Juan Ramón Carballido (Buenos Aires, 28 de noviembre de 1852 — íd., 11 de septiembre de 1939) fue un abogado, periodista y político argentino, que ejerció como Ministro de Justicia e Instrucción Pública de su país a fines del , durante la presidencia de Carlos Pellegrini.

Biografía

Se recibió de abogado en 1876 y adhirió tempranamente al Partido Nacionalista, dirigido por Bartolomé Mitre. Polemizó en favor del porteñismo a ultranza en la prensa y apoyó la Revolución de 1880, en la que tuvo una actuación destacada en la organización de las fuerzas rebeldes y las proclamas políticas. Tras el fracaso de la revolución y la Federalización de Buenos Aires pasó varios años alejado de la acción política, ejerciendo su profesión.

En 1886 fue elegido diputado nacional, ejerciendo hasta 1990, año en que tomó parte de la Revolución del Parque, que costó su cargo al presidente Miguel Juárez Celman. En agosto de ese año, el presidente Carlos Pellegrini lo nombró Ministro de Justicia e Instrucción Pública. Su actuación no fue particularmente destacada, ya que la gestión del nuevo presidente estaba centrada casi exclusivamente en la gestión económica.

Dejó su cargo en octubre del año siguiente, pasando a enseñar Economía Política en la Universidad de Buenos Aires, cergo docente que absorobió sus esfuerzos durante varios años y le ganó mucho prestigio; en virtud de este prestigio fue nombrado Director del Banco de la Nación Argentina. Fue nuevamente diputado nacional en dos oportunidades, entre 1896 y 1900, y entre 1914 y 1918.

Falleció en Buenos Aires en 1939.

Referencias

Abogados de la ciudad de Buenos Aires
Ministros de Educación de Argentina
Diputados del Congreso de la Nación Argentina por la Capital Federal

Juan Carballido


Hırka-ı Şerif Camii, İstanbul, Fatih İlçesi'nde Atikali semti sınırları içinde, adını verdiği  Hırkaişerif Mahallesi'nde yer alan 1851'de inşa edilmiş camii.

İslam peygamberi Muhammed'in Veysel Karani'ye hediye ettiği hırkanın (Hırka-ı Şerif) muhafaza ve ziyaret edilmesi için padişah Sultan Abdülmecid tarafından yaptırılmıştır. Hırka-ı Şerif'in muhafaza edildiği yer olduğu için bu caminin İstanbul'un dini folklorunda çok önemli yeri vardır.

Veysal Karani'nin vefatından sonra Üveysi sülalesi elinde kalan Hırka-ı Şerif 17. yy'ın başlarında, ailenin o tarihteki reisi Şükrullah Üveysi tarafından I. Ahmed'in fermanı gereğince İstanbul'a getirilmişti. İstanbul'a yerleşen Üveysi ailesinin, Fatih semtindeki evinde ziyaret edilen hırkanın korunması için Sadrazam Çorlulu Ali Paşa'nın kâgir bir hücre ile bitişiğinde bir çeşme ve imaret inşa ettirdiği, daha sonra Şeyh Osman Üveysi zamanında 1725'te ilk defa bir vakfın tesis edildiği bilinir. Yapının ziyaretler için yetersiz kalması üzerine I. Abdülhamid bugün "Küçük Hırka-i Şerif Dairesi" veya "Eski Hırka-i Şerif Odası" olarak adlandırılan ve caminin avlusunda kalan hücreyi 1780'de inşa ettirmişti. II. Mahmud tarafından 1812'de yenilenen hücre zamanla yetersiz kalınca Sultan Abdülmecit devrinde Hırka-ı Şerif Camii yaptırıldı. Çevredeki binaların kamulaştırılarak yıktırılmasından sonra 1847'de başlayan inşaat, 1851'de tamamlandı.

Camii'de Hırka-ı Şerif'in korunması ve ziyareti için birimler, hünkar mahfili ve hünkar kasrı bulunur. Ayrıca yapının çevresinde Üveysi ailesinin en yaşlı erkek bireyi (reisi) ile ailesi için bir meşruta, bu kişinin reşit olmaması halinde kendisine vekalet edecek olana mahsus vekil dairesi, hırka-i şerifi korumakla görevli bir bölük jandarma için kışla (günümüzde Fatih Milli Eğitim Müdürlüğü binasıdır) ve görevliler için çeşitli odalar da inşa edilmişti.

Cami 8 köşeli, tek kubbeli, iki katlı bir yapıdır.  Kesme küfeki taştan yapılmıştır. Mihrap, minber, kürsü koyu kırmızı renkli breş taşından rokoko tarzda yapılmıştır. Türkiye'de Hereke'de çıkarılan bu taşa, Osmanlı mimari süslemelerinde hemen hemen hiç rastlanılmaz.

Sekiz büyük, sekiz yarım daire şeklinde 16 penceresi vardır. Pencere üzerlerindeki hatlar Kazasker Mustafa İzzet Efendi'nindir. Ayrıca Sultan Abdülmecit'in yazarak imzasını attığı levhalar  minberin üzerinde yer alır. Giriş kapısı üzerindeki 1851 tarihli kitabe metni Ziver Efendi tarafından kaleme alınmış ve hattat Kazazker İzzet Efendi tarafından yazılmıştır.

Cami'in bulunduğu Muhtesip İskender Mahallesi adlı mahalle, Fatih Belediye Meclisinin 2008 yılında almış olduğu bir karar ile, Keçeci Karabaş Mahallesi ve Mimar Sinan Mahallesi ile birleştirilmiş ve oluşan yeni mahallenin ismi "Hırka-i Şerif Mahallesi" olarak değişmiştir.

Fotoğraf galerisi

Kaynakça

Dış bağlantılar
Hırka-ı Şerif Camii'nin 3d görüntüsü, 3dmekanlar.com sitesi
Hırka-ı Şerif Camii Fotoğrafları, İstanbul Müftülüğü web sitesi

Fatih'teki camiler
1851'de tamamlanan yapılar
1850'lerde tamamlanan camiler
İstanbul'daki Osmanlı camileri
Hırka-i Şerif, Fatih

Hırka-i Şerif Camii


Paullinieae, biljni tribus iz porodice sapindovki. Postoji šest rodova rasprostranjenih po svim kontinentima, osim Europe.

Tribus čini dio nadtribusa Paulliniodae u koji su još uključeni Athyaneae, Bridgesieae i Thouinieae

Tribus je opisan 1821.

Rodovi
 Cardiospermum L.
 Lophostigma  Radlk.
 Paullinia L.
 Serjania Mill.
 Thinouia Planch. & Triana
 Urvillea Kunth

Izvori

Sapindoideae

Paullinieae


An Cyperus correllii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Tetsuo Michael Koyama, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Gordon C. Tucker. An Cyperus correllii in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Bahamas. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus correllii


Brierley Hill is a town and electoral ward in the Metropolitan Borough of Dudley, West Midlands, England, 3 miles south of Dudley and 1 mile  north of Stourbridge. Part of the Black Country and in a heavily industrialised area, it has a population of 13,935 at the 2011 census. It is best known for glass and steel manufacturing, although industry has declined considerably since the 1970s. One of the largest factories in the area was the Round Oak Steelworks, which closed down and was redeveloped in the 1980s to become the Merry Hill Shopping Centre. Brierley Hill was originally in Staffordshire.

Since 2008, Brierley Hill has been designated as the Strategic Town Centre of the Dudley Borough.

History
The name Brierley Hill derives from the Old English words 'brer', meaning the place where the Briar Rose grew; 'leah', meaning a woodland clearing; and 'hill'.

Largely a product of the Industrial Revolution, Brierley Hill has a relatively recent history, with the first written records of the town dating back to the 17th century. Originally established as a settlement in the woodland of Pensnett Chase, it began expanding rapidly following the chase's enclosure in 1748, and was first recorded on a map in 1785 after the mapping of the Stourbridge Canal.

Brierley Hill had become heavily industrialized by the beginning of the 19th century, with a number of quarries, collieries, glass works, and iron works emerging. Pigot and Co.'s National Commercial Directory for 1828-9 describes Brierley Hill as a hamlet with extensive iron works manufacturing rod, bar and sheet iron, tanks and boilers.

A National School was opened in the town in 1835, and a market area had developed along the High Street.

By the start of the 20th century, the raw material deposits had become depleted, leading to the closure of many of the industries in the area. The decline in manufacturing resulted in an unemployment rate of 25% in Brierley Hill by the early 1980s, with the closure of the Round Oak Steelworks in December 1982 resulting in a further 1,300 redundancies. The steelworks site, along with the adjacent Merry Hill Farm, were subsequently designated as an Enterprise Zone, and were redeveloped to create the Merry Hill Shopping Centre and The Waterfront business park.

In recent years, proposals have been drawn up by the local authority to regenerate Brierley Hill, with the Brierley Hill Regeneration Partnership formed to improve the town over a period of 10 years, by investing in the infrastructure and increasing the number of homes and job opportunities.

Brierley Hill is home to the renowned Bathams brewery in Delph Road. (See article on Daniel Batham & Sons).

Civic history
Originally part of Staffordshire, Brierley Hill became an urban district in 1894 under the Local Government Act. Previously, it had been an urban sanitary authority. The urban district expanded greatly in 1934 after taking in most of the Kingswinford and Quarry Bank districts, and made a failed bid to obtain borough status in 1952. It became part of the Dudley County Borough in 1966, now the Dudley Metropolitan Borough.

Governance
Brierley Hill is part of the Dudley Metropolitan Borough, in the West Midlands county in England. The Brierley Hill electoral ward is currently represented by three Labour councillors on the borough council; Rachel Harris, Zafar Islam, and Margaret Wilson.

On a national level, the ward forms part of the Dudley South constituency, with the Conservative MP Mike Wood currently elected.

Places of interest

The Merry Hill Shopping Centre is located immediately east of Brierley Hill. One of the largest shopping centres in the UK, it was built between 1985 and 1989 on the grounds of Merry Hill Farm, the last working urban farm in the West Midlands.

Round Oak Steelworks was built in 1857 on land overlooking the site of what is now the Merry Hill Centre, and employed up to 3,000 people at its peak, but that figure had fallen to just over 1,200 by the time it closed in December 1982. The adjacent Waterfront office complex was built on the former steelworks site, being developed between 1989 and 1995, although since the onset of the recession in the late 2000s around half of its office units have become empty, with an application for government-funded Enterprise Zone status rejected. The original T.H. Baker store was on the High Street, central to the town since 1888. The store closed in July 2018. The West Bromwich Building Society had intended to relocate to the Waterfront from its previous base in West Bromwich in 2012, although the plan was later shelved.

The art deco former Danilo Cinema opened on Dudley Road in December 1936, with an opening ceremony conducted by George Formby and the young Viscount Ednam, who stepped in when his father, the Earl of Dudley, arrived late.

Brierley Hill Civic Hall, situated on Bank Street in the town centre, hosted several of Slade's first gigs during the early 1970s, although none of the members were actually from Brierley Hill.

Geography

Amblecote
Amblecote , because Stourbridge has a small postal Sorting Office , Amblecote became part of Brierley Hill , although 2.1 miles away and historically part of Stourbridge ( and still in Stourbridge Constituency )

Brockmoor
Brockmoor is situated to the immediate north of the town centre. On the border with Wordsley was the Bottle and Glass Inn, erected on the bank of the Dudley Canal in about 1800 as The Bush. It remained here until 1980, when it was transferred to the Black Country Living Museum as a centrepiece of the then new village.

It is also home to Brockmoor Primary School, which has existed at its current site in Belle Isle since 1994. The original school was built in the late 19th century, as an infant school for 5–7 year olds and a junior school for 7–11 year olds; it became a first school for 5–8 year olds and a middle school for 8–12 year olds in September 1972. However, the two schools merged in September 1989 to form Brockmoor Primary School and a year later the age range was altered to 5–11.

Pensnett
Pensnett is situated more than a mile north of the town centre and borders the townships of Sedgley, Kingswinford and Dudley.
Pensnett and Kingswinford feature McDonald's, Premier Inn, Beefeater, Co-op Food (formerly Somerfield), Booker Wholesale, Tesco Express, Greggs, and Sainsbury's Local. An Aldi store opened in 2017 on Dudley Road in a former Focus.

Withymoor Village
Withymoor Village and Lakeside lies to the south of the town centre  borderingStourbridge, and was mostly developed in the 1970s and 1980s, following open cast coalmining. A Sainsbury's store is at the centre of the village.

Chapel Street Estate
Chapel Street Estate was developed during the 1960s with predominantly multi storey flats on the site of a Victorian residential area.

Quarry Bank
Quarry Bank is situated to the south-east of the town centre and leads to the border with Cradley Heath and Stourbridge .

Hawbush Estate
Hawbush Estate stands one mile to the west of the town centre and was developed in the late 1920s and early 1930s.

Transport
Brierley Hill is situated along the main A461 road between Stourbridge and Dudley, with other roads providing connections to neighbouring locations. A bypass now diverts the road on a new alignment behind the Asda store rather than through the town centre. It is also served by numerous bus services, with a bus station situated at the Merry Hill Shopping Centre, and several bus stops along the main High Street. Buses from Brierley Hill and Merry Hill provide links to central Dudley, Halesowen, Stourbridge, Walsall, West Bromwich, and Wolverhampton, among others.

From 1850 to 1962, Brierley Hill was served by a railway station for passengers on the Oxford-Worcester-Wolverhampton Line between Dudley Town and Stourbridge Junction, before passenger services were withdrawn. This was before the Beeching Axe came into effect in 1964. The section of line from Stourbridge to Brierley Hill is still in use for goods trains, with a railway steel terminal opening in 1986, but the line northbound to Dudley has been closed since 1993. Currently, the nearest passenger railway station is Cradley Heath, over a mile south-east of the town.

Under current plans, an under construction extension to the West Midlands Metro will see the railway line north of Brierley Hill re-opened, with light rail services providing a link to the existing Metro line in Wednesbury and Dudley to the north and Stourbridge to the south. Though there is some speculation as to where in Brierley Hill the metro will route, with two suggested options. Number one being that the metro follows the disused South Staffs line. Number two being that the line diverts at Canal Street in Woodside and travels through The Waterfront and then through the Merry Hill Centre before travelling along Brierley Hill High Street, which under current plans may mean that the High Street is pedestrianised.

Public services
West Midlands Police have their main Dudley area station in Brierley Hill, situated on the corner of Bank Street, next to the Civic Hall. The police station was originally built in the 1960s as the future local council offices, but the plan was scrapped when Brierley Hill became a part of the Dudley Borough.

There is also a fire station located on the Dudley Road, with fire and rescue services provided by the West Midlands Fire Service.

Education
The town currently has 10 primary schools and one secondary school. Thorns Community College and The Crestwood School are now the town's only secondary schools due to the closure of Pensnett High School.

Brierley Hill runs a system of 5–7 infant, 7–11 junior and 11–16 secondary schools, in accordance with the rest of the Dudley borough and the majority of schools in other areas.

However (along with Dudley, Sedgley and Coseley) it ran a system of 5–8 first, 8–12 middle and 12–16 secondary schools from 1972 until 1990, before reverting to the traditional age ranges.

Primary schools
 Brierley Hill Primary School
 Brockmoor Primary School
 Crestwood Park Primary School
 Mount Pleasant Primary School
 Quarry Bank Primary School
 St Mark's Primary School
 St Mary's RC Primary School
 Bromley-Pensnett Primary School
 Thorns Primary School
 Withymoor Primary School
 Peters Hill Primary School
 Thorns Primary School is a primary school located in Brierley Hill, West Midlands, England.

The school serves the Quarry Bank area which is situated approximately one mile south of the town centre, and there are currently around 175 pupils aged 5–11 on the roll. The current head teacher is Mr David Priestley.

Secondary schools
 Thorns Collegiate Academy
 Pensnett High School, closed in July 2010, stayed open until July 2012 as a learning centre for the oldest two age groups in the school, but is now closed permanently and has been demolished apart from a special school, Pens Meadow School, which occupies part of the site.

Religion

The first religious building in Brierley Hill was St. Michael's Chapel, which was constructed in 1765 by public subscription. It became a parish church in 1842, covering the areas of Brockmoor, Delph, and Quarry Bank. In 1872, construction commenced on St. Mary's Catholic Church. Designed by E. W. Pugin, it was completed in 1873 and upon completion, consisted of a nave, sanctuary, aisle and side chapel. There are also Methodist and Baptist churches in the town.

There is also a Chinese Buddhist temple located in Brierley Hill, to cater for the Buddhist community of the Dudley Borough.

Brierley Hill War Memorial sits outside St. Michael's.

Notable residents
 Danny Batth (born 1990), professional footballer for Stoke City
 Anthony Clarke Booth VC (1846–1899), recipient of the Victoria Cross for service during the Zulu War
 John Corbett (1817-1901), industrialist
 Don Richardson (1930-2007), the man who developed the Merry Hill Shopping Centre, was born in the town, just streets away from the land that he developed for mass commercialisation more than 50 years later.
 Trevor Smith (1936-2003), former professional footballer for Birmingham City & Walsall F.C.

See also
Royal Brierley (glass makers)

References

External links
 Brierley Hill Regeneration Partnership
 Brierley Hill Project

Towns in the West Midlands (county)
Areas of Dudley

Brierley Hill


Acarien du fromage est un nom vernaculaire désignant en français diverses espèces d'acariens utilisées volontairement dans l'affinage de certains fromages ou qui infestent d'elles-mêmes les fromages et provoquent leur détérioration. L'espèce la plus connue est Acarus siro, le Ciron de la farine.

Dénominations
Les acariens vivant sur le fromage ont reçu de nombreux noms, parfois communs avec d'autres acariens. De plus, leur identification étant difficile et de nombreuses recombinaisons de leurs noms scientifiques ayant eu lieu au cours des années 1960, les utilisations des noms vernaculaires et des anciens noms vulgarisés se confondent. Ainsi, dans le contexte de la fromagerie, les noms « acarien », « ciron », « artison », ainsi que « mite » et « tyroglyphe » font tous allusion aux espèces d'acariens vivant sur le fromage ou à son représentant le plus célèbre Acarus siro..

L'expression « acarien du fromage » peut elle-même désigner dans son sens strict l'espèce Tyrolichus casei.

Affinage des fromages

L'utilisation d'acariens pour affiner le fromage est une ancienne tradition pratiquée surtout en France, en Allemagne et en Suisse. Différentes espèces ont été sélectionnées afin d'améliorer les caractéristiques organoleptiques du fromage, telles que son goût, la texture de sa croûte extérieure et son apparence. Les acariens sont responsables d'une saveur qualifiée de noix fruitée et d'un parfum aromatique citronné lié au néral. Néanmoins, les changements chimiques, physiques et microbiens qui se produisent dans le fromage à la suite de leur ajout restent à l'heure actuelle inconnus.

Acarus siro, le Ciron de la farine, est utilisé pour affiner la mimolette vieille dans la région lilloise, alors que c'est Tyrolichus casei, qui est utilisé dans le cas du Milbenkäse en Allemagne. D'autres fromages sont ensemencés aux acariens, notamment le fromage aux artisous dans le Velay et la tomme céronnée en Savoie. Leurs espèces sont attribuées à Acarus siro lato sensu sans avoir été réellement déterminées. Celle-ci est en effet un complexe d'espèces cryptiques composé dAcarus siro stricto sensu, dA. farris et dA. immobilis pouvant se développer ensemble.

Infestation des fromages

Les mêmes espèces sont également des ravageurs communs et cosmopolites qui infestent de nombreuses denrées alimentaires notamment les stocks de céréales mais aussi les fromages lorsque leur développement n'est pas maîtrisé. De plus, la prolifération des acariens du fromage peut être une cause de problèmes allergiques chez les personnes sensibles notamment dans le milieu professionnel.

À l'inverse des producteurs et consommateurs français et allemands, les Anglais et Américains considèrent systématiquement que les acariens du fromage sont des organismes nuisibles. La littérature anglaise rapporte leurs infestations depuis le . Au début du , ce sont les productions de cheddar et de fromage de Stilton qui sont les plus impactées. Pour ce dernier, cela correspond à 2,5% du poids de chaque fromage. Dans les années 1970, en Angleterre, l'ensemble des fromageries et crèmeries comporte des acariens que ce soit sur les fromages ou sur le mobilier et le niveau d'infestation varie considérablement d'un lieu à un autre ; l'espèce la plus présente étant Acarus chaetoxysilos.

Les acariens commencent à se développer dans des conditions supérieures à 4°C et 60% d'humidité, qui sont des conditions de stockage courantes pour la maturation du fromage, ce qui rend difficile la prévention des infestations. Afin de limiter leur propagation, un simple nettoyage, une élimination de toute nourriture à proximité et une bonne ventilation suffisent normalement à en venir à bout, les acariens mettant alors quelques semaines à disparaître, par diminution progressive de leur population. Des insecticides et acaricides tels que le lindane et le pirimiphos-méthyle ont été utilisés, mais les arthropodes ont acquis certaines résistances au fil des générations. De leurs côtés, les huiles essentielles de clou de girofle, de thym, de romarin et d'agrumes sont des acaricides efficaces dans ce cadre et l'usage d'un film plastique individuel en bon état permet de réduire l'infestation. Cependant, la présence d'acariens est normale et il n'est pas justifié de stériliser l'ensemble des bâtiments.

Dans la culture
Jusqu'à la mise au point des premiers microscopes au cours de la seconde moitié du , le Ciron de la farine et ses espèces apparentées sont considérés comme les plus petits animaux connus et comme un symbole de la petitesse dans la littérature française.

Références

Acaridae
Acarien (nom vernaculaire)
Ravageur des denrées stockées

Acarien du fromage


Das Dobbertiner Einschreibebuch gibt Aufschluss über die als Konventualinnen in das Kloster Dobbertin in Mecklenburg eingeschriebenen, adeligen Jungfrauen und wurde exakt über die Jahre 1696 bis 1918 geführt. Das Dokument aus der Zeit, in der das Kloster ein evangelisches adeliges Damenstift war, enthält auch Informationen zur Geschichte vieler mecklenburgischer Adelsfamilien. In den 222 Jahren ließen 160 der bekanntesten und ältesten Adelsfamilien ihre Töchter im Kloster Dobbertin einschreiben. Das Original des Dobbertiner Einschreibebuches befindet sich im Landeshauptarchiv Schwerin. Die ersten Konventualinnen waren wohl ausschließlich Jungfrauen adeligen Standes.

Die Einschreibungen von Töchtern ratsfähiger Bürgerfamilien der mecklenburgischen Landstädte erfolgten erst ab 1737 auf Listen und endeten 1919.

Adelige Einschreibungen
Als nach der Reformation ab 1572 die Übergabe der mecklenburgischen Klöster an die Ritter- und Landschaft erfolgte, wurde auch das Dobbertiner Kloster zu einem evangelischen, adeligen Damenstift zur christlich ehrbaren Auferziehung inländischer Jungfrauen bestimmt. Die Vorteile dieser Stiftung genossen in den folgenden Jahrhunderten alleinstehende Jungfrauen des Landadels als Konventualinnen, auch Stiftsdamen, Klosterdamen oder Fräulein genannt.

Die Aufnahme der Jungfrauen von Adel und später auch aus den ratsfähigen Bürgerfamilien der Städte war, soweit im Damenstift die Mittel und Plätze reichten, vorerst alleinige Sache der Provisoren und des Küchenmeisters als Finanzbeamten. Aufnahmebedingungen nach der Klosterordnung von 1572 waren unter anderem neben der christlichen Religion und der Jungfräulichkeit noch die adelige Herkunft mit der Beibringung des Ahnennachweises.

Anfangs kauften sich die Frauen oder deren Väter eine Anwartschaft auf einen Klosterplatz. Später wurde das bisherige Einkaufsgeld in ein Einschreibegeld umgewandelt. Dazu steht in der Klosterordnung: "das eine gewisse Anzahl Jungfrauen in die Klöster genommen, welche nach ihrem Vermögen zur Unterhaltung des Klosters auch etwas Geld mit hineinbringen, so sie im Kloster bleiben und sterben würden, alles bei dem Kloster zu verbleiben hat… ." Im Rechnungsbuch des Klosters Dobbertin von 1491 bis 1872 befinden sich genaue von den Priorinnen und nach der Reformation von den Dominae getätigte Aufzeichnungen und Nachweise zu den Einzahlungen der aufgenommenen Jungfrauen.

Nach 1572 erfolgten die Einschreibungen vorerst auf Listen und in einigen Rechnungsbüchern, die nicht immer vollständig waren. Vorhanden sind im Landeshauptarchiv Schwerin noch Verzeichnisse von 1491 bis 1560 und von 1600 bis 1633 der Priorinnen und Klosterjungfrauen zu Dobbertin. Die Originale befinden sich im Dänischen Reichsarchiv zu Kopenhagen, wo sie dort durch Friedrich Lisch am 17. Mai 1859 abgeschrieben, verglichen und beglaubigt wurden. Darin befinden sich Töchter folgender Adelsfamilien:

 von Barold
 von Bischwang
 von Brockmanns
 von Dessin
 Schlottmann von Freyburg
 von Ganz (von Putlitz)
 von Halberstadt
 von Hagenow
 von Kerkberg
 von Koller
 von Kroepelin
 von Rostke
 von Scharffenberg
 von Schwerin
 von Stoislaff
 von Wamekow

Ab 1696 wurde in Dobbertin dann das große in Leder gebundene Einschreibebuch mit einer Nummernfolge geführt, nach der die Klosterplätze zukünftig vergeben wurden. Die letzte Eintragung erfolgte am 26. Januar 1918 unter der Nummer 2066.

Das Recht zur Einschreibung seiner Töchter in das Landeskloster sollte in der Folgezeit zu einem wichtigen Privileg des alten und eingeborenen mecklenburgischen Adels werden.
Durch die Einschreibungen sicherten die Eltern ihren Töchtern frühzeitig eine geregelte Altersversorgung. Daher ließen sie schon wenige Tage nach der Geburt die älteste Tochter in Dobbertin, die zweitgeborene im Kloster Malchow und die dritte im Kloster Ribnitz einschreiben. Vor Zeiten der Depeschen und des Telefons war die Anmeldung noch schwierig: Bereits in den Tagen vor der Geburt eines Kindes standen ständig einige gesattelte Reitpferde im Stall des adligen mecklenburgischen Rittergutsbesitzers bereit. Falls ihm eine Tochter geboren wurde, galt es, einen Reitknecht sofort mit der Nachricht abzusenden und das Kind schleunigst beim Küchenmeister im Klosteramt zu Dobbertin eintragen zu lassen. Denn die Reihenfolge der Einschreibungen nahm der Küchenmeister erst nach Vorlage des Einschreibegeldes vor. Oft war die schnelle Einschreibung für die spätere Aufnahme entscheidend, besonders wenn frühere Anwärterinnen heirateten, verstarben oder die Anerkennung der Klosterfähigkeit verweigert wurde. Die Prüfung der Klosterfähigkeit war Sache der Provisoren. Zur Erlangung einer Expektance, der Anwartschaft auf eine Klosterstelle, war der Ahnennachweis beizubringen. Mit der Ahnentafel waren die Geburtsurkunde der Großmutter väterlicherseits und der Großeltern mütterlicherseits vorzulegen. In zweifelhaften Fällen erfolgte die Entscheidung, aber auch die Bestätigung der Klosterfähigkeit immer durch den Landtag.

Wenn ein Klosterplatz frei wurde, konnte nach Aufforderung das nächste eingeschriebene Fräulein nachrücken. In Dobbertin wohnten in der Regel 32 Konventualinnen. Da die vielen Einschreibungen die Zahl der vorhandenen Plätze überstiegen, mussten die Fräuleins nicht selten einige Zeit warten, bis man überhaupt zu einer viertel oder halben Hebung kam, wie man das mühelose Einkommen im Kloster nannte.

Am 22. April 1974 verstarb die am 20. April 1891 auf Burg Schlitz geborene und unter der Nr. 1824 eingeschriebene Elisabeth-Charlotte Gräfin von Bassewitz als letzte in Dobbertin lebende Konventualin des Damenstifts. Sie wurde auf dem historischen Klosterfriedhof beigesetzt.

Bürgerliche/städtische Einschreibungen
Von Bürgertöchtern und deren Aufnahme in den adligen Konvent ist vor 1606 wenig zu erfahren. Auf dem Landtag am 25. Juni 1606 beschwerten sich in Sternberg die Städte beim Herzog, ihre Töchter mögen nicht ausgeschlossen werden, was die Ritterschaft zurückwies. Auch in den noch vorhandenen Rechnungsbüchern sind keine Eintragungen vermerkt.

1696 wurde eine Aufstellung der damals zweiundzwanzig Konventualinnen des Hoch Adelichen Jungfräulein Klosters Dobbertin angefertigt. Ab 1698 wurden dann ausführliche Revisionsprotokolle angefertigt.

Noch 1723 war die Landschaft bei der Besetzung von Klosterstellen ausgeschlossen. Erst durch Landtagsbeschluss am 14. November 1737 in Güstrow kamen die Städte "durch Sonderanteil" in Dobbertin in den Genuss von drei bürgerlichen/städtischen Klosterstellen zur vollen Hebung. 1634 wurde das Gesuch des Lüneburger Pastors Tobias Dornkeills und 1650 das Gesuch Nicolaus Bergmanns als Leibbarbier des Herzogs Adolf Friedrich von Mecklenburg um Aufnahme seiner Schwester Ilselbe ins Kloster abgelehnt. Als außergewöhnlichen Sonderfall wurde aber die 1634 auf dem Landtag zu Sternberg am Judenberg zugesprochene Stelle und Aufnahme der Sternberger Bürgertochter Anna Wolter in das Kloster Dobbertin bezeichnet. Als Tochter des Mecklenburgischen Hofgerichtsrates und Notars Ludovici Wolters wurde ihr ohne rechtliche Grundlage die nächste frei werdende Stelle zugesprochen. Nach 1655 kam mit der Jungfer Elisabeth Jams und ab 1685 mit der Jungfer Anna Lukretia Wedemann je eine weitere "Demoiselle" ins Kloster Dobbertin, über die auf den Landtagen heftig gestritten wurde.

Bis 1919 erfolgten die Einschreibungen nach den gleichen Aufnahmebedingungen und Formalitäten wie bei den adeligen Töchtern, nur ohne Ahnennachweis. In Dobbertin waren bis zu drei Klosterstellen durch bürgerliche Töchter zu besetzen. Sie rangierten aber immer an letzter Stelle unter den 32 Konventualinnen im Klösterlichen Konvent.

Die Töchter von Bürgermeistern und Magistratspersonen kamen aus den Städten Brüel, Bützow, Crivitz, Dömitz, Goldberg, Grabow, Grevesmühlen, Güstrow, Laage, Malchin, Malchow, Neubrandenburg, Neustrelitz, Parchim, Rehna, Röbel/Müritz, Sternberg, Teterow, Waren (Müritz), Warin, Schwaan, Schwerin und Tessin.

Im Einschreibebuch verzeichnete Adelsfamilien
Die nachfolgende Tabelle zeigt eine Übersicht über die im Buch eingeschriebenen Adelsgeschlechter mit der Anzahl der eingetragenen Töchter.

Literatur
 Karl von Kamptz: Über die Teilnahme an adlichen Klosterstellen in Deutschland, besonders in Mecklenburg. Berlin 1844.
 Eduard Viereck: Die Rechtsverhältnisse der vier mecklenburgischen Jungfrauenklöster nach ihrer geschichtlichen Entwicklung, 2 Teile in einem Band, Berlin 1875.
 S. Ewar: Ein Mecklenburgisches Damenstift. In: Über Land und Meer. Allgemeine Illustrierte Zeitschrift, Bd. 51 (1884), Nr. 1–26, S. 419–421.
 C. Karsten: Das Damenkloster Dobbertin. In: Haus und Welt. Heft 49, 3. September 1910, Leipzig 1910, S. 11–14.
 Horst Alsleben: Das wichtigste Dokument zur Aufnahme ins Kloster: Horst Alsleben über das Einschreibebuch. (Teil 14) In: SVZ Lübz - Goldberg - Plau, 3. Dezember 1999.
 Das Einschreibebuch des Klosters Dobbertin eine wichtige familiäre geschichtliche Quelle. In: Oertzen-Blätter. Bd. 43, 2000, Nr. 61, S. 12–13.
 Horst Alsleben: Das Einschreibebuch: Dokument zur Aufnahme in das Kloster. SVZ Mecklenburg-Magazin. 2000, Nr. 6, S. 22.
 Axel Attula: Dekorationen für Damen. Evangelische Damenstifte Norddeutschlands und ihre Orden. Schwerin 2011, ISBN 978-3-940207-21-0.
 Horst Alsleben: Der Dobbertiner Konvent - Eine christliche Gemeinschaft im Herzogtum Mecklenburg-Schwerin. In: Kloster Dobbertin, Geschichte - Bauen - Leben. (=Beiträge zur Kunstgeschichte und Denkmalpflege in Mecklenburg-Vorpommern, Band 2) Schwerin 2012, ISBN 978-3-935770-35-4, S. 53–63.
 Horst Alsleben: Parchimer Töchter im Kloster Dobbertin. In: PÜTT 2019. Schriftenreihe des Heimatbundes e. V. Parchim in Mecklenburg. Parchim 2019, S. 8–11.

Quellen

Ungedruckte Quellen
 Kirchenbücher Dobbertin 1674–1804, 1805–1905.
 Kirchenbuch der Gemeinde Dobbertin 1906–2012
 Landeshauptarchiv Schwerin (LHAS)
 LHAS 3.2-3/1 Landeskloster/Klosteramt Dobbertin Aufnahmevoraussetzungen Nr. 83, 85, 243, 246. Anwartschaften und Einschreibungen 1660, 1696–1921 Nr. 223–226, 241–249, 252–262, 315–324. Klosterlisten Nr. 86–89, 212–272. Natural- und Geldeinkünfte der Konventualinnen Nr. 389–391. Ahnentafeln einzelner Adelsfamilien Nr. 281–295.
 LHAS 3.121. 2b Mecklenburgische Landstände mit dem Engeren Ausschuß
 Horst Alsleben: Alphabetisches Verzeichnis zum Dobbertiner Einschreibebuch. Schwerin 2012.
 Stadtarchiv Ribnitz Kloster Dobbertin D 46, D 50.
 Sterbebuch Dobbertin im Amt Goldberg 1876–1954.

Historische Quellen
 (Groß)Herzoglicher Mecklenburg-Schweriner Staatskalender. Klöster, milde Stiftungen und Wohltätigkeitsanstalten, A. Jungfrauenklöster, Klosteramt Dobbertin. Nr. 1–143. Schwerin 1776–1918.
 Veränderte Bestimmungen der Landschaft Mecklenburgischen und Wendischen Kreises wegen der Expectanz - Erteilungen auf die Landschaftlichen Stellen in den drei Landesklöstern. Bürgermeister und Rat der Vorderstädte, Parchim und Güstrow, 3. April 1858.

Weblinks

Einzelnachweise

Kloster Dobbertin
Mecklenburgische Geschichte
Historisches Dokument
Deutscher Adel
1696
Handschrift des Landeshauptarchivs Schwerin

Dobbertiner Einschreibebuch


Lago Beira es un lago en el corazón de la ciudad de Colombo, en el país asiático de Sri Lanka. El lago está rodeado de muchas empresas importantes de la ciudad. Ocupó aproximadamente 165 hectáreas de tierra hace 100 años y se ha reducido a sólo 65 hectáreas en la actualidad debido a diversas razones. Durante la época colonial de los portugueses, y luego en la etapa británica el lago se utilizó para el transporte de mercancías dentro de la ciudad. El lago fue construido antes de la colonización del país y conecta a diferentes canales intrincados que proporcionan una manera fácil de transportar mercancías dentro de la ciudad y las localidades suburbanas.

Véase también
 Geografía de Sri Lanka
 Geografía de Asia

Referencias

Enlaces externos

 Mapa de localización

Lagos de Sri Lanka

Lago Beira


Antonio "Toni" Cipriani este un personaj fictiv care apare ca protagonistul din Grand Theft Auto: Liberty City Stories, un joc video din seria Grand Theft Auto creată de Rockstar Games. El apare și în Grand Theft Auto III, care a fost lansat înainte de GTA: Liberty City Stories, dar acțiunea se petrece după acesta. Toni este jucat de actorul Michael Madsen în GTA III și de Danny Mastrogiorgio în GTA: Libety City Stories.

Toni este un membru loial al familiei Leone, o familie mafiotă fictivă din Liberty City ce apare în majoritatea jocurilor din era 3 a seriei GTA. Toni este un Capo în cadrul familiei și locuiește în Liberty City împreună cu mama sa, la restaurantul acesteia. Liberty City Stories, ce are loc în 1998, urmărește întoarcerea lui Toni în Liberty City după o lungă absență, fiind nevoit să fugă din țară după ce a omorât un "om făcut" dintr-o familie rivală, și eforturile sale de a crește în rang în cadrul familiei și a recâștiga respectul șefului său, Salvatore Leone, cu care ajunge să formeze o prietenie puternică. În GTA III, ce are loc în 2001, Toni este un lider respectat în cadrul familiei Leone și apare ca un personaj ce îi dă misiuni lui Claude, protagonistul acestui joc.

Apariții

Trecut
Toni este de origine italiană-americană și s-a născut în Portland, Liberty City în 1968. Mama sa, Ma Cipriani, este de origine italiană și deține restaurantul Momma' Restaurante iar tatăl său este de origine siciliană-americană și a fost un membru respectat al Familiei Mafiote Leone, până a fost omorât de Triade. Toni a ajuns să se alăture Mafiei pe urmele tatălui său, dar mama sa nu a fost niciodată de acord cu el și l-a bătut adesea când era copil, cei doi încă certându-se când Toni este adult.

În 1994, Toni omoară un om făcut dintr-o familie mafiotă rivală (Forelli sau Sindacco), la ordinele șefului său și liderului Familiei Leone, Salvatore Leone, și este nevoit să plece din Liberty City și să se ascundă câțiva ani în Italia.

Grand Theft Auto: Liberty City Stories

Portland
În 1998, Toni se întoarce în Liberty City după o lungă absență. La sosire, Toni este întâmpinat de Salvatore și un alt membru al Familiei Leone, Vincenzo "Lucky" Cilli, care a crescut în rang în timpul absenței lui Toni. Toni descoperă că Salvatore îl tratează acum cu dispreț și devine subordonatul direct al lui Vincenzo, pe care Salvatore îl pune să-i ofere lui Toni un apartament în care să locuiască și un loc de muncă în Liberty City. După câteva misiuni pentru Vincezo, Toni renunță la scurt timp să mai lucreze pentru el, deoarece Vincenzo l-a ademenit intenționat într-o capcană pentru ca Toni să fie arestat de poliție, deși acesta reușește să scape.

Ceva timp mai târziu, Toni începe să lucreze în schimb cu un fost membru al Familiei Mafiote Sindacco, acum loial lui Salvatore, numit J.D. O'Toole. Toni lucrează alături de J.D. împotriva Familiei Sindacco, care a început să preia din teritoriile Familiei Leone din Portland, și reușește să o slăbească semnificativ. De asemenea, Toni îl salvează pe Salvatore după ce acesta este răpit de câțiva membri ai Familiei Sindacco, și îi recâștigă respectul, astfel încât Salvatore îl însărcinează mai târziu pe Toni cu câteva treburi importante, precum să obțină acces la docuri pentru a putea aduce marfă în Liberty City. Mai târziu, Toni este pus de Salvatore să supravegheze un schimb de droguri la docuri cu Cartelul Columbian, condus de Miguel, numai pentru a fi ambuscați de poliție, deși Toni reușește să scape cu toate drogurile după ce, în haosul rezultat, îl împușcă pe Miguel și îi omoară gărzile de corp.

În același timp, Toni se reîntâlnește cu mama sa, numai pentru ca aceasta să-și exprime dezaprobarea puternică în legătură cu statutul său mic în cadrul Familiei Leone. În ciuda eforturilor lui Toni de-ai demonstra de ce este în stare, ea trimite în cele din urmă niște mercenari să-l omoare pe Toni, dar acesta reușește să scape, lăsând momentan conflictul dintre el și mama sa neterminat. Mai târziu, Toni continuă lucrul pentru J.D., care îi spune că Salvatore le-a cerut să-l urmărească pe Massimo Torini, un membru de rang înalt al Mafiei Siciliene, despre care Salvatore suspectează că încearcă să preia controlul asupra lumii criminale din Liberty City. Toni îl urmărește pe Torini și asistă de la depărtare la niște întâlniri cu două bande rivale Familiei Leone, Diablos și Triadele, dar este nevoit să se retragă după ce este văzut.

După încă câteva misiuni împotriva Familiei Sindacco, Toni și J.D. reușesc s-o alunge definitiv din Portland, iar Salvatore decide să-l numească pe O'Toole un "om făcut" în cadrul Familiei Leone. Totuși, acest lucru se dovedește a fi o înșelătorie pentru ca J.D. să fie dus într-un loc retras, unde este omorât de către un alt membru al Familiei Leone, Mickey Hamfists, la ordinele lui Salvatore, care consideră că O'Toole nu este de încredere, putând oricând să-l trădeze, la fel cum a făcut și cu Familia Sindacco. La scurt timp după moartea lui J.D., Toni este sunat de Vincenzo, care își cere scuze pentru fapta sa anterioară și îi cere lui Toni să-l întâlnească singur, pentru ca cei doi să-și rezolve problemele personale, de dragul lui Salvatore. Totuși, acest lucru se dovedește a fi o altă capcană de-a lui Vincenzo, care își dorește să scape definitiv de Toni pentru ca Salvatore să-l trateze din nou cu respectul cuvenit. Toni reușește să scape din nou, iar apoi îl confruntă și îl ucide pe Vincezo. După moartea lui Vincenzo, Toni continuă lucrul pentru Salvatore, care îl tratează mai respectuos.

Toni devine din ce în ce mai apropiat de Salvatore pe măsură ce continuă să lucreze pentru el, și este șantajat de soția acestuia, Maria, să o ajute cu câteva favoruri. Toni este nevoit să o salveze pe Maria din mai multe probleme, în mare parte datorate dependenței ei de droguri, dar încetează curând să mai lucreze pentru ea, după ce Maria îi cere să stea departe de ea, aflând că Toni nu este bogat. Astfel, Toni reia lucrul pentru Salvatore, care îi cere ajutorul cu atacurile crescânde ale bandelor rivale, în special Familiile Sindacco și Forelli. Cu ajutorul Mafiei Siciliene, Diablos și Triadele reușesc în cele din urmă să cucerească din teritoriile Familiei Leone, iar Salvatore descoperă că primarul din Liberty City, R.C. Hole, plănuiește să-l învinuiască pe el de toate problemele din oraș. Cu toate aceste probleme pe cap, Salvatore este nevoit să fugă temporar din Portland și îi cere ajutorul lui Toni să-l ducă într-o zonă mai retrasă din oraș, pe Insula Staunton, unde Toni primește și el un apartament mai mare în care să locuiască.

Staunton Island
Toni continuă să lucreze pentru Familia Leone într-un efort de a-și exprima loialitatea, în cele din urmă devenind un "om făcut", după ce Salvatore îl trimite să-l asasineze pe primarul R.C. Hole, care era controlat de Familia Forelli. Mama lui Toni primește vestea și este bucuroasă să afle că statutul fiului ei a urcat în cele din urmă la ceea ce sperase, astfel că îi alungă pe mercenarii trimiși anterior asupra lui Toni. Continuând să lucreze pentru Salvatore împotriva Familiilor Sindacco și Forelli ,Toni atacă tot mai multe afaceri și operațiuni ale acestora pentru a le slăbi semnificativ, chiar distrugând o posibilă pace între cele două prin a ataca un grup de Forelli folosind mașina lui Paulie Sindacco, liderul familiei Sindacco.

Mai târziu, Toni îl întâlnește pe Leon McAffrey, un ofițer LCPD corupt și vechi asociat al Familiei Leone, care la rândul său îl angajează să distrugă câteva operațiuni ale celor două familii. Totuși, McAffrey îl infromrează în cele din urmă pe Toni că întreaga Familie Leone a început să fie investigată de poliți și astfel taie orice conexiune cu el. De asemenea, Toni este păcălit să lucreze pentru Ned Burner, un reporter de la ziarul Liberty Tree care lucrează sub acoperire drept preotul de la catedrala de pe Insula Staunton. Burner îl angajează pe Toni să atace diverse ținte pentru a-i oferi lui materiale de știri, iar apoi își dezvăluie adevărata identitate lui Toni și fuge.

Toni îl întâlnește și pe Donald Love, un om de afaceri carismatic și asociat al Familiei Leone, care candidează pentru poziția de primar din Liberty City în urma morții lui R.C. Hole. Love îl angajează pe Toni să-l ajute să câștige campania împotriva lui Miles O'Donovan, care lucrează, de asemenea, pentru Familia Forelli. Toni sabotează diverse operațiuni ale Familiei Forelli, chiar salvându-l pe Love de la o încercare de asasinare a acestora, și mai târziu încearcă să fraudeze voturile, dar în ciuda eforturilor sale, Love pierde campania din cauza legăturilor sale evidente cu Mafia și ajunge la faliment, în timp ce O'Donovan câștigă cursa și devine primar.

Shoreside Vale
Salvatore este în cele din urmă arestat de primarul O'Donovan, sub suspiciunea că ar fi un lider de bandă responsabil pentru toate crimele din Liberty City, cunoscut doar ca "Domnul Big". Cu toate acestea, Toni îi rămâne loial lui Salvatore și se prezintă ca avocatul său în închisoare, continuând să lucreze pentru el. Ajungând la concluzia că rivalii săi se află în spatele arestării lui, Salvatore îl pune pe Toni să-i atace pe aceștia, în special pe Familia Sindacco, care l-au convins pe O'Donovan să-l aresteze pe Salvatore. Toni reușește în cele din urmă să-l ucidă pe Paulie Sindacco, liderul familiei, ceea ce slăbește semnificativ Familia Sindacco și o forțează să plece definitiv din Liberty City (întrucât aceștia nu mai ocupă niciun teritoriu în oraș în timpul evenimentelor din Grand Theft Auto III, trei ani mai târziu).

Toni devine curând un lider respectat în cadrul Familiei Leone, și este contactat de Toshiko Kasen, soția lui Kazuki Kasen, liderul Yakuza. Toshiko se simte neglijată de soțul ei, astfel că îl angajează pe Toni să saboteze diverse operațiuni ale Yakuzei, slăbind-o semnificativ și umilindu-l pe Kazuki. Acesta află în cele din urmă cine este în spatele atacurilor și se pregătește să-i ucidă pe Toshiko și Toni, dar acesta din urmă îl confruntă și îl ucide pe Kazuki. După aceasta, Toni se întoarce la apartamentul lui Toshiko pentru a fi plătit, dar aceasta, simțind că a primit tot ce a cerut, dorește doar să fie "liberă cu adevărat" și astfel se sinucide, lăsându-se să cadă pe fereastră.

Mai târziu, Toni se reîntâlnește cu Donald Love, încă falit, care vine cu un plan să-și recupereze bogăția. Love îl angajează pe Toni să-l omoare pe vechiul lui mentor, Avery Carrington, pentru a-i fura planurile de dezvoltare imobiliară a zonei Fort Staunton de pe Insula Staunton. Toni îl ucide pe Carrington, care era protejat de Cartelul Columbian, și îi ia planurile, dar este fotografiat de reporterul Ned Burner (același reporter pentru care Toni a fost păcălit să lucreze cu ceva timp în urmă), astfel că este nevoit să-l omoare și pe el. Acum că are planurile, Love mai are nevoie doar să distrugă Fort Staunton, pentru a-l putea apoi redezvolta, și astfel îl angajează pe Toni să îl explodeze pentru el. Cu ajutorul unor explozive de la expertul 8-Ball, Toni distruge Fort Staunton, ceea ce totodată slăbește semnificativ Familia Forelli, deoarece zona era controlată de aceasta, și astfel pune capăt războiului dintre cele trei familii.

Mai târziu, Toni îl vizitează pentru ultima dată pe Love, din nou bogat, la noul său conac din Shoreside Vale, care îl informează că Cartelul Columbian vrea să se răzbune pe el după ce au aflat de rolul său în moartea lui Carrington și îl roagă să-l protejeze. Toni se luptă cu câteva valuri de atacatori, dar în cele din urmă Columbienii îl depășesc numeric și preiau controlul asupra conacului, astfel că Toni îl duce pe Love, împreună cu corpurile lui Avery Carrington și Ned Burner, până la aeroport, de unde Love pleacă temporar din Liberty City la bordul avionului privat al lui Carrington, până când Cartelul îl va lăsa în pace.

În cele din urmă, Salvatore este dus la judecată, un eveniment pe care Mafia Siciliană intenționează să îl folosească ca o ocazie să scape de el. Totuși, Toni realizează acest lucru și intervine, oprindu-i pe atacatori și salvându-l pe Salvatore. După ce Salvatore este eliberat pe cauțiune, Mafia Siciliană se oferă să încheie o pace cu Familia Leone, dar Salvatore refuză, deoarece își dă seama că aceștia, mai precis Massimo Torini, se află în spatele tuturor problemelor sale și au fost responsabili de declanșarea războiului pentru controul asupra orașului de la bun început. Toni și Salvatore sosesc apoi la primărie, pentru a-l convinge pe primarul O'Donovan să renunțe la toate acuzațiile asupra lui Salvatore, dar descoperă că Torini l-a luat deja pe O'Donovan ostatic. Toni și Salvatore îl urmăresc pe Torini până la farul din Portland, unde acesta îl ține pe primar prizonier, și, după mult foc de armă, cei doi reușesc în cele din urmă să-l ucidă pe Torini și pe oamenii săi, salvându-l pe O'Donovan. Mai târziu, Salvatore îi spune acestuia că, întrucțt l-au salvat, acum îi este dator Familiei Leone și astfel trebuie să-i asigure protecția, iar O' Donovan este nevoit să accepte, după puțină intimidare din partea lui Toni. După ce primarul pleacă, Salvatore începe să-l laude pe Toni pentru toată munca sa și rolul său în a face Familia Leone cea mai puternică organizație criminală din Liberty City, cei doi fiind acum mai apropiați ca niciodată.

La final, Salvatore și Toni descoperă că Torini lucra de fapt pentru unchiul lui Salvatore, care a încercat să preia controlul asupra orașului pentru a mai potoli din setea de putere a nepotului său, dar a eșuat. Unchiul Leone își acceptă înfrângerea, declarând pace între Mafia Siciliană și Familia Leone, iar apoi se întoarce definitiv în Sicilia, lăsându-l pe Salvatore cu un simplu avertisment că "fiecărui câine îi va veni timpul" (prevăzând moartea lui Salvatore trei ani mai târziu, în Grand Theft Auto III).

Grand Theft Auto III
În 2001, Toni este în continuare un Capo în familia Leone, fiind subordonatul direct al lui Salvatore, și locuiește cu mama sa la restaurantul ei, cu care încă se mai ceartă ocazional. Toni îl întâlnește pe Claude (protagonistul acestui joc) prin intermediul lui Joey Leone, fiul lui Salvatore, când se află la garajul acestuia să i se repare mașina. Joey îi cere lui Claude să-l conducă pe Toni acasă, dar acesta îi cere să-l lase mai întâi la o spălătorie deținută de Triade, pe care Toni o jefuiește, înainte ca Claude să-l lase la restaurantul mamei sale. După aceasta, Toni continuă să-i dea misiuni lui Claude, care constau, de regulă, în atacuri asupra Triadelor. Toni este văzut ultima după ce Claude îi conduce pe el, Joey și Luigi Goterelli la o întâlnire cu Salvatore, pentru care Claude începe, de asemenea, să lucreze.

Toni nu mai apare în joc după aceasta, dar poate fi auzit la niște interviuri la radio, plângându-se de certurile cu mama sa. De asemenea, după ce Claude ajunge să-l trădeze și omoare pe Salvatore, Toni devine, cel mai probabil, noul lider al familiei Leone.

Apariții în alte jocuri
Toni, împreună cu ceilalți protagoniști din era 3 a seriei GTA, este menționat în Grand Theft Auto IV, unde un desen de pe un zid sugerează că toți ar fi morți. Totuși, cum GTA IV se petrece într-un univers diferit de predecesorii săi, acest lucru nu este confirmat și este doar un easter egg.

Caracterizare

Aspect
Toni este un bărbat de vreo 30 de ani. În GTA III, el este destul de gras, poartă o sacou mov și pantaloni kaki. În GTA: Liberty City Stories, Toni arată complet diferit, fiind mai slab și purtând o jachetă neagră. De asemenea, există mai multe costume special pentru Toni în acest joc, printre care un costum elegant negru (purtat de toți membrii familiei Leone), o salopetă și mască de hochei (o referință la Jason Voorhees), un costum de motociclist (tricou alb, jachetă verde, pantaloni maronii și șapcă neagră), un costum de șofer de limuzină, un costum de avocat (un costum elegant albastru și ochelari), un sacou alb și pantaloni negri, un costum de Elvis, un costum de mascotă (o găină uriașă), lenjerie intimă (doar o pereche de chiloți și șosete), un costum roșu de super-erou, o salopetă galbenă, un tricou alb și blugi, un costum de jogging, o cămașă elegantă neagră și pantaloni negri (o referință la filmul Băieți buni), și o cămașă roșie și pantaloni negri (o referință la serialul TV Clanul Soprano, de care Toni este foarte mult inspirat).

Personalitate
Toni este foarte loial angajatorilor săi, în special Salvatore Leone, pe tot parcursul lui Liberty City Stories el muncind pentru a-i câștiga respectul acestuia. Totuși, Toni este arătat a fi și destul de temperamental și ușor de înfuriat; în GTA III, Toni este și extrem de impulsiv și nu îi place să aștepte prea mult ca ordinele sale să fie îndeplinite. Ca majoritatea protagoniștilor anteriori din seria GTA, Toni este un sociopat și nu pare să-i pese prea mult de oamenii pe care îi omoară , deși majoritatea victimelor sale încearcă la rândul lor să-l omoare sau Toni este plătit să le omoare.

Inspirație
Toni este inspirat de mai multe personaje din filme cu tematică mafiotă, printre care Băieți Buni și Money Talks, în ambele fiind cazul unor personaje jucate de actorul Paul Sorvino. Totuși, inspirația principală a lui Toni este Tony Soprano, protagonistul serialului Clanul Soprano, cei doi împărtășind, pe lângă prenume, problemele cu mamele lor.
Grand Theft Auto

Toni Cipriani


Nogometni klub Hajduk (NK Hajduk; Hajduk; Hajduk Sijekovac) je bio nogometni klub iz Sijekovca, općina Bosanski Brod, Republika Srpska, Bosna i Hercegovina.

O klubu
Klub je osnovan 1930. godine, a u njemu suu uz mještane bili članovi i Rafinerije nafte iz Bosanskog Broda.
U ligaško natjecanje se uključuje 1946. godine, te je s vremenom uz "Polet" iz Bosanskog Broda (koji je djelovao i pod nazivima "1. maj", "Nafta" i "Premium") bio najuspješniji klub s područja Bosanskog Broda.
Klub se 1960.-ih nazivao i '"Premium".
Do sredine 1980.-ih klub se pretežno natječe u ligama na području istočnog dijela Hrvatske – Slavonskoj zoni, Regionalnoj ligi Slavonije i Baranje, te ligama nogometnog saveza iz Slavonskog Broda, kojemu su pripadali i klubovi s područja Bosanskog Broda. Prelaskom u ligaški sustav Bosne i Hercegovine, do sezone 1988./89. nastupaju u Regionalnoj ligi BiH Sjever, a potom ulaze u Republičku ligu BiH – Sjever.
Uz prefiks NK, klub je također koristio i RSD, ŠK i FK.
Kao posljedica rata u BiH, zbok kojeg je Sijekovac i općine Bosanski Brod, ostala pod srpskom kontrolom, dolazi do izbjeglištva hrvatskog i bošnjačkog stanovništva, te klub djeluje u progonstvu. U sezoni 1995./96. klub sudjeluje u 1. ligi Herceg-Bosne – skupina Bosanska Posavina, ali odustaje na polusezoni.

Klub potom samo djeluje u progonstvu s veteranima, te malonogometnom momčadi.
U Sijekovcu trenutno djeluje nogometni klub naziva FK "Zadrugar"''.

Uspjesi

Pregled plasmana

Poznati igrači

Unutrašnje poveznice
 Sijekovac

Vanjske poveznice
 Galerija RSD Hajduk Sijekovac
 kolekcije.com, Značka - Nogomet - NK HAJDUK, Sijekovac

Izvori

 Iljo Dominković: Nogomet u Bosanskoj Posavini : 1920-1995, Orašje, 1996.,  (B - graf), str. 160-165

Hajduk
Hajduk

NK Hajduk Sijekovac


Christos Maniatis (en griego: Χρήστος Μανιάτης), nacido el 5 de junio de 1991, es un futbolista griego que juega para  el Paniliakos FC. Christos Maniatis ha jugado para el Panionios NFC, Egaleo FC y Keravnos Keratea FC. Además, es el hermano pequeño del jugar dos Olympiacos FC, Giannis Maniatis.

Estadísticas 2010 - 2011

Referencias

Futbolistas de Grecia

Christos Maniatis


Andreas Larsen (født 22. maj 1990) er en dansk fodboldspiller, der spiller for Lyngby Boldklub.

Karriere

Lyngby Boldklub
Den 9. december 2014 blev det offentliggjort, at Andreas Larsen skiftede fra Hvidovre IF til Lyngby Boldklub på en aftale, der i første omgang løb frem til sommeren 2015. Denne aftale blev i juni 2015 forlænget for resten af kalenderåret på vilkår, der gjorde det muligt for Andreas Larsen at færdiggøre sit sidste år på sin uddannelse som bygningskonstruktør.

Han spillede i efteråret 2015 14 kampe for Lyngby Boldklub, hvilket var medvirkende til, at hans kontrakt i december samme år blev forlænget frem til den 30. juni 2017.

Vinkingur Rejkjavik
Den 11. maj 2018 offentliggjorde Lyngby BK, at Andreas Larsen forlod klubben til fordel for islandske Vinkingur Rejkjavik.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Brøndby IF
Fodboldspillere fra Hvidovre IF
Fodboldspillere fra Lyngby Boldklub
Fodboldspillere fra Knattspyrnufélagið Víkingur

Andreas Larsen


Akrosida, manji biljni rod iz porodice sljezovki smješten u tribus Malveae, dio potporodice Malvoideae. Postoje dvije priznate vrste, jedna je endem u Dominikanskoj Republici, a druga na jugoistoku Brazila

Vrste
 Akrosida floribunda Fryxell & Clase
 Akrosida macrophylla (Ulbr.) Fryxell & Fuertes

Izvori

Malveae

Akrosida


Kye Whyte (Peckham, 21 de setembro de 1999) é um ciclista britânico.

Whyte começou a andar de BMX aos três anos de idade no Brixton BMX Club em Brockwell Park, no sul de Londres. Kye sofreu um acidente logo após ingressar no grupo de talentos do British Cycling, passando cinco dias em coma induzido e incapaz de andar por um ano. Ele conquistou a medalha de prata na corrida BMX nos Jogos Olímpicos de 2020 em Tóquio.

Ciclistas olímpicos do Reino Unido
Ciclistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Kye Whyte


Google prevoditelj (engl. Google translate) jedna je od brojnih internetskih usluga tvrtke Google, koja nudi besplatno višejezično strojno prevođenje tekstova unutar vašeg internetskog preglednika. Usluga je pokrenuta u travnju 2006. godine.

Jezici

Podržano je preko 100. jezika svijeta, dostupni jezici čije ime počinje na slovo h:

 haićansko-kreolski
 hausa
 havajski
 hebrejski
 hindu
 hmong
 hrvatski

Manjkavosti

Strojno prevođenje bliskih jezika jednostavnih gramatika jednostavno je, odnosno, prijevodi dobiveni strojnim prevođenjem jezika jednostavnih gramatika često se vrlo malo razlikuju od prijevoda dobivenih ljudskim prevođenjem, npr. prevođenje s danskog na engleski jezik ili u suprotnom smjeru. Alati za strojno prevođenje nesrodnih jezika složenih gramatika početkom 21. stoljeća ne daju zadovoljavajuće rezultate, pri čemu Google prevoditelj bitno ne odstupa od drugih takvih proizvoda.

Zanimljivosti

Specifičnost strojnog prevođenja koje se rabi tzv. crowdsourcingom su brojne pogreške koje su teško moguće, ali ipak ne i nemoguće stvarnim ljudima:

 Rusija je postala Mordor
 engleski glagol may (moći, smjeti) Google prevoditelj je godinama na hrvatski jezik dosljedno prevodio kao svibanj, jer svibanj jer riječ koja se na engleskom jeziku piše isto kao naš glagol smjeti, samo obično - velikim početnim slovom - May.
 Na stranicama Kinezološkog fakulteta u Zagrebu nalazi se kratak dokument uputa studentima koji završava riječima: Google translate nije savršen! Ispravite i provjerite
 Valja napomenuti, iako se neki vade na Google prevoditelj kao krivca: Ovo su samo neki od primjera, a za sve je, uz neznanje, kriv i "Google translate"., za sljedeće pogreške nije kriv Googleov proizvod, nego neznanje ili ljudska nebriga: u bogatoj ponudi jela i pića, u dijelu sa slasticama možete naići na ponudu silovanja, čija je cijena stotinjak kuna. Listajući neke od karata, u oko nam je zapela upravo ta ponuda, a razlog tome je jedno izostavljeno slovo. Umjesto grape, što na engleskom znači grozd, napisano je rape, što označava silovanje., ili ćevapi postanu čevapi, pileći sendvič-pileči sendvić, a cheeseburger je u nas čizburger. Potkradu se tu i ostale kardinalne pogreške... Osim famoznog silovanja, naišli smo i na datoteku lubina, jer umjesto filet piše file.

Izvori

Google

Google prevoditelj


Kalaycık, Kahramanmaraş ilinin Elbistan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Köyün rakımı 1523 metredir. Kahramanmaraş iline 191 km, Elbistan ilçesine 31 km uzaklıktadır.

Nüfus

Elbistan'ın mahalleleri

Kalaycık, Elbistan


Leap day, February 29, is a date added to leap years.

Leap Day may also refer to:

 Leap Day (TV series), a 2020 Hong Kong drama series
 Leap Day (30 Rock), an episode of 30 Rock
 Leap Day (Modern Family), an episode of Modern Family
 Leap Day (video game), a 2016 platform video game

Leap Day


Veronicas svededug er en eksperimentalfilm fra 1977 instrueret af Jytte Rex efter manuskript af Jytte Rex.

Handling
Filmen indkredser på forskellige planer det, der forener og adskiller arbejde, kærlighed og oprør i det enkelte menneskes liv. De mange personer, historier, drømme, billeder og planer i filmen fungerer som indfaldsvinkler mod de glemte steder og hvide pletter på det kort, der handler om specielt kvinders, men også mænds - glæde, sorg, kærlighed og tragedier.

Referencer

Eksterne henvisninger

Eksperimentalfilm fra Danmark
Danske film fra 1977

Veronicas svededug


Kerrier () was a local government district in Cornwall, England, United Kingdom. It was the most southerly district in the United Kingdom, other than the Isles of Scilly. Its council was based in Camborne (). Other towns in the district included Redruth and Helston. The district also contained the Lizard Peninsula.

Kerrier is named after one of the ancient administrative Hundreds of Cornwall, Kerrier, which covered broadly the same area, but did not have a coast on the north.

The district was formed on 1 April 1974, as a merger of the borough of Helston, the urban district of Camborne-Redruth and Kerrier Rural District. On 25 July 2007, Cornwall County Council's bid for unitary authority status was accepted by the government. Kerrier District Council was abolished on 1 April 2009 as part of structural changes to local government in England.

Cornish musician Luke Vibert has released a number of albums and singles under the alias Kerrier District, as a nod to New York musicians Metro Area and a tribute to the place where he grew up.

See also
Kerrier District Council elections

References

External links

 Kerrier District Council website
 Kerrier Local election results 2007
 Cornwall Record Office Online Catalogue for Kerrier District Council

Districts of England established in 1974
English districts abolished in 2009
Former non-metropolitan districts of Cornwall

Kerrier


Das Wasserkraftwerk La Grande-4 ( oder LG-4) ist ein Speicherkraftwerk in der kanadischen Provinz Québec. Es befindet sich in der Region Jamésie am Fluss La Grande Rivière.

Das Kraftwerk ist Teil des Baie-James-Wasserkraftprojekts, besitzt neun Francis-Turbinen und wird vom Stausee Réservoir La Grande 4 gespeist. Die installierte Leistung der Generatoren beträgt 2779 MW, die Fallhöhe 116,7 Meter. Betreiber des Kraftwerks ist die Société d'énergie de la Baie James, eine Tochtergesellschaft des staatlichen Energieversorgungsunternehmens Hydro-Québec. Die Kraftwerkanlage ist unterirdisch und befindet sich in einer 246 m langen, 31,6 m breiten und 47 m hohen Kaverne. 1978 begannen die Bauarbeiten, die Inbetriebnahme erfolgte etappenweise zwischen 1984 und 1986.

Eine fünf Kilometer lange Zufahrtsstraße, die nicht für Privatfahrzeuge zugänglich ist, führt in südlicher Richtung zur Fernstraße Route Transtaïga. Weitere fünf Kilometer entfernt liegt die Siedlung Keyano, die 1978 für die Bauarbeiter errichtet wurde und heute den Betriebs- und Wartungsangestellten dient.

Siehe auch
 Liste der größten Wasserkraftwerke der Erde

Einzelnachweise

Wasserspeicherkraftwerk in Nordamerika
Wasserspeicherkraftwerk in Kanada
Hydro-Québec-Kraftwerk
Bauwerk in Québec
Erbaut in den 1980er Jahren
Nord-du-Québec

Wasserkraftwerk La Grande-4


Fagursmæra (fræðiheiti: Oxalis adenophylla) er jurt af smæruættkvísl sem er ættuð frá suðurhluta S-Ameríku (Argentína og Síle).

Hún er harðgerð garðplanta hérlendis.

Tilvísanir

Súrsmæruætt

Fagursmæra


Digitalism este un duo german de muzică electronică format la Hamburg în 2004, constând din Jens "Jence" Moelle și Ismail "Isi" Tüfekçi. A semnat un contract cu casa de discuri franceză Kitsuné, precum și cu Virgin Records și Astralwerks care îi reprezintă în alte părți ale lumii.

Digitalism au remixat piese pentru formații precum The Presets, Tom Vek, The Futureheads, Daft Punk, Tiga, Klaxons, The White Stripes, Monk, Depeche Mode, Cut Copy și altele.

Digitalism și-a făcut apariții la festivaluri precum Coachella, Lollapalooza, South by Southwest, Rhythm and Vines, Electric Picnic și Ultra Music Festival, precum și diferite cluburi din întreaga lume.

Discografie
 Idealism (2007)
 I Love You Dude (2011)
 Mirage (2016)

În cultura populară
Jocuri video

Single-ul "Pogo" a fost folosit în mai multe produse mass-media, inclusiv în coloanele sonore ale jocurilor Need for Speed: ProStreet si FIFA 08. Circles a fost folosit în FIFA 12

Note

Legături externe

 Interviu la Resident Advisor
 Interviu  la Liberation Frequency

Formații de rock electronic
Formații muzicale fondate în 2004
Remixeri

Digitalism (formație)


Josip Milunović (Visočane, 15. ožujka 1709. ‒ Požega, 1759.), hrvatski katolički svećenik, isusovac, propovjednik i misionar.

Životopis
Rodio se u Visočanima, mjestu u Ravnim kotarima. Bilo je to vrijeme mletačke uprave. Kad se rodio, Turci su opljačkali njegovo rodno mjesto. 1722. godine Milunovići su iz Visočana otišli u Slavoniju, u grad Požegu. Isusovcima je pristupio u 24. godini. Novicijat je bio u Beču. Poslije novicijata prošao je Požegu, Zagreb, Varaždin, Požegu, Graz, Pečuh i Osijek a posljednjih sedam godina života Požegu. Ostavio je pečat prosvjetiteljstva u svojoj crkvi i svome hrvatskom narodu za sve vjekove. Životom je svjedočio ljubav Božju prema putniku i namjerniku, djeci i odraslima, učenicima i neukima, a napose prema bolesnima i siromašnima.
Objavio je samo jedno književno djelo. Životopisom sv. Alojzija Gonzage preteča je hrvatskog prosvjetiteljskog prozaika Matije Antuna Relkovića. Pisao je riječima tadašnjeg vremena kad još nije bio uređen hrvatski jezik, narodnim jezikom da se što bolje približi svojim ljudima. Na prvom mu je mjestu bila misionarska potreba pomoći Crkvi i svom hrvatskom narodu da bi lakše narod naučio čitati i pisati, bolje upoznati vjerske istine koje će ga voditi prema vječnom spasenju.

Ivan Kevrić napisao je monografiju o Milunoviću O. Josip Milunović - život i djelo.

Djela
 "Šest nedilja na poštenje sv. Alojzija Gonzage", prvi životopis sv. Alojzija Gonzage na hrvatskom jeziku, objavljeno u Zagrebu 1759.

Izvori

Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski isusovci
Životopisi, Požega
Hrvatski katolički misionari
Hrvatski književnici

Josip Milunović


خصائص ACID هي أربعة خصائص يجب يجب توافرها في تعاملات قواعد البيانات.
 الذرية
 التناسق
 العزل
 الدوام

تتكون تعاملات قواعد البيانات من مجموعة من العمليات المفردة. مثال: عند تحويل مبلغ من حساب بنكي إلى آخر، يتم خصم المبلغ من حساب المصدر واضافته في الحساب المحول إليه. فهما عمليتان لكنهما معا تشكلات تعاملا واحدا.

و يعتبر توافر هذه الشروط أساسيا حتى يمكن اعتبار تعاملات قاعدة البيانات شيئا يمكن الوثوق به. أول من قام بطرح هذه الشروط هو العالم الشهير جيم جراي في أواخر الستينات  إلا أن التسمية ACID تعود إلى أندريه رويتر وثيو هيردر في عام 1983.

الذرية Atomicity
الذرية تعني ان تعملات قاعدة البيانات اما ان يتم تنفيذ جميع عملياتها بشكل كامل، أو لا يتم تنفيذ أي منها، بمعنى أنه لا مكان لحلول وسط. ففي مثال التحويل البنكي، إما ان تتم عمليتي الخصم والإيداع كلتاهما أو لا يتم أي منهما. أما ان يتم أحدهما ويفشل الآخر فينتج عنه خلل في صحة البيانات.

الاتساق Consistency
و هو أن تظل قاعدة البيانات ملتزمة بقوانين تكامل البيانات (كما حددها مصمم قاعدة البيانات) بعد تنفيذ التعامل. مثلا: إذا كان مصمم قاعدة البيانات قد حدد الحد الأدنى للرصيد بمبلغ معين، يجب أن ترفض قاعدة البيانات أي تعامل قد ينتج عنه في النهاية إخلال بهذا القانون.

العزل Isolation
و هو أن تتم التعاملات المختلفة بمعزل عن بعضها البعض. ويختص هذا الشرط بقواعد البيانات التي تقوم بإجراء عدة تعاملات متزامنة. مثلا: إذا قام العميل بالكشف عن رصيده أثناء إجراء تعامل التحويل يجب أن تمنحه قاعدة البيانات اما البيانات التي سبقت التحويل أو التي نتجت عنه (بفرض أنه تم بنجاح) لكن من الخطأ أن يحصل العميل على قراءة لبيانات يتم بتعديلها حاليا بواسطة تعامل معين ولم يتحدد مصيرها بعد (فربما لا يتم التعامل بنجاح في آخر الأمر).

الدوام Durability
و معناه أنه إذا حصل مستخدم قاعدة البيانات على نتيجة مفادها أن التعامل قد تم بنجاح، فإن ذلك يعني أن التعامل لن يتم الرجوع فيه مهما حدث، حتى في حالة حدوث أي أعطال لاحقة في قاعدة البيانات.

وصلات داخلية

 قواعد البيانات
 معلوماتية

روابط خارجية

 التسمية

المصادر

أنظمة معلومات
نظام معالجة المعاملات
نظم إدارة قواعد البيانات

أسيد (معلوماتية)


185546 Yushan este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
185546 Yushan este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Lulin de Ye Quan-Zhi și Chi-Sheng Lin. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,39 ua, o excentricitate de 0,15 și o înclinație de 1,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 185001-186000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2007
Centura de asteroizi

185546 Yushan


El-Vahdet () ya da tam adıyla Nadi El-Vahdet er-Riyadi (), Suriye'nin başkenti Şam'da 1972 yılında kurulmuş olan Suriye futbol kulübüdür.
El-Vahdet takımı maçlarını Abbasiyyin Stadyumu'nda yapmaktadır.

Başarılar

 Suriye Futbol Şampiyonu: 2004
 Suriye Futbol Kupası Şampiyonu: 1993, 2003
 Finalist: 1984

Suriye'deki futbol kulüpleri
1972'de kurulan futbol kulüpleri
Şam

El-Vahdet


Kenneth Mackenzie,  comte de Seaforth (1635-1678) est un chef de clan des Highlands écossais, qui soutient fidèlement Charles II à travers ses tribulations. De par sa grande stature, il est connu parmi les Highlanders sous le nom de « Coinneach Mor » (Great Kenneth).

Origines et éducation
Mackenzie est le fils aîné de  (mort en 1651) et de Barbara, fille d'Arthur, Lord Forbes. Les Mackenzie sont un clan du comté de Ross qui a pris de l'importance au  lors de la désintégration de la seigneurie des îles.

Il est né au château de Brahan en 1635, et quand il a cinq ou six ans, son père le place sous la garde du révérend Farquhar Macrae, ministre de Kintail et connétable d'Eilean Donan, qui a un séminaire dans sa maison auquel assistent les fils de la noblesse voisine. De là, il va à l'école publique et est envoyé en 1651 au King's College, Aberdeen, sous M. Patrick Sandylands.

Chef de clan
Cependant, il n'est pas là depuis longtemps lorsque le roi arrive à Stirling et commence à recruter une armée pour son projet d'invasion de l'Angleterre. Le père de Kenneth reste en Hollande, il rentre donc lui-même chez lui pour lever ses hommes pour le service du roi. Il se rend directement à Kintail avec les principaux membres de son clan (ses oncles, les Lairds de Pluscarden et Lochslinn ; le jeune Tarbat, Rory of Davochmaluag, Kenneth de Coul, Hector de Fairburn et plusieurs autres), mais les hommes Kintail refusent de partir avec lui, parce qu'il n'est qu'un enfant, affirmant qu'ils ne se déplaceraient pas sans son père, leur maître, puisque le roi, s'il a de l'usage pour lui et pour ses partisans, pourrait facilement le ramener à la maison.

Soutien de Charles II
Immédiatement après la bataille de Worcester, au cours de laquelle Charles est vaincu par Cromwell en 1651 - où l'on retrouve parmi les présents Thomas Mackenzie de Pluscarden comme l'un des colonels à pied pour Inverness et Ross, et Alexander Cam Mackenzie, quatrième fils d'Alexandre, cinquième de Gairloch - Charles s'enfuit sur le continent, et, après de nombreuses épreuves sévères et des évasions de justesse, il trouve refuge en Flandre, où il continue à résider, souvent dans le grand besoin et la détresse, jusqu'à la Restauration en mai 1660.

Le comte de Cromartie dit qu'à la suite du traité conclu entre Middleton et Leslie à Strathbogie, « Seaforth rejoint le roi à Stirling. Après la bataille fatale de Worcester, il reste prisonnier de près jusqu'à la restauration de Charles." Il est exclu de l' Ordnance of Pardon and Grace d'Oliver Cromwell en Écosse en 1654, et ses biens sont confisqués, sans qu'aucune disposition ne soit autorisée pour sa femme et sa famille. Il soutient la cause du roi aussi longtemps qu'il y a une opportunité de se battre pour elle sur le terrain, et lorsqu'il est forcé de se soumettre aux forces opposées de Cromwell et du Commonwealth, il est envoyé en prison, où, avec « beaucoup de fermeté d'esprit et de noblesse de l'âme », il endure une captivité fastidieuse pendant de nombreuses années. Se référant à la situation des affaires à cette période, le Laird d'Applecross déclare que les « rebelles, possédant l'autorité, opprimaient tous les sujets loyaux, et lui avec le premier ; son domaine était surchargé jusqu'à sa destruction, mais rien ne pouvait le décourager. l'amener à abandonner son Roi ou son devoir".

Lorsque Charles II est rappelé en 1660, il ordonne la libération de son vieil et fidèle ami Seaforth, après quoi il devient un grand favori de la Cour licencieuse et libertine. Le 23 avril 1662, il reçoit une commission du shérif du Ross-shire, qui lui est ensuite renouvelée, ainsi qu'à son fils aîné, conjointement, le 31 juillet 1675 ; et quand il eut réglé ses affaires à Brahan, il revient à Paris, laissant sa femme responsable de ses intérêts dans le Nord.

Famille et postérité
Kenneth épouse vers 1660 Isobel, fille de John Mackenzie de Tarbat, père de George Mackenzie (1er comte de Cromartie). Ils ont quatre fils et quatre filles, dont son héritier, Kenneth Mackenzie (4e comte de Seaforth), qui lui succède à sa mort en décembre 1678.

Références

Liens externes

Étudiant de l'université d'Aberdeen
Comte de la pairie d'Écosse au XVIIe siècle
Décès en 1678
Naissance en 1635

Kenneth Mackenzie (3e comte de Seaforth)


Donja Lužica (donjolužičkisrpski: Dolna Łužyca, gornjolužičkisrpski: Delnja Łužica, njemački: Niederlausitz, poljski: Łużyce Dolne, češki: Dolní Lužice) povijesna je regija u Srednjoj Europi koja se proteže od jugoistoka njemačke pokrajine Brandenburg do jugozapada Lubuskoga vojvodstva u Poljskoj. Kao susjedna Gornja Lužica, Donja Lužica područje je naseljeno Lužičkim Srbima, zapadnoslavenskim narodom. U Donjoj Lužici oni govore ugroženim donjolužičkosrpskim jezikom, koji je sličan gornjolužičkosrpskom koji se priča u Gornjoj Lužici i poljskome jeziku.

Vidi još
 Lužica
 Gornja Lužica
 Lužički Srbi

Vanjske poveznice

Lužički Srbi
Njemačke povijesne pokrajine
Poljske povijesne pokrajine
Češke povijesne pokrajine

Donja Lužica


Pietro Vidoni (Cremona, 2 de setembro de 1759 – Roma, 10 de agosto de 1830) foi um cardeal da Igreja Romana.

Vida

Vidoni começou sua educação em 1766 no Collegio San Carlo em Modena e, em 1771, mudou-se para o Collegio Nazareno em Roma. Depois de frequentar a academia diplomática papal em 1778 e estudar teologia e direito lá, tornou-se camareiro do Papa Pio VI, que o nomeou em 19 de julho de 1781 como escriturário na Assinatura Apostólica e o nomeou prelado da casa papal. Protonotário apostólico desde 1784, foi vice-legado em Ferrara de 1785 a 1790 e desde 1790 relator da Sacra Consulta. A partir de 1800 como delegado apostólicopara Ancona, também se tornou delegado de Urbino e Pesaro em 1806. Ele perdeu os dois cargos quando os Estados papais foram tomados pelas tropas francesas em 1808, após o que retornou a Roma em 1809. Em 1809 foi para Cremiona, onde ficou até 1814, quando voltou a Roma com o Papa Pio VII.

Criado cardeal em 8 de março de 1816, em 29 de abril de 1816 o papa o nomeou cardeal diácono de San Nicola in Carcere. Depois de participar dos conclaves de 1823 e 1829, morreu em agosto de 1830 após dez dias de febre, tendo sido sepultado em 14 de agosto de 1830 na igreja de Sant'Andrea della Valle .

Ligações externas

 Pietro Vidoni
 catholic-hierarchy.org

Cardeais nomeados pelo papa Pio VII

Pietro Vidoni (1759–1830)


بعورته هي قرية لبنانية من قرى قضاء عاليه في محافظة جبل لبنان.

المراجع

أماكن مأهولة في لبنان
أماكن مأهولة في محافظة جبل لبنان

بعورته


An Ligeophila stigmatoptera in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Ligeophila stigmatoptera in nahilalakip ha genus nga Ligeophila, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ligeophila

Ligeophila stigmatoptera


Egil Selvik, né le  à Sandnes en Norvège, est un footballeur norvégien qui évolue au poste de gardien de but au FK Haugesund.

Biographie

En club
Né à Sandnes en Norvège, Egil Selvik est formé par le club de sa ville natale, le Sandnes Ulf, où il fait ses débuts en professionnel, en deuxième division norvégienne. Il joue son premier match le , lors d'une rencontre de championnat face au Kongsvinger IL. Il entre en jeu à la place de , sorti sur blessure en fin de match, et son équipe l'emporte par trois buts à deux.

Le , Egil Selvik rejoint l'Odds BK, club de première division. Barré par Sondre Rossbach, titulaire au poste de gardien de but, Selvik découvre tout de même l'élite du football norvégien lors de la saison 2020, jouant son premier match le 22 novembre face au IK Start.

Le , Egil Selvik s'engage en faveur du FK Haugesund, signant un contrat de quatre ans, soit jusqu'en . Il joue son premier match sous ses nouvelles couleurs le 16 mai 2021 contre le Sarpsborg 08 FF. Il est titularisé et parvient à garder sa cage inviolée. Les deux équipes se neutralisent (0-0).

En sélection
Egil Selvik joue son premier et unique match avec l'équipe de Norvège des moins de 19 ans face à la Pologne le , en match amical. Il est titularisé et la Norvège s'incline par trois buts à deux.

Le 8 novembre 2022, Egil Selvik est convoqué pour la première fois avec l'équipe nationale de Norvège, par le sélectionneur Ståle Solbakken. Il ne joue toutefois aucun match lors de ce rassemblement.

Références

Liens externes

Footballeur international norvégien
Joueur du Sandnes Ulf
Joueur de l'Odds BK
Joueur du FK Haugesund
Naissance en juillet 1997
Naissance à Sandnes

Egil Selvik


Ballast is any dense material used as a weight to provide stability to a vehicle or structure.

It may also refer to:

Places
Ballast, Coevorden, a village in the northeastern Netherlands
Ballast Head, a headland on Kangaroo Island, Australia
Ballast Head, South Australia, a locality
Ballast Point (Tampa), a neighborhood in Tampa, Florida, US

Other

 Electrical ballast, used to stabilize the current flow in lamps
 Ballast tractor, a heavy-haulage road vehicle designed to pull or push heavy or exceptionally large loads
 Track ballast, the layer of crushed rock or gravel upon which railway track is laid
 Ballast (film), a 2008 film about the effect of one man's suicide on three people
 Ballast (website), a Canadian news and cultural website
 "Ballast", a 1967 story of The Railway Series book Small Railway Engines

Ballast (disambiguation)


U starom Rimu, apoditerij () bio je primarni ulaz u javna kupališta, sastavljen od velike sobe za presvlačenje s pregradama ili policama gdje su građani mogli spremati odjeću i druge stvari tijekom kupanja.

Robovi u privatnom vlasništvu, ili oni unajmljeni u kupalištima (zvani capsarius), brinuli bi se za stvari dok su građani uživali u kupanju. Suvremeni rimski školski udžbenik citira bogatog mladog rimskog školarca koji je ušao u kupelj, ostavivši svog roba u apoditeriju: "Nemojte zaspati, zbog lopova" (ne addormias propter fures, CGL 3.651.10). Bogata osoba je čak mogla povesti više od jednog roba sa sobom, jer je paradiranje robova u kupkama bio način da se pokaže nečiji povišeni društveni status. Za bogate slobodne muškarce i žene robovi su nosili opremu za kupanje: odjeću za vježbanje i kupanje, sandale, platnene ručnike i toaletni pribor koji se sastojao od ulja za pomazanje, parfema, spužve i strigila (zakrivljeni metalni instrumenti koji se koriste za struganje ulja, znoja, i prljavštine s tijela).
U slučaju krađe moglo se odgovoriti molbom za odmazdu nekom od rimskih bogova. Prokletstvo protiv počinitelja ispisano je na pločama i ponuđeno bogovima, od kojih je zatraženo da interveniraju. Mnoge od ovih pločica s prokletstvom pronađene su na izvoru u Bathu u Engleskoj. Jedna od njih glasi: "Solinus božici Sulis Minervi. Dajem vašem božanstvu i veličanstvu [moju] kupaću tuniku i ogrtač. Ne daj sna ni zdravlja onome koji mi je učinio zlo, bio muškarac ili žena, bio rob ili slobodan, osim ako se ne otkrije i donese dobra u tvoj hram."

Literatura

Izvori

Vanjske poveznice

Prostorije u rimskim termama

Apoditerij


مطار سدي دوف  أو الاسم الرسمي مطار دوف هوز ، مطار محلي وعسكري إسرائيلي، شمال مدينة تل أبيب. كما يستخدم الميناء كأساس لرحلة من سلاح الجو الإسرائيلي (الجناح 15). في عام 2010 مرت عبر ميناء الركاب 652 985 -31 119 بشأن الحركات المحلية [2]. وكان عدد المسافرين على الرحلات الدولية صغير نسبيا وكان في 3653 -1005 من الرحلات الجوية فقط

مصادرومراجع

النقل في تل أبيب
تأسيسات سنة 1938 في الانتداب البريطاني على فلسطين
قواعد سلاح الجو الإسرائيلي
مبان ومنشآت في تل أبيب
مطارات انحلت في 2019
مطارات إسرائيل
مطارات أسست في سنة 1938
مطارات مهجورة
انحلالات سنة 2019 في إسرائيل
مطارات سابقة في إسرائيل

مطار سدي دوف


Jøder i Norge har en lang historie, og de er en af landets mindste etniske og religiøse minoriteter. Den største synagoge ligger i Oslo, og en mindre synagoge i Trondheim bliver ofte fejlagtigt hævdet at være verdens nordligste synagoge.

Historie

Norges befolkning blev konverteret fra hedendom til kristendom over et tidsrum på over hundrede år, i perioder under tvang. Efter beslutning på tingene fra år 1000 og frem til 1030 blev kristendommen indført som statsreligion i Norge. Efterhånden blev alle ikke-kristne bandlyst fra Norge. Selv om beslutningerne var rettede mod hedninge, udelukkede de også jøder uden speciel tilladelse fra landet frem til 1851.

Selv om der antagelig var jødiske handelsmænd, sømænd og andre, som kom ind i Norge i løbet af de følgende århundrer, blev der aldrig gjort noget organiseret forsøg på at oprette et jødisk samfund. Fra 1300-tallet blev Norge styret af en kombination af norske, svenske og danske konger sammen med enten Sverige eller Danmark, og de grundlæggende retsprincipper blev i stor udstrækning styrede ved love og kongelige forordninger.

Den første kendte omtale af jøder i offentlige dokumenter er i forbindelse med adgangsberettigelse for de såkaldte iberiske eller portugisiske jøder (Sefardiske jøder) som var blevet fordrevne fra Spanien og Portugal i 1492 og 1497. Nogen af disse fik adgang til Norge gennem en speciel dispensation. Christian IV af Danmark-Norge gav jøder begrænsede rettigheder til at rejse i kongedømmet, og i 1641 blev askenasiske jøder givet tilsvarende rettigheder. Den ældste kilde til jøder i Norge er fra 5. januar 1683, da Moses Först, en jøde fra Altona, og hans tjener Levin Abraham fremviste deres pas i Stavanger.

Christian V afskaffede disse rettigheder i 1687 ved udtrykkeligt at nægte jøder adgang til Norge, såfremt de ikke fik en speciel dispensation. Jøder, som opholdt sig ulovligt i riget, blev fængslet og udvist. Dette forbud vedvarede frem til 1851.

I 17. maj 1814 blev Norges første demokratiske grundlov undertegnet. Denne grundlovs §2 indførte et forbud mod jøder, munkeordener og jesuitter i riget med følgende ordlyd:
"Den evangelisk-lutterske Religion forbliver Statens offentlige Religion. De Indvaanere, der bekjende sig til den, ere forpligtede til at opdrage sine Børn i samme. Jesuitter og Munkeordener maae ikke taales. Jøder ere fremdeles udelukkede fra Adgang til Riget."
Portugisiske jøder var undtagne fra dette forbud, men det var tilsyneladende meget få, som søgte om indrejsetilladelse. Da Norge mod slutningen af 1814 blev tvunget ind i en personalunion med Sverige, blev forbuddet mod jøder opretholdt, selv om der på dette tidspunkt allerede var flere etablerede jødiske samfund i Sverige.

4. november 1844 skete det en vis optøning, da justisdepartementet erklærede følgende i Departementstidende:
"...at det antager, at de saakaldte Portugis-Jøder maa uanseet Grundlovens § 2, være berettigede til at opholde sig her i Riget, hvilket ogsaa saa vidt vides, hidtil har været almindeligt antaget, ligesom det stedse har været forudsat i de underdanigste Foredrag, der have været afgivne angaaende Meddelelse af Leidebrev til Jøder."

Efter Henrik Wergelands utrættelige indsats for "jødesagen" ophævede Stortinget forbuddet mod jøder den 21. juli 1851. I september samme år fik jøderne også religionsfrihed på linje med "afvigende" kristne ved, at dissenterlovgivningen blev udvidet til også at omfatte jøder. Et af hovedargumenterne mod at fjerne jødeparagraffen var, at det ville forårsage masseindvandring af jøder. Det blev hævdet, at der lå en flåde med jødiske indvandrere klar til at sejle fra Göteborg så snart, paragraffen var ophævet. Dette viste sig at være skræmmepropaganda, og ingen jøder slog sig ned i landet året efter, at paragraffen var ophævet. I 1853 kom én, og 15 år efter boede der i alt 25 jøder i Norge.

I 1852 ankom de første jøder til landet for at bosætte sig, men det var ikke før end i 1892, at der var nok jøder til at oprette en synagoge i Oslo.

I 1930 var der registreret 1.359, som hørte til de jødiske trossamfund i Norge, de aller fleste af disse boede i Oslo.

Det jødiske samfund voksede langsomt frem til 2. verdenskrig og fik yderligere tilskud af flygtninge fra nationalsocialisterne i slutningen af 1930'erne.

2. verdenskrig

Ved udbruddet af 2. verdenskrig var antallet i overkant af 2.100. Af dette antal var 350 flygtninge fra det europæiske fastland. Omkring 290 var statsløse, som havde boet i Norge i mange år. I den første tid efter krigsudbruddet gik tyskerne forsigtigt frem. Livet gik stort set sin vante gang for jøderne men blev vanskeligere over tid. I begyndelsen af krigen flygtede en del nordmænd ad søvejen til Storbritannien, også nogle jøder. Efterhånden, som krigen skred frem, blev denne rute meget vanskelig at bruge, og efter det første år gik flugten stort set kun til Sverige.

I maj 1941 udgik der en skrivelse til landets politimestre om at indsamle alle radioapparater i jødiske hjem. Radioapparaterne blev forbudt for resten af befolkningen samme efterår. Besættelsesmagten begyndte på samme tid også at udarbejde lister over såvel jøder i hele landet som jødisk ejede virksomheder. Jødiske virksomheder blev efterhånden mærket med "Jüdisches Geschäft". Frem til sommeren 1941 var kun en halv snes jøder blevet deporteret til tyske lejre, mens på samme tidspunkt flere hundrede andre nordmænd var blevet deporteret. Aktionerne specifikt mod jøder var af den grund lidet synlige for de fleste indbyggere, og folk blev tillige udsat for tysk propaganda mod jøderne. I januar 1942 udgik der en besked til alle politimestre og lensmænd om, at pas for alle jøder i Norge skulle stemples med et J.

I marts 1942 blev jødeparagraffen genindført i grundloven. Mod slutningen af oktober blev en lov vedtaget, som tilsagde, at al ejendom, som tilhørte norske eller statsløse jøder, skulle beslaglægges til fordel for statskassen. Man oprettede "Likvidasjonsstyret" til at forestå dette.

Den 25. oktober 1942 udsendte statspolitichef Karl Marthinsen et iltelegram til alle politikamre i landet med følgende ordre:
"Alle mannlige personer over 15 år hvis legetimasjonskort er stemplet med J, skal arresteres uansett alder oppover [...] Arrestasjonene skal skje mandag den 26. oktober kl. 0600 ..."

Enkelte personer fik i løbet af 25. oktober varsel fra folk inden for politiet, og de begyndte straks at advare videre og rejse rundt for at advare folk, som ikke havde telefon. Resultatet var, at omkring 250 blev arresterede i Oslo og Sydnorge, hvilket var under halvdelen af de jøder, der var udstedt arrestordre for. Det skulle gå akkurat en måned, før en aktion blev iværksat for at arrestere alle kvinder og børn. Arrestationerne blev for det meste udførte af nordmænd.

Samme dag, som arrestationerne af kvinder og børn foregik, den 26. november, blev 532 personer i alderen 4 måneder til 81 år med magt ført om bord i fangeskibet DS Donau, som lå fortøjet på Vippetangen i Oslo. Skibet sejlede til Stettin, hvortil det ankom den 30. november. Fangerne blev lastet over på tog, som kørte til Auschwitz. Blot ni af fangerne blev genfundne i live, da krigen var ovre.

I bladet Hirdspeilet stod der i november 1942:
"Et av Hirdens gamle mål ble realisert i denne måned, idet den store arvefienden jøden no endelig er blitt fratatt myndigheten til fortsatt opphold i Norge. Deres formuer er beslaglagt til stor ve og ynk for våre motstandere. Til syvende og sist var det imidlertid våre penger menneskene formidlet, og no er det altså slutt for godt."
I december samme år skrev NS-bladet Kringsjå:
"Opprenskningene i den norske jødeverden skrider no sikkert framover. Alle mannlige jøder er forlengst på god veg til sitt fjerne, og foreløpige bestemmelsessted. De kvinnelige og barnlige avleggere går i disse dager samme veg. Samtidig avvikles alle jødeforetagender som ikke anses ønskelige i fortsatt drift. De jødiske formuer inndras videre etter hvert,"

Under krigen blev sygehuse i en del tilfælde et midlertidig tilflugtssted. Jøder blev fra tid til anden "indlagte" uden at være syge, hvilket i mange tilfælde købte dem nok tid til at undslippe til Sverige, da besættelsesmagten i lang tid lod sygehusindlagte jøder være i fred.

De jødiske flygtninge, som blev reddet, kom overvejende til Sverige, selv om enkelte også blev reddet over til Storbritannien. De blev hjulpet af modstandsfolk og andre civile norske kvinder og mænd, der i blandt også enkelte polititjenestemænd. Det kostede mange penge at drive disse flugtruter, så der blev almindeligvis krævet penge af flygtningene. Ekstra penge gik generelt til videre modstandsarbejde, og det var sjældent, at nogen blev afvist, selv om de ikke havde penge. Der blev brugt mange flugtruter, og kapaciteten på ruter med udgangspunkt i Oslo var i efteråret 1942 50-60 personer om ugen. Modstandsfolk var prioriterede, men det skete næsten aldrig, at jøder måtte vige til fordel for dem. Besættelsesmagten indførte i anden halvdel af 1942 dødsstraf for dem, som hjalp jøder med at flygte. Skibsførerne gik konstant i frygt for at blive arresteret, og de endte ofte selv som flygtninge. Enkelte fik problemer med nerverne efter at have sejlet blot en eller to grupper flygtninge over grænsen.

Selv om de fleste flugtruter bestod af transport med bil og tog og det sidste stykke til fods, var der også en del opfindsomme metoder, som blev brugt, så som transport over grænsen i plomberede jernbanevogne og hølæs.

I løbet af krigen blev 772 personer af jødisk afstamning deporterede - 34 af disse vides at have overlevet. Desuden mistede 22 jøder livet i Norge i samme tidsrum som følge af mord, henrettelser ved standretter og selvmord. Omkring 1.100 blev reddet - omkring 925 af dem til Sverige.

Efterkrigstiden
Efter krigen, i 1946, var der 559 registrerede medlemmer i Det mosaiske trossamfunn.

I 1947 vedtog den norske regering at modtage 600 jødiske flygtninge, men de fleste af disse emigrerede til Israel eller andre lande i 1948. Ved en flyulykke i 1949 (Hurum-ulykken) omkom 27 jødiske børn, som var på vej til Norge og skulle videre til Israel. I 1956 kom atter en større gruppe i forbindelse med den sovjetiske invasion i Ungarn, og i 1967 kom en del polske jøder i forbindelse med antisemitiske udbrud der.

Restitutionsprocessen efter 2. verdenskrig
For de hjemvendte jøder viste det sig at være meget vanskeligt at få de inddragne formuer og ejendomme tilbage. Først i marts 1996, næsten 51 år efter den tyske kapitulation, udnævnte justisdepartementet et udvalg "som skulle kartlegge hva som skjedde med jødenes eiendeler i Norge under den annen verdenskrig og oppgjøret etter krigen". I juni 1997 leverede udvalget en udredning, som var delt i to - en flertals- og en mindretalsudredning:
 Flertallet anslog, at det samlede tab efter nutidens (maj 1997) kronekurs beløb sig til 108,8 millioner kroner.
 Mindretallet anslog samlede tab til 330 millioner kroner (maj 1997 kronekurs)

Den 15. maj 1998 foreslog daværende statsminister Kjell Magne Bondevik en restitution på 450 millioner kroner, som inkluderede både et kollektivt og et individuelt erstatningskrav. Den 11. marts 1999 vedtog Stortinget den foreslåede restitution på 450 millioner kroner. Restitutionen var opdelt i en kollektiv del og en individuel del. Det kollektive godtgørelse var på 250 millioner kroner og blev fordelt på 3 områder:
 150 millioner kroner til de registrerede mosaiske trossamfund i Norge for at sikre jødisk kultur og fremtid i Norge.
 60 millioner kroner til støtte uden for Norges grænser til at mindes og at udvikle den tradition og kultur, som nazisterne ønskede at udrydde.
 40 millioner kroner til oprettelse og drift af et kompetencecenter for studier af holocaust og livssynsminoriteters stilling i Norge. Dette blev oprettet som Senter for studier av Holocaust og livssynsminoriteter.

Den individuelle godtgørelse blev estimeret til ikke at overstige 200 millioner kroner. Denne godtgørelse bestod af 200.000 kroner «til de personer som i Norge ble rammet av antijødiske tiltak, for eksempel i form av å ha fått sine eiendeler og sin formue inndratt av okkupasjonsmyndighetene, under den 2. verdenskrig.». Da fristen for at søge om individuel kompensation løb ud den 30. november 1999, var 980 personer blevet tildelt 200.000 kroner hver.

Dagens jødiske samfund
I dag bor der antagelig mindst 1.500 jøder i Norge, overvejende i Oslo. Det findes også et mindre samfund med en egen synagoge i Trondheim. Desuden findes der et mindre antal jøder spredt rundt om i landet.

Der findes mindre grupper organiserede i Chabad Lubavitch of Norway  og Foreningen for Progressiv Jødedom i Norge (PJN).

Norske jøder anses for godt integrerede i det norske samfund.

Det er kendt, at det også er et antal jøder blandt de nyere indvandrere, både blandt fast bosatte og midlertidig bosatte, og at en del af disse ikke etablerer formel kontakt med nogen af de to synagoger. Det kan for eksempel dreje sig om amerikanere. Men en talmæssig bestemmelse af denne gruppe er så vidt vides ikke forsøgt (2008).

Antisemitisme i Norge
Religiøs og etnisk tolerance regnes som stærke værdier i norsk samfundsliv, selv om der findes antisemitisme blandt mindre grupper. Ifølge en undersøgelse fra 2012 kan omkring 12,5 % af den norske befolkning karakteriseres som antisemitisk.

Synagogen i Oslo har også ved flere tilfælde blevet skændet, og i juli 2006 gik menigheden ud med en advarsel mod at bære kippa eller andre let genkendelige symboler af frygt for trakassering eller overfald. I august 2006 skrev Jostein Gaarder en kronik i Aftenposten, som fra enkelte hold blev kritiseret som antisemitisk for sit indhold og litterære form, mens han fik støtte fra andre.

Den 17. september 2006 blev synagogen i Oslo beskudt med automatvåben. Dette var blot nogen dage efter, at det blev kendt, at en muslimsk terroristgruppe fra Algeriet, GSPC, havde planlagt bombeaktioner i Oslo. Synagogen i Oslo er i dag under kontinuerlig overvågning og beskyttet med afspærringer.

Noter

Litteratur
 Jon-M J.G. Forland: Menneske-dyr relasjoner i jødedommen : fem jødiske perspektiver på avlivning av dyr i lys av norske reguleringer av menneske-dyr relasjoner, Bergen 2009
 Per Ole Johansen: Oss selv nærmest, Oslo 1984
 Oskar Mendelsohn: Jødenes historie i Norge gjennom 300 år, 1&2, 1969, 1986.  og
 Ragnar Ulstein: Jødar på flukt, 2006, 2. utgave,
 Bjørn Westlie: Oppgjør: I skyggen av holocaust. 2002.

Eksterne henvisninger
 Odd Bjørn Fure: "Antisemitism in Norway. Background paper" (OSCE, 23.06.2003)
 Det mosaiske trossamfunn i Oslo
 Det mosaiske trossamfunn i Trondheim
 Chabad i Norge
 Foreningen Progressiv Jødedom i Norge
 Da holocaust kom til Norge

Norge
Norge

Jøder i Norge


Havan, piyade birliklerinin kullandığı, üst açı grubu ile atış yapabilen, namlu ağzından elle tek tek doldurulan, bazı modellerinde mermi namlu içi dibindeki iğneye çarpar çarpmaz otomatik olarak ateşlenen (81mm. UT-1, 81mm. M-1, 106mm. orta havan ve 60mm. Komando Havanı gibi), bazı modellerinde ise top ve obüslerdekine benzer ateşleme ipinin çekilmesiyle ateşlenen (120mm. TOSAM HY-12 havanı gibi) piyade birliklerinin ateş destek silahlarıdır.

Havanın tesirli ya da etkili menzili olmaz, bu parametreler attıkları mermiye göre değişir. Havanların başlıca mühimmat cinsleri; tahrip, aydınlatma, sis ve eğitim mermileridir. Bunların dışında hâlihazırda geliştirilmekte olan modern mühimmat tiplerinden (serpme mayın taşıyan kargo mühimmatları veya anti tank mühimmatları vb.) mermi türleri de vardır.

Üst açı grubu tabiri; namludan çıkan mühimmatın direkt hedefe değil, önce yukarı doğru yükselip ardından hedefe dik bir şekilde düşmesi olarak tanımlanır. Bu sayede bir tepe veya yüksek bir binanın arkasına aşırtma atışlar yapılabilmektedir. Bu üst açı grubunun oluşum sebebi ve en önemli avantajıdır. Dezavantajı ise merminin hedefe varış süresinin uzun olması, isabet oranının düşük olması ve atmosferik hava şartlarından daha fazla etkilenmesi olarak sıralanabilir.

Havanlar destekledikleri birliklerin daha da arkalarında bulunurlar. Havan birlikleri bir ateş idare unsuru (gerekli hesaplamaların yapılabilmesi için), bir ileri gözetleyici unsuru (ateş idareye ateş altına alınması gereken hedef hakkında bilgi vermek için) bir de havanları kullanan atış unsurlarından oluşmaktadır.

Havanlar normal şartlarda ateş altına aldıkları hedefleri görmezler, kimi zaman 5000m veya daha uzağa bile atış yapabilirler. Ancak gerektiğinde basit usuller kullanarak (hedefi) görerek de ateş edebilirler. 60mm. komando havanları daima görerek atış yapmazlar bunun yanı sıra görmeyerek de atış yapabilirler.

Havanlar; namlu, namlunun altında bulunan döşeme, namlunun ortasına sabitlenmiş ve ayakta durmasını sağlayan çatal ayak ve gerekli nişan esaslarının girilebilmesi için bir nişan aletinden oluşmaktadır.

Havanların en önemli özellikleri portatif olmaları, süratle atışa başlayabilmeleridir. Bu sebepten ötürü temelde toplardan bir farkları olmamasına rağmen topçular yerine piyadeler tarafından kullanılırlar. Muharebelerde ön safta bulunan piyadelerin acil ateş desteği ihtiyacına topçuların reaksiyon süreleri çok uzun olacağından; kendi bünyelerindeki havanlarla bu işi derhal yaparlar. Havanlar yapıları gereği portatif olmaları (toplar gibi tonlarca ağırlıkta olmamaları) ; atış sıhhatlerine olumsuz etki etmektedir; ancak bu durumda havanların yüksek sayıdaki hızlı atım adetleriyle giderilmeye çalışılır.

Havanlar hedeflerini görmedikleri için geometrideki açıları kullanarak ateş ederler. (birbirlerini görenlerin birbirleriyle olan açısal ilişkileri ve bulunduğu konumların değerlemesiyle hangi açı ve hangi barut miktarıyla atış yapılacağı tespit edilir.)

Çok yüksek maliyetlere mâl olan, çok işgücü gerektiren ve çok karışık sistemlere sahip top ve obüslere nazaran, dünya piyade muharebelerinde havanların başarı öyküleri sayılamayacak kadar çoktur.

Havan silah sistemlerinin en önemli parçası ise onu kullanan mürettebatıdır, çünkü etkili havan atışı için eğitimin önemi diğer her şeyden daha önemlidir.

Zırhlı araçlara yüklenmiş havan sistemleri de mevcuttur. Bunların bir kısmı havana sadece taşıyıcılık ederken, bir kısmı ise otomatik sistemlerle donatılmış olup; hem mermiyi otomatik yükler hem de hesaplamaları otomatik yaparlar. Ancak piyade harekâtının temel mantığı her yerde bir zırhlı aracı kabul görmediğinden bu gibi sistemler ekseri zırhlı birliklerce kullanılırlar.

Tarihi

İlk havan Fatih Sultan Mehmed tarafından İstanbul'un fethinde kullanılmıştır. Aynı zamanda ilk havan topu sınıfı da kapıkulu ocaklarına bağlı humbaracı ocağıdır. İlk nakledilebilir havan, Baron Menno van Coehoorn tarafından icat edildi (Grave Kuşatması, 1673). Amerikan İç Savaşı sırasında her iki taraf da, yaklaşık 82kg ağırlığa sahip Coehorn-tipi havanlar kullandı.

Havan, ilk kuşatma savaşları görüldükten itibaren, yüzyıllar boyunca var olmuşlardır. Bununla birlikte, Pumhart von Steyr gibi ilkel modelleri oldukça büyük ve ağır olduğundan, nakledilmeleri de kolay olmuyordu. Bu silahlar basitçe, mutfaklardaki demir kaseleri veya isimlerini aldıkları eczacı havanlarını andırır şekilde yapılmışlardı.

Kaynakça

Havan