters high hurdles (15.4 seconds)
200-meters low hurdles (25.4 seconds)
Long jump (7.185 m (23' 6 3/4"))

In the 60 meters, he ran both the preliminary and final in 7.0 seconds, defeating Walter Tewksbury by bare inches in the finals. In His victory in the long jump, Kraenzlein defeated silver medalist Meyer Prinstein, his great rival from Syracuse University, by a single centimeter. Prinstein's mark had been set in the qualification, and he did not attend the final, because it was held on a Sunday. It was said the two had an informal agreement not to compete on Sunday, and when Prinstein learned that Kraenzlein did show up he became violent, allegedly punching Kraenzlein according to some accounts (others claim that Prinstein was restrained before he could land the punch).

Coaching
After the 1900 Olympic Games, Kraenzlein retired from athletic competition in late 1900, as the owner of six world and four Olympic records. He returned to Milwaukee and started a dental practice. He also became a manager of the Milwaukee Athletic Association. In 1902, having returned to Philadelphia, he married Claudine Gilman, whom he knew from his student days. He practiced dentistry in Philadelphia until 1906, when he became the track-and-field coach at Mercersburg Academy, a selective prep school in Pennsylvania. Among his students was Ralph Craig, a future Olympic titleholder in both the 100 and 200 meters in 1912 Olympic Games.

From 1910 to 1913 he was the head track-and-field and football coach (in 1910–1911) at the University of Michigan.

In 1913, he signed a five-year $50,000 contract with the German government to train the 1916 German Olympic track team (this was canceled because of the outbreak of World War I). With World War I coming, Kraenzlein served in the U.S. Army as a physical training specialist. When the war ended, he became an assistant coach for the University of Pennsylvania track team. He also coached at summer camps and at the Havana Golf and Tennis Club in Cuba in the winter.

In late 1927, he became afflicted with bouts of pleurisy. Kraenzlein died in early 1928 of endocarditis in Wilkes-Barre, Pennsylvania.

See also
List of multiple Olympic gold medalists at a single Games
List of Michigan Wolverines football trainers

References

External links

1876 births
1928 deaths
Track and field athletes from Minneapolis
American male sprinters
American male hurdlers
American male long jumpers
Athletes (track and field) at the 1900 Summer Olympics
American people of German descent
University of Pennsylvania School of Dental Medicine alumni
Olympic gold medalists for the United States in track and field
University of Wisconsin–Madison College of Engineering alumni
Michigan Wolverines track and field coaches
Michigan Wolverines football coaches
Medalists at the 1900 Summer Olympics
Deaths from endocarditis
Sports coaches from Minneapolis
Penn Quakers men's track and field athletes

Alvin Kraenzlein


Clémentine Faik Nzuji, også kendt som Clémentine Faïk-Nzuji Madiya (født 21. januar 1944), er en kongolesisk digter og forfatter. Hun blev født i Tshofa, Kabinda Distrikt i Belgisk Congo. Albert S. Gérard kalder hende "den første digter af reel betydning" blandt en gruppe af afrikanske forfattere, der opstod i slutningen af 1960'erne; hun var også den første kvindelige forfatter i Belgisk Congo.

Baggrund og tidligt liv

Hun tog eksamen fra universitetet i Lovanium.

Hun har også en doktorgrad i afrikanske studier fra universitetet i Paris.

Nzuji er gift og er moder til fem børn, og mange af hendes digte henviser til hendes familie.

Litterære aktiviteter

Hun grundlagde Pléiade du Congo, en litterær gruppe i Kinshasa, og ledede og hjalp med at finde det internationale center for afrikanske sprog, litteraturer og traditioner til fordel for udvikling (CILTADE) ved det katolske universitet i Louvain. Hun har gjort vigtige bidrag i studiet af bantu lingvistik og mundtlig litteratur. Hun er også en prisvindende forfatter af noveller og poesi.

Forfatterskab
 Énigmes lubas = Nshinga : étude structurale. Kinshasa: Éditions de l'Université Lovanium, 1970. (169p.). Riddles

Lyrik
 Murmures. Kinshasa: Lettres Congolaises, 1968.
 Kasalà. Kinshasa: Editions Mandore, 1969.
 Le temps des amants. Kinshasa: Editions Mandore, 1969.
 Lianes. Kinshasa: Editions du Mont noir, 1971. (Series Jeune littérature 4).
 Gestes interrompus. Lubumbashi: Editions Mandore, 1976.

Prosa
 Lenga et autres contes d'inspiration traditionnelle. Lubumbashi: Editions Saint-Paul Afrique, 1976 (Märchen).
 Cité de l'abondance. Unveröffentlicht (Kurzgeschichten). Einziger Preisträger des jährlichen Wettbewerbs der Académie Royale des Sciences d'Outre-Mer (Brüssel) im Jahre 1986.
 Frisson de la mémoire, in: Cluzeau, Fiancée à vendre et treize autres nouvelles. Saint-Maur: SEPIA, 1993. (S. 203–229). Kurzgeschichte.

Noter

Litteratur
 .

Forfattere fra Afrika

Clémentine Faïk-Nzuji Maduya


Bartul Ivanković (Istanbul, 1815. – Trst, 1898.), hrvatski slikar marinist, podrijetlom iz Herceg-Novoga, Crna Gora. Najplodniji je slikar marinist 19. stoljeća. Po struci bio je kapetan duge plovidbe.

Životopis
Rođen u Istanbulu, podrijetlom iz obitelji bokeljskih Hrvata iz Herceg-Novoga. Od 1849. godine živio je i radio u Trstu u kojem je ostao do kraja života.

Motivi njegovih slikar su prizori iz svakidašnjega pomorskog života na moru, u plovidbama i
u lukama, jedrenje uz povoljan vjetar, križanje, sidrenje, čekanje na vez, na sidrištu, u luci. Brodove koje je naslikao smjestio je u sve moguće vremenske uvjete, od uvjeta ugodne plovidbe do krajnjeg nevremena, po svim toplinskim i oborinskim situacijama. Vrste brodova oje je slikao su jedrenjaci i parobrodi. Jedrenjaci koje je naslikao pripadaju posljednjoj fazi razvitka jedrenjaka, a zbog točnosti kojim ih je oslikao, Ivankovićeve slike važni su dokument pomorske i brodograđevne povijesti. Među svim tim brodovima jedrenjacima koje oslikao prevladavaju ove vrste: bark, košna goleta, nava, trabakula i kliper.

Pripadnost naslikanih brodova bila je ondašnjim pomorskim društvima i brodarskim zajednicama iz Italije, Engleske, Turske, Francuske, Amerike, ali prevladavali su mu motivi brodova iz istočnojadranskih krajeva naseljenih Hrvatima, od Istre na sjeveru sve do Boke kotorske na jugu. Sačuvani opus čini 400 slika.

Bio je vrsni poznavatelj brodograđevne djelatnosti tršćanskih i istočnojadranskih brodogradilišta 19. stoljeća, onodobne suvremene nautičke znanosti i manevriranja jedrenjacima u plovidbi i u luci.

Izvori

Hrvati u Crnoj Gori
Hrvati u Italiji
Životopisi, Trst
Crnogorski slikari
Životopisi, Herceg Novi

Bartul Ivanković


كارلوس لابيترا  ، من مواليد 29 نوفمبر 1938 ، لاعب كرة قدم إسباني سابق. لعب مع منتخب إسبانيا لكرة القدم. توفي في 24 ديسمبر 1995.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية إسبان
مهاجمو كرة قدم رجالية
رياضيون من سرقسطة
لاعبو الأراغونية
لاعبو الدوري الإسباني
لاعبو الدوري الإسباني الدرجة الثالثة
لاعبو ريال سرقسطة
لاعبو كأس أمم أوروبا 1964
لاعبو كأس العالم 1966
لاعبو كرة قدم إسبان
لاعبو كرة قدم من سرقسطة
لاعبو منتخب إسبانيا لكرة القدم
لاعبو نادي غوادالاخارا (إسبانيا)
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مواليد 1938
مواليد في سرقسطة
وفيات 1995
وفيات في سرقسطة

كارلوس لابيترا


was a town located in Haguri District, Aichi Prefecture, Japan.

On April 1, 2005, Kisogawa, along with the city of Bisai, was merged into the expanded city of Ichinomiya.

As of 2003, the town had an estimated population of 31,684 and a density of 3,331.65 persons per km². The total area was 9.51 km².

Dissolved municipalities of Aichi Prefecture
Ichinomiya, Aichi

Kisogawa, Aichi


Bangaly Djenassa Kourouma, né le  à Nzérékoré en Guinée, est un économiste guinéen.

Le , il est nommé conseiller au sein du Conseil national de la transition en tant que représentant des partis politiques, notamment le RRD.

Notes et références

Voir aussi
 Conseil national de la transition (Guinée, 2021)

Naissance à Nzérékoré
Naissance en novembre 1990
Membre du Conseil national de transition guinéen de 2021

Bangaly Djenassa Kourouma


Olaylar
 1872 - Vefa Lisesi'nde eğitime başlandı.
 1876 - I. Meşrutiyet, II. Abdülhamit'in hattı hümayunuyla ilan edildi. 13 Şubat 1878'de sona erse de, ülkede parlamento düşüncesini doğurdu.

 1888 - Ağır depresyon geçiren ressam Vincent Van Gogh kulağını kesti.
 1916 - I. Dünya Savaşı: Megdaba Muharebesi'nde, Birleşik Kuvvetler Sina yarımadasında bir Türk garnizonunu ele geçirdiler.
 1928 - Şair Nâzım Hikmet, 3 yıl 3 ay hapse mahkûm oldu.

 1930 - Menemen'deki ayaklanmada, yedek subay öğretmen Mustafa Fehmi Kubilay, Cumhuriyet karşıtlarınca öldürüldü. Aynı olayda Bekçi Hasan ve Bekçi Şevki de öldürüldü.
 1930 - Türkiye ile Yunanistan arasında, nüfus mübadelesi gerçekleştirildi.
 1947 - Bell Laboratuvarları, ilk kez transistör'ü dünyaya tanıttı.
 1948 - Japonya'nın savaş dönemi Başbakanı Hideki Tojo ve o dönemin liderlerinden 6 kişi Tokyo'da asıldı.
 1953 - Sovyetler Birliği'nin eski Gizli Polis Şefi Lavrenti Beria kurşuna dizildi. Beria ajanlıkla suçlanıyordu.
 1954 - İnsandan insana ilk böbrek nakli, Boston'daki Peter Bent Brigham hastanesinde gerçekleştirildi. Dr. Joseph Murray ve Dr. J. Hartwell Harrison ikiz kardeşlerin birinden diğerine böbreğini nakletmişlerdi.
 1963 - Kanlı Noel olayları: Olaylar sonucu, küçük köylerdeki Türkler daha büyük köylere göçe başladı.
 1967 - Fransız düşünür François-Noël Babeuf'ün Devrim Yazıları adlı eserinin Türkçeye çevrilmesi kovuşturmaya uğramış ve kitap toplatılmıştı. Bu durumu protesto etmekten yargılanan aydınlar beraat etti. Yargılanan aydınlar Yaşar Kemal, Melih Cevdet Anday, Demir Özlü, Şükran Kurdakul, Edip Cansever, Arif Damar, Memet Fuat, Orhan Arsal, Hüsamettin Bozok, Sabri Altınel idi.
 1972 - Nikaragua'nın Başkenti Managua'da 6.5 büyüklüğünde deprem.
 1973 - Fas'ta yolcu uçağı düştü: 106 kişi öldü.
 1979 - Türk Hava Yolları'nın Trabzon adlı uçağı Samsun-Ankara seferini yaparken yoğun sis nedeniyle düştü; 39 kişi öldü.
 1980 - Mısır'ın Ankara Büyükelçiliğini basan 4 Filistinli idama mahkûm edildi.
 1986 - 6 yıldır süren Devrimci İşçi Sendikaları Konfederasyonu davası sona erdi. DİSK kapatıldı. 1477 sanıktan 264'ü için 15 yıla kadar varan hapis cezaları verildi.
 1986 - Geliştirilmiş kompozit malzemelerden yapılmış Voyager adlı uçak, Dünya etrafındaki turunu, durmaksızın ve yakıt ikmali yapmaksızın tamamladı.
 1989 - Romanya'nın devrik Başkanı Nicolae Ceauşescu ve karısı Elena, Ülkeden kaçmaya çalışırlarken yakalandılar.
 1990 - Yugoslavya'nın üç Cumhuriyetinden biri olan Slovenya'da referandum yapıldı; halk bağımsızlık kararı aldı.
 1995 - Hindistan'ın Dabwali kentinde, yıl sonu partisi sırasında çıkan yangında 170'i çocuk 540 kişi öldü.
 1996 - Bergama halkı siyanürlü altın üretimini protesto amacıyla çıplak yürüyüş yaptı.
 2002 - İran'ın Ardestan kenti yakınında Trabzon aktarmalı Ukrayna uçağı düştü. Uçaktaki Ukraynalı ve Rus 46 bilim insanı öldü.
 2004 - Güney okyanusundaki Macquarie Adasında 8.1 büyüklüğünde deprem.

Doğumlar
 968 - Zhenzong, Çin'in Song Hanedanı'nın üçüncü imparatorudur (ö. 1022)
 1573 - Giovanni Battista Crespi, İtalyan ressam, heykeltıraş ve mimar (ö. 1632)
 1597 - Martin Opitz von Boberfeld, Alman şair (ö. 1639)
 1605 - Tianqi, Çin'in Ming Hanedanı'nın 15. imparatoru (ö. 1627)
 1646 - Jean Hardouin, Fransız bilim insanı (ö. 1729)
 1732 - Richard Arkwright, İngiliz sanayici (ö. 1792)
 1745 - John Jay, Amerikalı devlet adamı, yurtsever ve diplomat (ö. 1829)
 1750 - I. Friedrich Augustus, Saksonya Kralı (ö. 1827)
 1777 - I. Aleksandr, Rus Çarı (ö. 1825)
 1790 - Jean-François Champollion, Fransız filolog, doğu bilimci ve Mısır bilimci (ö. 1832)
 1793 - Dost Muhammed Han, Afganistan hükümdarı (1826-1863) ve Barakzay Hanedanı'nın kurucusu (ö. 1863)
 1805 - Joseph Smith, Jr., ABD'li İsa Mesih'in Son Zaman Azizler Kilisesinin kurucu ve ilk peygamberi (ö. 1844)
 1810 - Karl Richard Lepsius, Alman mısırbilimci ve filolog (ö. 1884)
 1862 - Henri Pirenne, Belçikalı tarihçi (ö. 1935)
 1867 - Sarah Breedlove Walker, ABD'nin ilk siyah kadın milyoneri, iş insanı ve hayırsever (ö. 1919)
 1907 - James Roosevelt, Başkan Franklin D. Roosevelt ve Eleanor Roosevelt'ın en büyük oğulları (ö. 1991)
 1908 - Yousuf Karsh, Ermeni asıllı Kanadalı fotoğrafçı (ö. 2002)
 1910 - Kurt Meyer, II. Dünya Savaşı'nda Nazi Almanyası'nda Waffen-SS Generali (ö. 1961)
 1911 - Niels Kaj Jerne, Danimarkalı immünolog ve Nobel Fizyoloji veya Tıp Ödülü sahibi (ö. 1994)
 1916 - Dino Risi, İtalyan sinema yönetmeni (ö. 2008)

 1918 - Helmut Schmidt, Almanya Başbakanı (ö. 2015)
 1920 - Sadettin Bilgiç, Türk siyasetçi (ö. 2012)
 1925 - Pierre Bérégovoy, Fransız siyasetçi ve eski Başbakan (intihar) (ö. 1993)
 1926 - Robert Bly, Amerikalı şair, yazar ve aktivist (ö. 2021)
 1929 - Chet Baker, Amerikalı caz müzisyeni (ö. 1988)
 1933 - Akihito, Japonya İmparatoru
 1936 - Frederic Forrest, Amerikalı aktör (ö. 2023)
 1937 - Doğan Hızlan, Türk gazeteci ve yazar
 1938 - Bob Kahn, Amerikalı elektrik mühendisi
 1940 - Memnun Hüseyin, Pakistanlı iş insanı ve siyasetçi (ö. 2021)
 1942 - Kennan Adeang, Naurulu siyasetçi (ö. 2011)
 1942 - Quentin Bryce, Avustralya'nın 25. Genel Valisi
 1943 - Gianni Ambrosio, İtalyan piskopos
 1943 - Harry Shearer, Amerikalı oyuncu, komedyen, yazar, seslendirme sanatçısı, müzisyen ve radyo sunucusu
 1943 - Silvia, Kral XVI. Carl Gustaf'ın eşi olarak İsveç kraliçesi
 1944 - Wesley Clark, Amerikalı asker ve siyasetçi
 1945 - Adli Mahmud Mansur, Mısır Yüksek Anayasa Mahkemesi eski başkanı
 1946 - Susan Lucci, Amerikalı oyuncu
 1948 - Davis Davis, İngiliz politikacı
 1950 - Vicente Del Bosque, İspanyol futbol teknik direktörü
 1952 - William Kristol, Amerikalı siyasetçi
 1955 - Şivan Perwer, Kürt müzisyen, şair ve yazar
 1956 - Michele Alboreto, İtalyan yarış pilotu (ö. 2001)
 1956 - Dave Murray, İngiliz müzisyen ve Heavy Metal grubu Iron Maiden'ın elektro gitaristi
 1958 - Joan Severance, Amerikalı oyuncu
 1959 - Demet Akbağ, Türk tiyatro, sinema ve dizi oyuncusu
 1961 - İhsan Eliaçık, Türk yazar ve müfessir
 1962 - Bertrand Gachot, Fransız-Belçikalı eski yarışçı
 1962 - Stefan Hell, Alman fizikçi
 1962 - Kang Je-gyu, Güney Koreli bir film yönetmenidir
 1963 - Donna Tartt, Amerikalı kurgu yazarı ve Pulitzer Ödülü sahibi
 1964 - Eddie Vedder, Amerikalı müzisyen, grunge türü rock müzik grubu Pearl Jam'in solisti, güftecisi ve gitaristi
 1966 - Lisa Marie Abato, Amerikalı pornografik film oyuncusu ve pornografi karşıtı aktivist
 1967 - Carla Bruni, İtalyan asıllı Fransız müzisyen ve fotomodel
 1968 - Manuel Rivera-Ortiz, Amerikalı fotoğrafçı
 1970 - Catriona Le May Doan, Kanadalı sürat patencisi
 1971 - Corey Haim, Kanadalı oyuncu (ö. 2010)
 1971 - Tara Palmer-Tomkinson, İngiliz TV ünlüsü, sunucu ve model (ö. 2017)
 1974 - Agustín Delgado, Ekvadorlu futbolcu
 1975 - Colleen Martin, Amerikalı şarkıcı
 1976 - Joanna Hayes, Amerikalı engelli koşu atleti
 1976 - Jamie Noble, Amerikalı yarı emekli profesyonel güreşçi
 1976 - Amjad Sabri, Pakistanlı müzisyen (ö. 2016)
 1977 - Jari Mäenpää, Finlandyalı müzisyen
 1978 - Estella Warren, Kanadalı Eski senkronize yüzücü, model ve aktris
 1979 - Kenny Miller, İskoç eski futbolcu
 1986 - Balázs Dzsudzsák, Macar millî futbolcu
 1992 - Jeffrey Schlupp, Ganalı millî futbolcu
 1996 - Bartosz Kapustka, Polonyalı futbolcu
 2002 - Finn Wolfhard, Kanadalı sinema ve dizi oyuncusu

Ölümler
 423 - Mingyuan, Siyenpi liderliğindeki Kuzey Wei (Tabgaç) hanedanının bir imparatoruydu (d. 392)
 484 - Hunerik, Kuzey Afrika'daki Vandallar ve Alanların kralı
 918 - I. Konrad, 911'den 918'e kadar Doğu Frank Krallığı'nı yöneten kral (d. 881)
 940 - Râdî, 934–940 döneminde halifelik yapmış yirminci Abbasi halifesi ve halifelerin otuzsekizincisi (d. 907)
 1230 - Navarralı Berengaria, İngiltere kraliçesi (d. 1165)
 1384 - Thomas Preljubović, 1366'dan 23 Aralık 1384 tarihinde ölümüne kadar Yanya'da Epir Despotluğu hükümdarı
 1652 - John Cotton, İngiliz - Amerikalı Protestan-Anglikan din adamı (d. 1585)
 1805 - Francis Masson, İskoç botanikçi ve bahçıvandı (d. 1741)
 1805 - Pehr Osbeck, İsveçli bir kaşif, doğa bilimci (d. 1723)
 1834 - Thomas Robert Malthus, İngiliz iktisatçı (d. 1766)
 1864 - Henrik Johan Holmberg, Fin doğa bilimci, jeolog ve etnograf (d. 1818)
 1906 - Dame Gruev, Bulgar devrimci (d. 1871)
 1907 - Pierre Janssen, Fransız astronom (d. 1824)
 1930 - Mustafa Fehmi Kubilay, Türk öğretmen ve asker (d. 1906)
 1931 - Mehmet Rauf, Türk romancı (d. 1875)
 1939 - Anthony Fokker, Hollandalı uçak üreticisi (d. 1890)
 1948 - Kenji Doihara, Japon asker (d. 1883)
 1948 - Kōki Hirota, Japon diplomat ve siyasetçi (d. 1878)
 1948 - Seishirō Itagaki, Japon asker ve siyasetçi (d. 1885)
 1948 - Iwane Matusi, Japon asker. Japon İmparatorluk Kara Kuvvetleri'nin korgenerali (d. 1878)
 1948 - Akira Mutō, Japon asker. Japon İmparatorluk Kara Kuvvetleri'nin korgenerali (d. 1892)
 1948 - Heitarō Kimura, Japon asker. Japon İmparatorluk Kara Kuvvetleri'nin orgenerali (d. 1888)
 1948 - Hideki Tojo, Japon asker, düşünür ve devlet adamı (d. 1884)
 1948 - Hong Saik, Japon asker (d. 1889)
 1952 - Eli Heckscher, İsveçli tarihçi (d. 1879)
 1953 - Lavrenti Beriya Sovyet Gizli Polis Şefi (kurşuna dizilerek) (d. 1899)
 1954 - René Iché, Fransız heykeltıraş (d. 1897)
 1961 - Kurt Meyer, II. Dünya Savaşı'nda Nazi Almanyası'nda Waffen-SS Generali (d. 1910)
 1972 - Andrei Tupolev, Sovyet uçak tasarımcısı (d. 1888)
 1973 - Charles Atlas, İtalyan asıllı Amerikalı vücut geliştirmeci (d. 1892)
 1979 - Peggy Guggenheim, Amerikalı sanat koleksiyoncusu (d. 1898)
 1979 - Dirk Stikker, Hollandalı bankacı, sanayici, siyasetçi ve diplomat (d. 1897)
 1994 - Sebastian Shaw, İngiliz aktör, yönetmen, oyun ve roman yazarı, şair (d. 1905)
 2005 - Lajos Baróti, Macar futbolcu ve teknik direktör (d. 1914)
 2007 - Oscar Peterson, Kanadalı caz müzisyeni (d. 1925)
 2009 - Cüneyt Gökçer, Türk sinema ve tiyatro oyuncusu (d. 1920)
 2011 - Aydın Menderes, Türk siyasetçi (Adnan Menderes'in oğlu) (d. 1946)
 2013 - Mihail Kalaşnikov, Rus korgeneral ve hafif silah tasarımcısı (d. 1919)
 2014 - K. Balachander, Hint sinema yönetmeni ve yazar (d. 1930)
 2015 - Michael Earl, Amerikalı kuklacı, seslendirme sanatçısı ve senarist (d. 1959)
 2015 - Bülend Ulusu, Türk asker ve siyasetçi (d. 1923)
 2015 - Alfred G. Gilman, ABD vatandaşı farmakolojist (ilaç bilimci) (d. 1941)
 2015 - Don Howe, İngiliz eski millî futbolcu ve teknik direktör (d. 1935)
 2015 - Bülend Ulusu, Türk asker ve siyasetçi (d. 1923)
 2016 - Heinrich Schiff, Avusturyalı orkestra şefi ve çellist (d. 1951)
 2016 - Piers Sellers, Büyük Britanya kökenli Anglo-Amerikan meteorolog ve NASA astronotu (d. 1955)
 2017 - Maurice Hayes, İrlandalı siyasetçi (d. 1927)
 2017 - Mark Whittow, Britanyalı tarihçi, arkeolog ve akademisyen (d. 1957)
 2018 - Alfred Bader, Avusturya asıllı Kanadalı iş insanı, kimyager, hayırsever ve sanat kolleksiyoncusu (d. 1924)
 2019 - John Cain, Avustralyalı siyasetçi (d. 1931)
 2019 - Mr. Niebla, Meksikalı profesyonel güreşçi (d. 1973)
 2019 - Wanda Pimentel, Brezilyalı ressam ve heykeltıraş (d. 1943)
 2020 - Irani Barbosa, Brezilyalı siyasetçi (d. 1950)
 2020 - James E. Gunn, Amerikalı bilimkurgu yazarı, eleştirmen ve İngilizce profesörü (d. 1923)
 2020 - Mannan Hira, Bangladeşli oyun yazarı, film yapımcısı ve yönetmeni (d. 1956)
 2020 - Orhan Kural, Türk Maden Yüksek Mühendisi, akademisyen, gezgin ve aktivist (d. 1950)
 2020 - Pero Kvrgić, Hırvat aktör (d. 1927)
 2020 - Mićo Mićić, Bosnalı-Sırp siyasetçi (d. 1956)
 2020 - Kay Purcell, İngiliz aktris ve aktivist (d. 1963)
 2020 - Leslie West, Amerikalı rock gitaristi, şarkıcı ve söz yazarı (d. 1945)
 2021 - Joan Didion, Amerikalı gazeteci ve yazar (d. 1934)
 2021 - Omar Saavedra Santis, Şilili gazeteci ve yazar (d. 1944)
 2021 - Faruk Tınaz, Türk müzisyen (d. 1956)
 2021 - Alâeddin Yavaşca, Türk tıp doktoru ve Klasik Türk müziği sanatçısı (d. 1926)
 2022 - George Cohen, eski İngiliz milli futbolcu (d. 1939)

Tatiller ve özel günler

1223
23

23 Aralık


HMS Perseus was a  light fleet aircraft carrier built for the Royal Navy during World War II. The ship was initially named HMS Edgar, but she was renamed in 1944 when the Admiralty decided to convert her into an aircraft maintenance carrier. She was completed in 1945, after the end of World War II, and she made a trip to Australia late in the year. Upon her return to the UK in early 1946, Perseus was placed in reserve. The ship was recommissioned in 1950 to serve as the trials ship for the steam catapult then under development. Over 1,600 test launches were conducted before the catapult was removed in 1952 and she was converted for use as a ferry carrier to transport aircraft, troops and equipment overseas. She was reduced to reserve again in 1954 and sold for scrap in 1958.

Design, description and construction
The Colossus-class carriers were intended to meet a shortage of naval flight decks. Their design was based on that of the , but modified to permit rapid construction in commercial yards. Perseus was not completed to her original design; the success of the maintenance aircraft carrier  prompted modification of the ship, whilst under construction, to an aircraft maintenance ship without aircraft catapults.

Perseus had an overall length of , a beam of , and a draught of  at deep load. She displaced  at standard load. Each of the ship's two sets of Parsons geared steam turbines drove one propeller shaft. Steam was supplied by four Admiralty three-drum water-tube boilers operating at a pressure of . The turbines were designed for a total of  and gave Perseus a speed of . The ship carried  of fuel oil which gave her a range of  at .

In order maximize space for workshops and stores, the ship's arresting gear and catapult were not fitted and all the facilities required for flying operations were removed. Two large deckhouses were added to port of the island and on the rear of the flight deck. The ship had a single hangar,  high. Aircraft were transported between the hangars and the flight deck by two aircraft lifts (elevators); each measured . Two large cranes were mounted on the flight deck to move aircraft and stores to and from the flight deck. The ship carried two small self-propelled lighters to allow unflyable aircraft to be transferred between ships or to shore facilities. Bulk petrol storage consisted of . The ship's crew totalled 854, plus 222 in her aircraft repair department.

Aircraft could undergo maintenance, and most functional and equipment tests carried out aboard - either in the hangar or on the deck. Some components could be repaired on board, but other work was to be carried out by the workshops on the engine repair and component repair ships that would accompany the maintenance carrier.

The ship was equipped with six quadruple mounts for the  QF 2-pounder Mk VIII gun ("pom-pom"). These gun mounts could depress to −10° and elevate to a maximum of +80°. The Mk VIII 2-pounder gun fired a   shell at a muzzle velocity of  to a distance of . The gun's rate of fire was approximately 96–98 rounds per minute. She was also fitted with 19 Bofors 40 mm autocannon in single mounts. The Bofors fired a  shell at a muzzle velocity of . It had a rate of fire of about 120 rounds per minute and a maximum range of . All of the guns were mounted on the flight deck, not in sponsons on the side of the hull like her half-sisters that were completed as aircraft carriers. Each "pom-pom" mount was provided with a separate fire-control director fitted with a Type 262 gunnery radar.

Perseus was ordered on 14 March 1942 under the name Edgar. She was laid down at Vickers-Armstrong in Newcastle-upon-Tyne on 1 January 1943 and was launched on 26 March 1944. The ship was renamed Perseus in July 1944, after the decision had been made to convert her to an aircraft maintenance ship, and she was completed on 19 October 1945.

Service

Perseus arrived in Portsmouth on 24 October 1945, after the end of World War II, to begin working up and sailed on 17 November for Australia. She arrived in Sydney on 21 December, just in time to take charge of winding up the "Air Train" that had supported the British Pacific Fleet. The ship departed Melbourne on 26 March 1946, carrying a load of aircraft to return to the United Kingdom, and arrived at Rosyth on 17 May where she was placed in reserve.

In 1950, Perseus was fitted with an experimental steam catapult. The catapult was placed on top of the carrier's existing flight deck and the deckhouse to port of the island was removed to accommodate it. Some 1,560 launches were made by the catapult, beginning with over 1,000 wheeled dead-loads, of gradually increasing weight, and moving on to unmanned aircraft with their wings truncated to reduce their ability to glide. The final tests were made by manned aircraft of every type flown by the Fleet Air Arm. After this, the ship arrived in Philadelphia on 14 January 1952 to demonstrate the catapult to the United States Navy. Between them, some 127 launches of manned aircraft were made by the British and the Americans. Perseus arrived back at Portsmouth on 21 March and had the catapult removed. All of her remaining maintenance equipment was removed and she was converted for use as a ferry carrier.

On 10 December, the ship carried the Westland Whirlwinds of 848 Squadron to Singapore, arriving on 8 January 1953. She arrived back at Portsmouth on 11 February and then embarked part of the 100 Grumman Avengers transferred to the Royal Navy under the terms of the Mutual Defense Assistance Act in Norfolk, Virginia, on 16 March. She arrived back in Norfolk to load the remaining aircraft on 29 April. Perseus was fitted with temporary grandstand seating ("bleachers") in June for Very Important Persons and the press during Elizabeth II's Coronation Fleet Review in Spithead. Later in the year she made a trip transporting troops and equipment to the Far East.

On 20 January 1954, 706 Squadron, a second-line unit, flew aboard to conduct trials of the anti-submarine version of the Whirlwind helicopter. They were successful enough that the squadron was redesignated as 845 Squadron afterwards and Perseus ferried them to Malta in April. The ship continued on to deliver relief supplies to Singapore intended for Korea and was reduced to reserve again upon her return on 12 July. The Admiralty intended to convert her to a submarine depot ship and she was towed to Belfast to begin work in 1955. The cutbacks from the 1957 Defence White Paper caused the conversion to be cancelled and the ship was towed to Gare Loch to await a decision on the ship's disposition. Perseus sold for scrap in May 1958 and towed to Port Glasgow to begin demolition.

See also
List of aircraft maintenance carriers of the Royal Navy

Notes

Footnotes

References

External links
 Maritimequest HMS Perseus photo gallery

Colossus-class aircraft carriers
Ships built on the River Tyne
1944 ships
World War II aircraft carriers of the United Kingdom
Cold War aircraft carriers of the United Kingdom
Ships built by Vickers Armstrong

HMS Perseus (R51)


Creswell es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Stafford, en el condado de Staffordshire (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Creswell tiene una superficie de 4,47 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Creswell tenía 359 habitantes (49,3% varones, 50,7% mujeres) y una densidad de población de 80,31 hab/km². El 11,42% eran menores de 16 años, el 80,5% tenían entre 16 y 74, y el 8,08% eran mayores de 74. La media de edad era de 45,79 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 21,7% estaban solteros, el 68,87% casados, y el 9,43% divorciados o viudos.

Según su grupo étnico, el 99,17% de los habitantes eran blancos y el 0,83% de cualquier otro, salvo mestizos, asiáticos, negros y chinos. La mayor parte (97,47%) eran originarios del Reino Unido y el resto (2,53%) había nacido en cualquier otro lugar salvo en los países europeos. El cristianismo era profesado por el 86,63%, mientras que el 8,91% no eran religiosos y el 4,46% no marcaron ninguna opción en el censo.

Había 153 hogares con residentes y 3 vacíos.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Staffordshire
Parroquias civiles de Staffordshire

Creswell (Staffordshire)


Sarıca, Diyarbakır ilinin Çermik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Nüfus

Dış bağlantılar

Çermik'in mahalleleri

Sarıca, Çermik


21672 Laichunju este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
21672 Laichunju este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Socorro, New Mexico, în cadrul proiectului LINEAR. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,55 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 8,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 21001-22000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

21672 Laichunju


An Scleria distans in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Louis Marie Poiret. An Scleria distans in nahilalakip ha genus nga Scleria, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 S. d. chondrocarpa
 S. d. distans
 S. d. glomerulata

Mga kasarigan

Scleria

Scleria distans


An Nemum capitatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sheila Spenser Hooper, Larridon ngan Paul Goetghebeur. An Nemum capitatum in nahilalakip ha genus nga Nemum, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Sierra Leone. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Nemum

Nemum capitatum


Life-painting er en film instrueret af Tom Krøjer.

Handling
Billedkunstneren Tom Krøjer arbejder i sit atelier til tonerne fra en gammel og slidt optagelse med Tom Krøjer & Friends.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1988

Dokumentarfilm fra Danmark

Life-painting


Azincourt er en kommune i Pas-de-Calais-departementet i det nordlige Frankrig. Det var i nærheden af Azincourt, at det store slag ved Agincourt (tidligere stavemåde) fandt sted i 1415.

Geografi
Den lille kommune ligger 19 km nord for Saint-Pol-sur-Ternoise på D71-landevejen mellem Hesdin og Fruges.

Etymologi
Byen kendes under navnet Aisincurt tilbage til 1175, et navn afledt af det germanske drengenavn Aizo eller Aizino og det gamle nordfranske ord 'curt', 'gård med gårdsplads' (latin: 'cortem'). Navnet har ingen forbindelse på fransk med Agincourt i Meurthe-et-Moselle (kendt som Egincourt tilbage til 875), som er afledt af et andet germansk navn *Ingin-.

Historie
Azincourt er især kendt for slaget ved Agincourt, der fandt sted i nærheden 25. oktober 1415 i hvilket, Henrik 5. af England besejrede de styrker, Charles d'Albret anførte på vegne af Karl 6. af Frankrig. Slaget er i følge traditionen opkaldt efter en for længst nedlagt borg ved navn Agincourt. Den lille by tog navnet Azincourt i det 17. århundrede.

Omkring 100 år senere forsøgte Henrik 8. af England at gå i sin forgængers fodspor og indtage Frankrig. Undervejs stoppede han op i Azincourt.

Befolkningsudvikling

Eksterne henvisninger

Byer i Pas-de-Calais

Azincourt


Anklage: Mord ist der Titel folgender Filme:

 Anklage: Mord (1947), US-amerikanischer Kriminalfilm (OT: High Wall)
 Anklage: Mord (1978), französischer Kriminalfilm (OT: L'amour en question)
 Anklage: Mord – Im Namen der Wahrheit, US-amerikanischer Spielfilm (2013)

Anklage: Mord


Superior er Tim Christensens tredje studiealbum, der der udkom i 2008. Albummet modtog fem ud af seks stjerner i musikmagasinet GAFFA.

Spor
 "One Of These Days"
 "Hard To Make You Mine"
 "Superior"
 "Wonder Of Wonders"
 "Two Is A Crowd"
 "India"
 "As I Let You In"
 "Tell Me What You Really Want"
 "Love Rears Its Ugly Head"
 "Song For Shelly"
 "Follow My Lead"
 "Maggie My Dear"

Referencer

Eksterne henvisninger
 Superior på Discogs

Album fra 2008
Tim Christensen-album

Superior (album)


Motorola 6809 je kodno ime za 8-bitni mikroobradnik kojeg je dizajnirala i proizvodila tvrtka Motorola. Ovaj mikroobradnik su dizajnirali Terry Ritter i Joel Boney, dok je na tržište bilo dostupno 1978. godine. Motorola 6809 bio je veliki napredak naspram 6800 jer u dizajnu us uvedeni sljedeći elementi:
 dva 8-bitna registra (A i B) koji se mogu ujediniti u jedan 16-bitni registar,
 dva 16-bitna registra (X i Y),
 dva 16-bitna pokazivaća stoga

Ove novine omogućili su korištenje naprednih programskih svojstava kao pozicijskog-neutralnog koda, te ulaznog koda (eng. re-entrant code)

Opis

Arhitektura

Arhitektura Motorole 6809 uvela je par novina u arhitekturi 8-bitnih mikroobradnika, rabljenjem dva 8-bitna akumulatora (vrsta spremika) A i B, koji su mogli biti spojeni u jedan 16-bitni akumulator D.

MC6809 imao je i dva 16-bitna indeksna spremnika X i Y, te dva 16-btina spremnika lokacije stoga. Zbog tih novina, MC6089 mogao je rabiti nove adresne modove, kao recimo rabljenje pozicijsko-neovisnog koda, dok je postojanje korisničke pozicije stoga omogućava korištenje zajedničkog koda.

 Akumulatori
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
 |       A       |       B       | D
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+

 Indeksi
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
 |               X               |
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
 |               Y               |
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+

 Stogovi
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
 |               U               | Pokazivač adrese korisničkog stoga
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
 |               S               | Pokazivač adrese sustavnog stoga
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+

 Progmski brojač
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
 |               PC              |
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+

 Direct Page     Zastavice
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
 |       DP      |E F H I N Z V C|
 +-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+-+
                  | | | | | | | +-
                  | | | | | | +--- Overflow
                  | | | | | +----- Nula
                  | | | | +------- Negativni predznak
                  | | | +--------- Maskirani !IRQ
                  | | +----------- Transporte intermedio
                  | +------------- !FIRQ
                  +--------------- Zastavica za sustavni mod

U mikroarhitekturi MC6809 nije rabio mikroprogram, te je rabio je interni PLA sklop koji je upravaljao se dekodiranjem naredbi i mikrosekvenciranjem. MC6809 bio je kodno kompatibilan s MC6800 i sadržavao je manji podskup naredbi. Također je bio je lakši za programirati nego MC6800 ili MOS 6502.

Raspored iglica i signala
            +---\/---+
     Vss   1|        |40 !HALT <--
 --> !NMI  2|        |39 ETAL  <--
 --> !IRQ  3|        |38 EXTAL <--
 --> !FIRQ 4|        |37 !RES  <--
 <-- BS    5|        |36 MRDY  <--
 <-- BA    6|        |35 Q     <--
     Vcc   7|        |34 E     <--
 <-- A0    8|        |33 !DMA  <--
 <-- A1    9|Motorola|32 R/!W  -->
 <-- A2   10|  6809  |31 D7    <->
 <-- A3   11|        |30 D6    <->
 <-- A4   12|        |29 D5    <->
 <-- A5   13|        |28 D4    <->
 <-- A6   14|        |27 D3    <->
 <-- A7   15|        |26 D2    <->
 <-- A8   16|        |25 D1    <->
 <-- A9   17|        |24 D0    <->
 <-- A10  18|        |23 A15   -->
 <-- A11  19|        |22 A14   -->
 <-- A12  20|        |21 A13   -->
            +--------+

Inačice

Mikroobradnike su serijski proizvodile tvrtke Motorola i Hitachi.

Povijest

Uporaba

Mikroobranik Motorola 6809 rabili su: Dragon, TRS-80 Color Computer, video konzola Vectrex. Isto tako originalna izvedba Orao MR102 trebala je rabiti Motorolu 6809. Originala ploča Apple Macintosh rabila je MC6809.

Sljedeća računala i sistemi rabili su inačice MC6809:
 6809
 Smoke Signal Broadcasting Chieftain
 SuperPET
 Acorn System 2
 Acorn System 3
 Acorn System 4
 Acorn System 5
 Como CPU
 68A09
 Vectrex, videokonzola
 Fujitsu FM 8
 68B09
 Fujitsu FM 7
 Secoinsa FM 7
 6809E
 Tandy Radio Shack TRS-80 Color Computer
 Tandy Radio Shack TRS-80 Color Computer II
 Thomson TO7
 Thomson TO7 70
 Thomson MO5
 Thomson MO5 NR
 Thomson TO 8
 Thomson MO5 E
 Thomson MO 6
 Thomson TO 8 D
 Thomson TO 9
 Thomson TO 9 +
 Dragon 32
 Dragon 64
 Dragon 200

Vanjske poveznice

8-bitni mikroobradnici

Motorola 6809


Der Dreibaach, auch Ruisseau de Thollenweyer genannt, ist ein knapp ein Kilometer langer Bach in der  wallonischen Provinz Luxemburg und ein linker Zufluss der Attert.

Geographie

Quellbäche
Schockville
Der Ruisseau de Schockville ist der linke und nördliche Quellbach.

Post
Der Ruisseau de Post ist der mittlere Quellbach.

Foulterflass
Der Foulterflass ist der knapp drei Kilometer lange rechte und südliche Quellbach.

Verlauf
Der Dreibaach entsteht in Attert-Post auf einer Höhe von etwa  nördlich an der Straßenecke Voie des Champs Mêlés/Rue de Buisson aus dem Zusammenfluss der drei Bäche Ruisseau de Schockville,  Ruisseau de Post und Foulterflass (Ruisseau de Thollenweyer). Er fließt in südöstlicher Richtung durch Felder und Wiesen und mündet schließlich nördlich von Attert-Schadeck auf einer Höhe von etwa  von links in die Attert.

Einzelnachweise

Weblinks
 Der Dreibaach und sein Einzugsgebiet auf dem Géoportail de la Wallonie

Attert

Dreibaach


Delhy Tejero, née en 1904 à Toro (Zamora) et morte à Madrid en 1968, est une peintre et dessinatrice espagnole liée au célèbre mouvement des Las Sinsombrero.

Biographie
Née Adela Tejero Bedate, elle reçoit une instruction liée à la pédagogie de la célèbre Institution libre d'enseignement.

En 1925, son père l'envoie à Madrid au lycée Saint-Louis-des-Français (San Luis de los Franceses) pour qu'elle apprenne la langue française, mais son ambition est de faire carrière dans les arts. Elle entre à l'Académie Royale des Beaux-Arts Saint-Ferdinand en 1926 et se rapproche des artistes Maruja Mallo, Remedios Varo et Piti Bartolozzi, des femmes modernes comme elle. Elle adhère au mouvement féministe des Las Sinsombrero.

Elle commence sa carrière professionnelle comme dessinatrice dans les revues Estampa, Blanc et Noir, Nuevo Mundo et La Esfera, ainsi que dans les quotidiens ABC et Ya.

Son indépendance économique lui permet de vivre à la Residencia de Señoritas de Madrid, dirigée par la fille de Juana Whitney, la pédagogue María de Maeztu.

En octobre 1929, elle devient professeure à l'Académie Saint-Ferdinand. Elle choisit de changer son prénom, Adela, par celui de Delhy, diminutif de Adelita inspiré par la capitale de l'Inde.

En 1931, elle se rend à Paris et en Belgique pour étudier les techniques de peinture murale, puis revient à Madrid en tant qu'enseignante des arts tout en poursuivant la peinture.

Guerre d'Espagne
Lorsqu'éclate la guerre d'Espagne en 1936, elle est au Maroc, en vacances. Lorsqu'elle revient, elle est dans l'impossibilité de rejoindre Madrid et retourne dans sa ville natale de Toro où elle enseigne le dessin.

En 1938, elle parvient à rejoindre Paris. Elle se rapproche alors du surréalisme, auprès d'Óscar Domínguez et d'André Breton. Elle s'inscrit également en peinture et en théosophie à la Sorbonne. Elle participe en 1939 à l'exposition Le rêve dans l'art et la littérature, de l'Antiquité au Surréalisme aux côtés de Joan Miró,  d'Óscar Domínguez, de son amie Remedios Varo, de Man Ray et de Marc Chagall, entre autres.

Dictature franquiste
Elle revient en Espagne en août 1939, mais ne peut plus enseigner du fait de l'épuration dans l'enseignement. Elle se consacre alors à la peinture, jusqu'à son décès d'une angine de poitrine à Madrid en 1968.

Postérité

 Ses œuvres sont notamment conservées, à Madrid, au Musée national centre d'art Reina Sofía ainsi qu'au Museo ABC.
 Dans l'ombre du fait de la dictature franquiste, son parcours est particulièrement remis en lumière par la cinéaste Tània Balló Colell et son travail sur la récupération historique des femmes du courant des las Sinsombrero.

Liens externes
 Site officiel de Delhy Tejero
 Femmes d'avant-garde - La Residencia de Señoritas (1913-1936)

Références

Féministe espagnole
Institution libre d'enseignement
Décès à Madrid
Peintre espagnole
Illustrateur espagnol
Naissance à Toro (Zamora)
Peintre espagnol du XXe siècle
Membre de Las Sinsombrero

Delhy Tejero


Wesley ist als Variante von Westley ein ursprünglich ortsbezogener englischer Familienname und von diesem abgeleiteter männlicher Vorname. Eine insbesondere in den USA auftretende Kurzform des Vornamens ist Wes.

Herkunft und Bedeutung
Der Name ist abgeleitet von einem Ortsnamen mit der altenglischen Bedeutung "westliche Weide" (engl. "west meadow").

Namensträger

Künstlername
 Wesley (Fußballspieler, 1980) (Wesley Lopes da Silva; * 1980), brasilianischer Fußballspieler
 Wesley (Fußballspieler, 1981) (Wesley Barbosa de Morais; * 1981), brasilianischer Fußballspieler
 Wesley (Fußballspieler, 1987) (Wesley Lopes Beltrame; * 1987), brasilianischer Fußballspieler
 Wesley (Fußballspieler, 2000) (Wesley David de Oliveira Andrade; * 2000), brasilianischer Fußballspieler

Vorname

 Wesley Addy (1913–1996), US-amerikanischer Theater- und Filmschauspieler
 Wesley Blake (Cory James Weston; * 1987), US-amerikanischer Wrestler
 Wesley Clark (* 1944), General a. D. der US Army
 Wesley Dennis (1903–1966), US-amerikanischer Autor, Maler und Illustrator
 Wesley Hoedt (* 1994), niederländischer Fußballspieler
 Wesley Hunt (* 1981), US-amerikanischer Politiker
 Wesley Jonathan (* 1978), US-amerikanischer Schauspieler
 Wesley Korir (* 1982), kenianischer Marathonläufer und Abgeordneter
 Wesley Landers (1925–1993), US-amerikanischer Jazzmusiker
 Wesley Alex Maiolino (* 1988), brasilianischer Fußballspieler
 Wesley Moodie (* 1979), südafrikanischer Tennisspieler
 Wesley Pardin (* 1990), französischer Handballspieler
 Wesley Pentz (* 1978), US-amerikanischer Musiker und DJ
 Wesley Ruggles (1889–1972), US-amerikanischer Filmregisseur, Produzent und Schauspieler
 Wesley C. Salmon (1925–2001), US-amerikanischer Philosoph und Wissenschaftstheoretiker
 Wesley C. Skiles (1958–2010), US-amerikanischer Höhlentaucher und Unterwasserfotograf
 Wesley Sneijder (* 1984), niederländischer Fußballspieler
 Wesley Snipes (* 1962), US-amerikanischer Schauspieler
 Wesley So (* 1993), philippinischer Schachgroßmeister
 Wesley Sonck (* 1978), belgischer Fußballspieler
 Wesley Tuttle (1917–2003), US-amerikanischer Country-Musiker
 Wesley Vázquez (* 1994), puerto-ricanischer Mittelstreckenläufer
 Wesley Willis (1963–2003), US-amerikanischer bildender Künstler und Musiker
 Wesley Woods (* 1986), US-amerikanischer Pornodarsteller

Familienname

 Charles Wesley (1707–1788), englischer Theologe
 Charles Wesley junior (1757–1834), englischer Organist und Komponist
 Christopher Wesley (* 1987), deutscher Feldhockeyspieler
 Fred Wesley (* 1943), US-amerikanischer Posaunist
 Garret Wesley, 1. Earl of Mornington (1735–1781), irischer Peer und Komponist
 Glen Wesley (* 1968), kanadischer Eishockeyspieler
 James Paul Wesley (1921–2007), US-amerikanischer Physiker

 Martin Wesley-Smith (1945–2019), australischer Komponist
 Mary Wesley (1912–2002), britische Romanautorin
 Michael Wesley-Smith (* 1983), neuseeländischer Schauspieler
 Patricia Jabbeh Wesley (* 1955), liberianische Dichterin und Professorin
 Paul Wesley (* 1982), US-amerikanischer Filmschauspieler
 Peter Wesley-Smith, australischer Juraprofessor und Autor
 Robert Wesley-Smith (* 1942), australischer Osttimor-Aktivist
 Rutina Wesley (* 1979), US-amerikanische Schauspielerin

 Susanna Wesley (1699–1742), "Mutter des Methodismus"
 Valerie Wilson Wesley (* 1947), US-amerikanische Journalistin und Schriftstellerin
 William Henry Wesley (1841–1922), englischer Lithograph

Siehe auch
 Helen Westley (1875–1942), US-amerikanische Schauspielerin
 Émile Wesly (1858–1926), Brüsseler Komponist und Journalist

Weblinks
 Wesley auf en.wiktionary.org (engl.)

Einzelnachweise

Männlicher Vorname
Familienname
Wohnstättenname
Englischer Personenname

Wesley (Name)


Clubul Sportiv al Armatei Steaua București, cunoscut sub numele de Steaua București, pe scurt Steaua, este un club de fotbal românesc din București, și una dintre secțiile sportive ale CSA Steaua București, ce evoluează în prezent în Liga a II-a. În 2017, clubul sportiv și-a reactivat secția de fotbal și a intrat în sezonul 2017-2018 al Ligii a IV-a.

În urma ultimului ordin judecătoresc (iunie 2021), acesta este cel mai de succes club de fotbal din România, cu recordul național pentru câștigarea trofeelor interne, plus Cupa Campionilor Europeni în 1986 și Supercupa Europei în 1987. Cu toate acestea, proprietatea asupra titlurilor este contestată între două entități, foruri precum UEFA și LPF atribuind toată istoria originală a echipei celuilalt club, FCSB. Verdictul din iunie 2021, nefiind definitiv, produce temporar efecte juridice, de aceea palmaresul 1947-1998 ține actualmente de CSA Steaua.

Culorile militarilor sunt roșu și albastru și își joacă meciurile de acasă pe Stadionul Steaua.

Istoric
ASA București (Asociația Sportivă a Armatei București) a fost înființată pe 7 iunie 1947 la inițiativa mai multor ofițeri ai Casei Regale a României. Înființarea a avut loc în urma unui decret semnat de generalul Mihail Lascăr, înalt comandant al Armatei Regale Române. S-a format ca o societate sportivă cu șapte secții inițiale, inclusiv fotbal, antrenat de Coloman Braun-Bogdan. ASA a fost redenumit ca CSCA (Clubul Sportiv Central al Armatei) în 1948 și CCA (Casa Centrală a Armatei) în 1950.

În 1949, CSCA a câștigat primul său trofeu, Cupa României, învingând CSU Cluj cu 2–1 în finală. Sub numele de CCA, clubul a reușit să câștige trei titluri la rând în 1951, 1952 și 1953, împreună cu prima sa dublă Campionat-Cupă în 1951. În anii 1950, așa-numita "echipa de aur a CCA" a devenit la nivel național faimoasă. În 1956, echipa națională a României (compusă exclusiv din jucători ai CCA) a jucat cu Iugoslavia la Belgrad și a câștigat cu 1-0. În același an, CCA, antrenată de Ilie Savu, a devenit prima echipă românească care a participat la un turneu din Anglia, unde a obținut rezultate remarcabile împotriva celor de la Luton Town, Arsenal, Sheffield Wednesday și Wolverhampton Wanderers.

La sfârșitul anului 1961, CCA și-a schimbat denumirea din nou în CSA Steaua București (Clubul Sportiv al Armatei Steaua). Noul nume al clubului a fost adoptat datorită prezenței unei stele roșii, un simbol al majorității cluburilor armatelor din Europa de Est. A urmat o perioadă săracă de aproape două decenii în care clubul a reușit să obțină doar trei campionate (1967–68, 1975–76, 1977–78). În schimb, echipa a câștigat nouă cupe, fapt pentru care a câștigat porecla de "specialiștii Cupei". Tot în această perioadă, pe 9 aprilie 1974, terenul Stelei, Stadionul Ghencea, a fost inaugurat cu un meci amical împotriva OFK Belgrad.

Sub conducerea antrenorilor Emerich Jenei și Anghel Iordănescu, Steaua a avut un parcurs impresionant în sezonul 1984-85, pe care l-a câștigat după o pauză de șase ani. Ulterior, Steaua a devenit primul club din România care a ajuns într-o finală a Cupei Campionilor Europeni, pe care a câștigat-o în cele din urmă împotriva Barcelonei la penalty-uri (2-0 datorită portarului Helmuth Duckadam salvând toate cele patru penalty-uri executate de spanioli), după o remiză fără goluri. Steaua a devenit, așadar, prima echipă din Europa de Est care a revendicat titlul de campioni europeni. O Supercupă Europeană suplimentară a fost câștigată în 1987 împotriva lui Dinamo Kiev. Steaua a rămas în fruntea fotbalului european pentru restul deceniului, reușind încă o semifinală a Cupei Campionilor în 1987-88 și încă o finală în 1989, pe care a pierdut-o cu 4-0 în fața Milanului. În special, aceasta s-a adăugat celor patru titluri naționale suplimentare (1985-86, 1986-87, 1987-88, 1988-89) și patru cupe naționale (1984-85, 1986-87, 1987-88, 1988-89). Mai mult, din iunie 1986 până în septembrie 1989, Steaua a înregistrat 104 meciuri fără înfrângere în campionat, stabilind un record mondial la acea vreme, și unul european care râmâne încă în picioare.

Revoluția Română din 1989 a condus țara către o piață liberă și, ulterior, mai mulți jucători ai echipei din anii 1980 au plecat la alte cluburi din vest. După o scurtă perioadă de recul, a urmat o recuperare rapidă, iar Steaua a reușit o serie de șase campionate consecutive între 1992-93 și 1997-98 pentru a egaliza performanța din anii 1920 a echipei Chinezul Timișoara și, de asemenea, alte trei cupe în 1995-96, 1996-97 și 1998–99. La nivel internațional, clubul a reușit, de asemenea, să ajungă în faza grupelor Ligii Campionilor trei ani la rând între 1994–95 și 1996–97.

Separarea de Armata Română
În 1998, secția de fotbal s-a separat de CSA Steaua și a primit în concesiune pe 20 de ani denumirea de "Steaua", luând numele de FC Steaua București, clubul fiind condus de către omul de afaceri Viorel Păunescu. În acea perioadă, clubul a intrat rapid în datorii. Lui George Becali, alt afacerist, i-a fost oferită funcția de vice-președinte, cu speranța că va investi îndeajuns de mulți bani în club. Becali a investit, majorările de capital făcând ca el să dețină majoritatea acțiunilor în 2002, transformând compania guvernantă în una publică în 2003. Deși contestat de către o parte a suporterilor, Becali a introdus diverse planuri manageriale pentru club.

Procesul Steaua vs FCSB
În decembrie 2014, în urma acțiunilor în justiție din partea fostului club părinte CSA Steaua, clubul susținut de Becali și-a pierdut dreptul de a utiliza marca "Steaua", utilizarea acesteia nefiind niciodată aprobată de CSA Steaua București. Clubul care a acționat ca Steaua de-a lungul acestui timp a fost convocat să-și schimbe numele și sigla; în prezent, acesta este numit oficial SC FC FCSB SA și continuă să joace în Liga I. Un alt proces în curs a fost inițiat de CSA Steaua, susținând că FC FCSB trebuie să plătească aproape 37 de milioane de euro ca despăgubire pentru faptul că a folosit în mod ilegal marca Steaua din 2003. În iulie 2019, a fost pronunțată hotărârea în favoarea CSA Steaua, care poate fi atacată.

Potrivit comentariilor făcute de Constantin Danilescu (fost angajat al Stelei care a lucrat pentru club până în 1999), în timpul separării din 1998, CSA Steaua nu a renunțat la dreptul de proprietate asupra numelui, onorurilor sau mărcii echipei, așa cum se credea până în 2017. Clubul a permis doar organizația non-profit cu care a colaborat pentru a utiliza aceste elemente, dar organizația non-profit nu a avut niciodată dreptul de a le vinde, punând la îndoială afirmațiile conform cărora FCSB deține titlurile câștigate înainte de preluarea de către Becali.

Accederea în eșaloanele superioare

După recuperarea legală a brandului, CSA Steaua București a cumpărat clubul de fotbal AS Regal Sport Club Ferdinand contra sumei de 60.000 de euro și a intrat în sezonul 2017–18 al Ligii a IV-a. Finanțată de Primăria Sectorului 5, Ministerul Apărării Naționale, precum și de fanii echipei, obiectivul echipei este de a promova în fiecare an în liga superioară, până ajunge în Liga I, o cronologie care trebuie să coincidă cu deschiderea noului Stadionul Ghencea.

În aprilie 2018, Steaua București a jucat un meci de ligă acasă împotriva AS Academia Rapid, principalul club stabilit de susținătorii vechiului FC Rapid București. Datorită profilului ridicat al echipelor, meciul a fost mutat pe Arena Națională și a atras un număr de 36.277 de spectatori, stabilind un record național pentru ligile inferioare; Rapid București a câștigat cu 3–1 pentru a-și consolida poziția în fruntea clasamentului, cu Steaua la cinci puncte în urmă pe locul al doilea. Echipa a ajuns în play-off-urile de promovare în primele două sezoane, dar a pierdut de fiecare dată. Steaua a obținut în cele din urmă promovarea la sfârșitul sezonului 2019–20.

După un sezon dominant în Liga a III-a, Steaua s-a calificat în barajele de promovare/menținere. Trecând de Mostiștea Ulmu (4-0 la general), și de CS Afumați (4-1 la general), Steaua a promovat în Liga a II-a. După un sezon de acomodare în liga a II-a, Steaua a terminat pe un meritoriu loc 4, ce i-ar fi dat dreptul să participe la barajul de promovare în Liga I, dar forma de organizare a clubului nu a permis lucrul acesta.

Cronologia numelui

Palmares
Notă: Începând cu iunie 2018, UEFA și LPF o consideră pe FC FCSB continuatoarea clubului istoric FC Steaua și atribuie tot palmaresul din 1947 acelei entități. Cu toate acestea, proprietatea asupra numeroaselor trofee câștigate între 1947 și 2003 este contestată, secția de fotbal reînființată al fostului club părinte CSA Steaua revendicându-le în urma unor dispute legale între cele două organizații. În iulie 2019, CSA Steaua a câștigat o primă hotărâre judecătorească cu privire la litigiul pentru palmares. Cu toate acestea, hotărârea nu este definitivă. CSA Steaua a câștigat o altă hotărâre judecătorească împotriva FC FCSB în iunie 2021. Această hotărâre nu este definitivă, dar are un titlu executoriu. Conform celei mai noi decizii judecătorești, CSA Steaua deține tot palmaresul până în 1998.</small>

Național

Ligi:
 Liga I / Divizia A
  Campioni (20) – Record: 1951, 1952, 1953, 1956, 1959–60, 1960–61, 1967–68, 1975–76, 1977–78, 1984–85, 1985–86, 1986–87, 1987–88, 1988–89, 1992–93, 1993–94, 1994–95, 1995–96, 1996–97, 1997–98
  Vicecampioni (9): 1954, 1957–58, 1962–63, 1976–77, 1979–80, 1983–84, 1989–90, 1990–91, 1991–92

 Liga a III-a
  Campioni (1): 2020–21

 Liga a IV-a – București
  Campioni (1): 2019–20
  Vicecampioni (2): 2017–18, 2018–19

Cupe:

 Cupa României
 Câștigători (19) – Record: 1948–49, 1950, 1951, 1952, 1955, 1961–62, 1965–66, 1966–67, 1968–69, 1969–70, 1970–71, 1975–76, 1978–79, 1984–85, 1986–87, 1988–89, 1991–92, 1995–96, 1996–97
  Finaliști (7): 1953, 1963–64, 1976–77, 1979–80, 1983–84, 1985–86, 1989–90

 Cupa României – București
 Câștigători (2): 2018–19, 2019-20
  Finaliști : (1): 2017–18

 Supercupa României
 Câștigători (3): 1994, 1995, 1998

Internațional:
 Liga Campionilor / Cupa Campionilor Europeni
  Câștigători (1): 1985–86
  Finaliști (1): 1988–89

 Supercupa Europei
  Câștigători (1): 1986

 Cupa Intercontinentală
  Finaliști (1): 1986

Stadion

Steaua a jucat primele trei meciuri din istoria sa pe stadionul demolat Venus. Deschis în 1931, locația fusese anterior în proprietatea Venus București, un club desființat în 1949. După demolarea stadionului prin ordinul regimului comunist, Steaua a jucat meciurile de acasă pe oricare dintre cele mai mari trei stadioane polivalente din București: ANEF, Republicii (construit în 1926 și demolat în 1984 pentru a face loc construirii Casei Poporului) și 23 August (construit în 1953). Dintre acestea două, 23 August (denumit mai târziu, Național) a fost utilizat în cea mai mare parte atunci când două meciuri între cluburile bucureștene erau programate în aceeași zi sau pentru meciurile europene importante, în timp ce Republicii pentru meciuri în campionat.

Din 1974 până în 1998, Steaua și-a jucat meciurile de acasă pe Stadionul Ghencea, un stadion de fotbal situat în sud-vestul Bucureștiului. Parte a Complexului Sportiv Steaua, a fost inaugurat pe 9 aprilie 1974, când Steaua a jucat un meci amical împotriva OFK Belgrad, moment în care era primul stadion construit vreodată în România comunistă, fără facilități de atletism. Stadionul a fost construit prin ordin al Ministerului Apărării Naționale în interiorul unei foste baze militare. Capacitatea inițială era de 30.000 pe bănci. O renovare generală a avut loc în 1991; aceasta a inclus instalarea scaunelor, care au scăzut capacitatea la 28.365.

În prezent, vechiul stadion a fost demolat pentru a fi construit unul modern. Stadionul care a costat 100 de milioane de euro, a fost folosit drept teren de antrenament pentru Euro 2020.  Inaugurarea noului stadion a avut loc în 7 iulie 2021, când Steaua a jucat un meci amical tot împotriva OFK Belgrad. În interiorul stadionului s-a inaugurat și sala Sevilla.

Suporteri
În timp ce grupurile ultras au încetat să participe la meciuri în timpul cererii Curții ca FCSB să nu aibă drepturile de a fi Steaua, spectatorii obișnuiți (cetățenii) și-au continuat prezența la meciurile de pe Arena Națională și formează acum majoritatea sprijinului pentru FCSB, în special în meciurile europene.

Încă de la decizia Curții din 2014, Peluza Sud a adoptat pe deplin echipa de fotbal a armatei și reprezintă o prezență constantă la meciurile echipei.

Lotul actual
Lotul Stelei pentru sezonul 2019-2020 este:

Note

Legături externe
 Site-ul oficial
 Steaua Liberă - site-ul oficial al suporterilor steliști
 Steaua București pe Facebook

Steaua
Fondări în 1947 în România

CSA Steaua București (fotbal)


Roko Idžojtić (Virovitica, 26. rujan 1976.), hrvatski autor stripa i profesor likovne kulture.

Životopis
1998. god. upisao Učiteljski studij s pojačanim programom povijesti na Visokoj učiteljskoj školi u Osijeku. Diplomirao 2004. god.

Od 2004. god. studirao na Umjetničkoj akademiji u Osijeku, smjer likovna kultura (kiparstvo), diplomirao 2009. god.

Član je Likovnog kluba"Nikola Trick" i "Strip kluba 85" u Virovitici te Hrvatskog društva karikaturista u Zagrebu s kojima redovito sudjeluje na izložbama.

Nagrade i priznanja

 2001 prva nagrada na Međunarodnom festivalu stripa "CRTANI ROMANI ŠOU" u Zagrebu.
 2003 posebna nagrada na Međunarodnom salonu karikature "ČVORAK"
 2004 nagrada za najbolju hrvatsku karikaturu na Međunarodnom salonu karikature "ČVORAK" u Bjelovaru

Izložbe

 1990 Dom OS, Virovitica
 1995 Mini galerija "Dubravka", Virovitica
 1997 Caffe bar "As", Virovitica
 1998 Dom OS, Virovitica
 2000 Društveni dom Sveti Đurađ
 2000 Pedagoški fakultet, Osijek
 2001 Galerija kluba INA, Zagreb
 2002 Galerija karikature, Osijek
 2002 Studentski centar, Osijek
 2003 Hotel, Donji Miholjac
 2003 Visoka učiteljska škola, Osijek
 2004 Galerija kluba INA, Zagreb
 2004 Caffe bar "BOOM" Virovitica
 2009 Muzej Slavonije, Osijek

Bibliografija
(nepotpun popis)

 Sveti Roko

Vanjske poveznice
http://www.hdk.hr/clanovi/roko_idzojtic/index.php
http://verbum.hr/knjige/sveti-roko-3719/

Hrvatski crtači stripa

Roko Idžojtić


باع قد تعني:
 الباع، وهو وحدة قياس طولي ويقيس به المسافة ما بين الكفين
 باع الجناح، وهو المسافة بين الجناحين للطيور أو للطائرات

باع (توضيح)


Karen Abgarovitj Khatjanov (, født 21. maj 1996 i Moskva, Rusland) er en professionel mandlig tennisspiller fra Rusland med armenske rødder.

Eksterne henvisninger

Noter

Tennisspillere fra Rusland
Personer fra Moskva
Olympiske medaljevindere i tennis
Olympiske sølvmedaljevindere fra Rusland
Medaljevindere ved sommer-OL 2020

Karen Khatjanov


Jorge Esteban Cáceres Monié (Paraná, Entre Ríos; 14 de abril de 1917 - arroyo Las Conchas, Entre Ríos; 3 de diciembre de 1975) fue un militar argentino, perteneciente al Ejército, teniente general (póstumo), comandante del II Cuerpo de Ejército y jefe de la Policía Federal durante la dictadura militar autodenominada «Revolución Argentina». Fue víctima de homicidio junto a su esposa por un ataque de Montoneros a fines de 1975. Era hermano de José Rafael Cáceres Monié, ministro de Defensa (1969-1972).

Biografía

Ingresó al Colegio Militar de la Nación, egresando como subteniente del arma de caballería. En 1952 integró el equipo argentino que compitió en las Olimpíadas de Helsinski en la especialidad de pentatlón moderno que logró el octavo puesto con 355 puntos, en la prueba masculina por equipos. Poseía el título de oficial de Estado Mayor. Entre 1970 y 1971 ―durante el gobierno de Lanusse― fue jefe de la Policía Federal Argentina.

El 22 de marzo de 1971 el dictador Roberto Marcelo Levingston, advirtió que carecía de apoyo para permanecer en el cargo y dispuso el retiro del servicio activo del general Alejandro Agustín Lanusse, que presidía la Junta Militar y su reemplazo en forma interina en el Comando en Jefe del Ejército por el general Cáceres Monié, que en ese momento era el segundo más antiguo general de brigada y jefe de la Policía Federal, de quien supuso que lo apoyaría. El general de división Alcides López Aufranc y otros comandantes anunciaron que no aceptaban el relevo de Lanusse y Cáceres Monié ―luego de saber que ni el almirante Pedro Gnavi ni el brigadier general Carlos Alberto Rey habían firmado decreto alguno relevando a Lanusse― anunció que había asumido el cargo solo para reponer en su cargo a su antecesor, en clara desautorización a la orden presidencial. A medianoche el Ejército resolvió la destitución de Levingston y un poco antes de las tres de la mañana éste presentó su renuncia.

En abril de 1971, cuando era jefe de la Policía Federal, Cáceres Monié participó en un operativo que proporcionó un pasaporte falso al coronel Francisco Cornicelli para que viajara en secreto a Madrid para entrevistarse como enviado de Lanusse con el expresidente Juan Domingo Perón, que permanecía exiliado desde 1955.

El último destino de Cáceres Monié en el arma fue como comandante del II Cuerpo de Ejército y en septiembre de 1972 pasó a retiro voluntario.

Recibió la condecoración Orden Nacional al Mérito en el grado de «gran oficial», del gobierno del dictador Alfredo Stroessner (en Paraguay), la «Estrella al Mérito Militar» del gobierno de Chile y la «Gran Estrella al Mérito Militar» otorgada por el Ministerio de Defensa de Chile.

Asesinato

El 3 de diciembre de 1975, un comando de Montoneros lo asesinó junto con su esposa Beatriz Sasiaín cuando atravesaba en balsa el arroyo Las Conchas, Entre Ríos.

Vida privada

Estaba casado con Beatriz Isabel Sasiaín, con quien tenía un hijo. Vivían en un chalet de Villa Urquiza, a orillas del río Paraná y unos 30 kilómetros al norte de la ciudad de Paraná.

Su hermano era José Rafael Cáceres Monié (1918-2008), quien ―a pesar de haber estado vinculado con el frondizismo― fue ministro de Defensa durante las dictaduras de Juan Carlos Onganía, Marcelo Levingston y Alejandro Agustín Lanusse.

Notas

Referencias

Fuentes

Víctimas de Montoneros
Egresados del Colegio Militar de la Nación
Fallecidos en la provincia de Entre Ríos
Generales de Argentina del siglo XX
Militares asesinados de Argentina
Militares de Entre Ríos
Nacidos en Paraná (Argentina)

Jorge Esteban Cáceres Monié


يوميكو إيغاراشي  (ولدت في 26 أغسطس 1950) في أساهيكاوا، هوكايدو) هي مانغاكا يابانية من أشهر أعمالها سلسلة المانغا موكا موكا. تقيم حاليا في سابورو، هوكايدو.

نشرت أول أعمالها عندما كانت في الصف الثالث الثانوي في مجلة مانغا. حازت على جائزة كودانشا للمانغا عام 1977 عن عملها كاندي كاندي.

أهم أعمالها
 سيف باروس (تأليف كاورو كوريموتو, مؤلفة سلسلة روايات غوين ساغا)

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي
 يوميكو إيغاراشي في شبكة أخبار الأنمي

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من أساهيكاوا
أشخاص من أساهيكاوا (هوكايدو)
رسامو مانغا
فنانات قصص مصورة
فنانات قصص مصورة يابانيات
فنانات مانغا
فنانو مانغا من هوكايدو
كاتبات قصص مصورة
كاتبات يابانيات
كتاب وكاتبات يابانيون
مواليد 1950
مواليد في أساهيكاوا (هوكايدو)

يوميكو إيغاراشي


Marcel Loncle (født 5. januar 1936 i Saint-Malo, Frankrig) er en fransk tidligere fodboldspiller (midtbane).

På klubplan spillede Loncle først fem sæsoner hos Angers og siden fire sæsoner hos Rennes. Med Rennes var han i 1965 med til at vinde pokalturneringen Coupe de France efter finalesejr over Sedan.

Loncle spillede desuden to kampe for det franske landshold, en venskabskamp mod Østrig og en VM-kvalifikationskamp mod Jugoslavien. Han repræsenterede også sit land ved OL i 1960. Kampene ved denne turnering regnes dog ikke som A-landskampe.

Titler
Coupe de France
 1965 med Rennes

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Frankrig
Fodboldspillere fra Angers OSC
Fodboldspillere fra Stade Rennais FC

Marcel Loncle


Ambrosia cordifolia je biljka iz porodice glavočika (Asteraceae), jedna od četrdesetak vrsta ambrozije. Raširena je po Sjevernoj Americi: Arizona i sjeverni Meksiko (Sinaloa, Sonora).

Grm koji naraste od 30 do 50 centimetara

Izvori

Ambrozija

Ambrosia cordifolia