The governor-general of Fiji was the representative of the Fijian monarch in the Dominion of Fiji from the country's independence in 1970 until the monarchy's deposition in 1987.

History

Fiji became a sovereign state and adopted an independent monarch in the Commonwealth of Nations on 10 October 1970, with Queen Elizabeth II as Fiji's monarch. She held the title of Queen of Fiji until 1987, when the monarchy was deposed following two military coups, led by Lieutenant Colonel Sitiveni Rabuka.

The monarch's functions were exercised in Fiji by her representative, the governor-general of Fiji.

In 1987, following the monarchy's overthrow, the position of governor-general was abolished. The Fijian monarch was replaced with a president as head of state. With Ratu Sir Penaia Ganilau, the last governor-general of Fiji, appointed as the first president of Fiji on 8 December 1987 after resigning from the position of the governor-general of Fiji on 15 October 1987.

List of governors-general of Fiji
Following is a list of people who have served as governor-general of Fiji.

See also
Governor of Fiji
List of heads of state of Fiji
Monarchy of Fiji
President of Fiji

Colony of Fiji people
Heads of state of Fiji
Fiji
Colony of Fiji
Politics of Fiji
Fiji and the Commonwealth of Nations

Governor-General of Fiji


Dinoflagellata Dinozoa altşubesine bağlı bir üstsınıftır.

Fitoplanktonların önemli bir kısmını oluştururlar. Genellikle iki kamçılı, iri çekirdek taşıyan, stigmaya sahip hücreleri vardır ve genellikle denizlerde, bazı türleri ise, tatlı ve acı sularda yaşarlar.

Ototrof, saprotrof, parazit ya da holozoik beslenirler. Fotosentez ürünleri nişasta, poliglikoller ve katı yağlardır.

Çoğalmaları

Eşeysiz ve eşeyli olarak ürerler.

Eşeysiz üremede, genellikle hücre boyuna ikiye bölünür. Bazen de ana hücre eğimli bölünerek selüloz çeper bölünme doğrultusunda açılır ve ana hücrenin zırhının aynı kalmasıyla yalnız yavru hücreler bu çeperin yarısı içinde yer alır. Açıkta kalan kısımlar eksik plaklarını tamamlayarak zırhı oluştururlar. Zırh içinde meydana gelen bölünmede ortaya çıkan iki çıplak yavru hücre, çeperi parçalayarak serbest hale geçtiğinde zoospor ödevini görür. Bunlar birer zırh oluşturarak ana hücre şeklini alırlar. Aplonospor ve kist oluşumu da görülmektedir.

Eşeyli üremede, izogami ve anizogami görülür. İzogami görülenlerde ana hücre, selüloz çeper içinde bölünerek 4 çıplak izogamet verir. Bunlar, ana hücre çeperinin parçalanmasıyla serbest hale geçer. Bir süre serbest yüzdükten sonra diğer ana hücrelerden gelenlerle birleşip zigot oluştururlar. Mayoz ile 4 haploid hücre oluştururlar. Önceleri çıplak olan hücreler daha sonra kendilerine birer zırh yaparlar.

Örnekler
 Alexandrium
 Gonyaulax
 Gymnodinium
 Lingulodinium polyedrum

Ayrıca bakınız
 Öglenalar
 Altınsarısı algler
 Yeşil algler
 Kahverengi algler
 Kırmızı algler

Dış bağlantılar
International Society for the Study of Harmful Algae
Classic dinoflagellate monographs
Japanese dinoflagellate site
Noctiluca scintillans — Guide to the Marine Zooplankton of south eastern Australia, Tasmanian Aquaculture & Fisheries Institute
Tree of Life Dinoflagellates
Centre of Excellence for Dinophyte Taxonomy CEDiT
Dinoflagellates

Kaynakça

Dinozoa
Alveolata

Dinoflagellata


Bătălia navală de la Solebay sau de la Southwold Bay a avut loc la  între flota neerlandeză și flota combinată anglo-franceză și a fost prima bătălie importantă din Al treilea Război Anglo-Neerlandez (1672–1674), care făcea parte el însuși din Războiul Franco-Neerlandez (1672–1678), în care Ludovic al XIV-lea a invadat Republica și a încercat să obțină controlul asupra Țărilor de Jos Spaniole. Anglia a fost implicată datorită Tratatului de la Dover, încheiat în secret de către regele Carol al II-lea al Angliei , și care a fost foarte nepopular în Parlamentul Englez.

Context
Planuri pentru combinarea flotelor franceză și engleză fuseseră făcute încă de la sfârșitul lunii ianuarie 1672. Ambele flote trebuiau să fie gata să ia marea la 5 mai, englezii la Downs iar francezii la Brest; odată de englezii erau gata, francezii urmau să ridice velele spre Start iar joncțiunea trebuia să aibă loc undeva între acest punct și Downs după cum vor permite condițiile vremii și mișcările inamicului. Francezii trebuiau să formeze Escadra Albă cu 30 de nave de linie, în timp ce Escadrele Roșie și Albastră urmau să conțină câte 25 de nave englezești. Iacob Stuart, Ducele de York (viitorul rege Iacob al II-lea al Angliei) era comandantul suprem și Amiralul Escadrei Roșii; Contele Jean d'Estrées, Vice-amiralul francez din Ponant (adică din apele occidentale), era comandantul secund; Edward Montagu, Contele de Sandwich comanda Escadra Albastră. În absența Ducelui de York, Sandwich urma să fie comandantul flotei combinate. <ref>Conform aranjamentului inițial, George Ayscue ar fi trebuit să fie vice-amiralul Escadrei Roșii, Edward Spragge cel al Escadrei Albastre, iar Joseph Jordan și John Harman cei doi contra-amirali. După moartea lui Ayscue în martie 1672, John Kempthorne i-a urmat la comanda lui St Andrew și a devenit contra-amiral al Escadrei Albastre, ceilalți urcând o treaptă, astfel că Spragge și Harman s-au mutat în Escadra Roșie.</ref>

Planurile neerlandeze făcute la sfârșitul anului 1671 includeau organizarea unei flote de 72 de nave de linie (de 40 de tunuri sau mai mult) pentru anul următor. La sfârșitul lunii ianuarie acest număr a fost redus la 48, dar după atacul englez asupra flotei de Smirna planul inițial a fost adoptat din nou. Comanda supremă a fost dată evident lui Michiel de Ruyter ca locotenent-amiral al Olandei și Frisiei de Vest; Adriaen Bancket, locotenentul-amiral al Zeelandei, comanda a doua escadră; Willem Joseph van Ghent, locotenentul-amiral al Amsterdamului, comanda ce-a dea treia escadră. Aert van Nes, locotenentul-amiral al Mazei, era comandantul secund al escadrei lui De Ruyter, dar urma să ia comanda flotei în absența acestuia.

Neerlandezii întâmpinau aceleași probleme pe care le-au avut și englezii în 1666, dar le-au abordat diferit, deoarece din considerente geografice flota franceză reprezenta un pericol mai mic pentru ei. Nu le putea face nici un rău înainte de a trece prin Strâmtoarea Dover, atunci când joncțiunea cu flota engleză ar fi asigurată; pe când în 1666 englezii trebuiau să ia în calcul două flote separate și două coaste diferite de apărat. În orice caz, indiferent care a fost motivul lor, neerlandezii au decis să-i ignore pe francezi pentru moment și s-au concentrat asupra englezilor, atacându-i dacă era posibil în apropierea sau chiar în interiorul estuarului Tamisei.

Și aproape că au reușit, deoarece De Ruyter a plecat din Texel cu 35 de nave la 9 mai, iar dacă zeelandezii sub Banckert i s-ar fi alăturat acolo, conform planului, ar fi putut atinge coasta engleză înainte ca Ducele de York să plece de la Nore. Totuși autoritățile zeelandeze i-au ordonat lui Banckert să nu ridice ancora până nu are confirmarea că De Ruyter se afla pe mare deja, și abia la 12 mai cele 6 nave zeelandeze i s-au alăturat în fața propriilor porturi în loc să o fi făcut mai spre Nord.

În aceiași zi flota engleză de 38-43 nave de linie  a plecat de la Nore spre Portsmouth, unde s-a decis între timp să îi întâlnească pe francezi. În acest sens au fost trimise ordine din Londra la 29 aprilie și 2 mai. Ordinele au fost luate de nava Holmes de la Spithead la 4 mai împreună cu piloții englezi necesari și a ajuns la D'Estrées lângă Brest la 8 mai. În ziua următoare flota franceză a luat marea și la 13 mai a sosit la Spithead. La acea dată, flota engleză se afla ancorată lângă North Foreland iar cea neerlandeză la 60 de mile spre Nord-Est, abia aflând de la cercetașii lor că veneau prea târziu. Neerlandezii au pornit în urmărire, dar au fost încetiniți de ceață și au ajuns la Dover abia la 15 mai, atunci când englezii ancorau lângă St Helens alături de francezi. Mai devreme în acea zi neerlandezii au capturat un crucișător englez, French Victory (38 tunuri), o captură neerlandeză din războiul anterior.

Negăsind nici o urmă a englezilor la Downs, De Ruyter a întrunit un Consiliu de Război în care s-a decis să îi caute până la Insula Wight, dar aproape imediat apoi o navă daneză le-a dat vestea că francezii se aflau deja la Spithead iar englezii se aflau pe punctul de a li se alătura. Acest lucru a schimbat situația, deoarece însemna că trebuie să lupte într-o mare inferioritate numerică, și De Ruyter a convocat un al doilea Consiliu, dar vremea proastă l-a amânat până pe 17 mai, flota neerlandeză rămânând la ancora în dreptul Dover-ului. Acest al doilea Consiliu a decis în unanimitate că ar fi o greșeală să dea bătălie oriunde în Canal departe de porturi prietene (doar porturile spaniole ar fi putut primi eventualele navele avariate) și că ar fi cel mai potrivit să se întoarcă pe coasta Zeelandei unde să aștepte întăriri. La 19 mai De Ruyter s-a îndreptat spre această nouă locație.

Între timp francezii li s-au alăturat englezilor la St. Helens la 17 mai și în ziua următoare flota combinată a luat marea pentru a-i căuta pe neerlandezi. Vânturi estice persistente le-a încetinit înaintarea și se aflau încă la Vest de Dungeness la 23 mai când flota neerlandeză întărită considerabil a ancorat la Sud de Harwich la intrarea în Canalul Regelui.

O mică forță de 6 nave engleze (Gloucester 62, Ruby 48, Bonaventure 48, Tiger 44, Adventure 44, Dartmouth 32 împreună cu 3 nave incendiare și o navă spital) care plecase de la Nore la 20 mai pentru a se alătura flotei principale se afla atunci chiar sub Middle Ground. De Ruyter detașase deja 12 dintre navele sale mai ușoare sub Van Ghent (Leeuwen 50 – LA Van Ghent, Zierikzee 60 – VA Evertsen, Ridderschap 66 – SbN Jan van Nes, Deventer 66, Beschermer 50, Essen 50, Veere 50, Bommel 36, Utrecht 36, Ter Goes 34, Delft 34, Overijssel 30 împreună cu 2 nave mai mici și câteva nave incendiare) și le-a trimis în amonte pe Tamisa la 24 mai. Englezii sub Coleman pe Gloucester s-au retras și au fost urmăriți cu lovituri lungi de tun până la Sheerness, unde Van Ghent, găsind locul mult mai bine fortificat decât fusese în 1667, a oprit urmărirea și s-a retras. Unele dintre navele sale au lovit fundul, dar s-au eliberat fără avarii, iar la 26 mai s-a reunit cu De Ruyter, englezii urmându-i la distanță.

Între timp aliații trecuseră de Dover și au aflat că neerlandezii se aflau în gura Tamisei; la 27 mai un vânt dinspre Sud (primul vânt favorabil de la plecarea din I.Wight) le-a permis să se îndrepte spre Nord. Neerlandezii au descoperit apropierea lor chiar în acea noapte și și-au schimbat poziția de la ancorajul de la Gunfleet mai spre larg; această mișcare le-a permis navelor lui Coleman să se alăture Ducelui de York la Sud de Galloper la 28 mai. În ziua următoare cele două flote au luat contact vizual înainte de prânz, vântul suflând dinspre Sud-Vest iar aliații aflându-se direct în vânt.

De Ruyter a ținut cursul spre Sud-Est iar linia aliată a obținut o poziție de unde să atace inamicul abia după ora 18:00, când a devenit clar că nu era destul timp pentru o acțiune decisivă înainte de lăsarea întunericului și înainte ca flotele să atingă bancurile de nisip de la Nieuwpoort și Ostende. Prin urmare Ducele de York și-a păstrat poziția din vânt și a virat atunci când și neerlandezii au făcut-o pe la orele 21:00. Ambele flote au virat din nou pe la miezul nopții și conform lui Narborough se aflau destul de aproape pentru ca unele nave neerlandeze să poate deschide focul, dar la orele 3:00 dimineața când au virat din nou spre Nord-Vest ceața era groasă și au pierdut contactul. Înainte de prânz vremea s-a limpezit, dar vântul s-a întețit atât de mult încât nu putea fi vorba de nici o luptă, deși aliații se aflau încă o dată în poziția de a ataca curând după mijlocul zilei, ambele flote urmând un curs spre Sud-Est. La orele 15:00 aliații au întors spre Nord-Vest iar neerlandezii i-au urmat după o oră; aliații au ancorat în timpul nopții în apropiere, dar neerlandezii au continuat marșul și au fost împinși destul de mult sub vânt. La 31 mai aliații au virat spre Sud cu un vânt dinspre Vest; i-au zărit pe neerlandezi la mare distanță sub vânt dar nu au încercat să se aproprie și, cum nu aveau apă la bord pentru o ședere mai lungă în larg, la orele 8:00 s-au îndreptat spre coasta comitatului Suffolk, unde au ancorat în aceiași seară la 7-8 mile distanță de țărm, în golful Southwold sau Solebay. Au fost întăriți pe drum de către Royal Katherine (82 tunuri) și alte două nave mai mici de la Nore.

Între timp însă, situația militară și internă a Provinciilor Unite se înrăutățise. Francezii se pregăteau să treacă Rinul, iar soldații Electorului de Colonia așteptau să intre în provincia Overijssel. Partiul republican al fraților De Witt era pentru acceptarea condițiilor unei păci umilitoare, dar Willem de Orania, numit în februarie 1672 comandant șef al armatei, deși numai în vârstă de 21 de ani, cerea purtarea războiului împotriva invadatorilor. Nemulțumirea populară creștea, frații De Witt erau învinuiți de lipsurile pregătirii militare, ba chiar de trădare și, după destituire, aveau să fie uciși. Dacă în acele zile tulburi de dezbinare și luptă între partide, aliații anglo-francezi ar fi reușit să debarce la Haga, dezmembrarea Republicii s-ar fi înfăptuit în scurt timp. Din aceste considerente și sub influența comisarului flotei, Cornelis de Witt, Michiel de Ruyter a trebuit să renunțe temporar la principiul de acțiune al flotei neerlandeze adoptat pe parcursul întregului război: în fața superiorității numerice constante a adversarului, să se țină în preajma bazelor sale, în ape mici, la 5-6 mile de coastă, unde nu ar fi putut fi silită să angajeze lupta și, prin prezența ei, să împiedice orice debarcare a aliaților.

Timp de mai multe zile De Ruyter a rămas partea de Sud a Mării Nordului fără să știe unde s-a dus inamicul. Planul său era de a da lupta având avantajul vântului, dar dacă trebuia să accepte lupta în vânt, să o facă în aproprierea propriei coaste. La 6 iunie două dintre navele neerlandeze de cercetare s-au întors cu vestea că aliații se aflau la ancora la Sole Bay. Atunci vântul sufla dinspre Est și îi permitea să atace dintr-o poziție din vânt. A virat imediat spre Sole Bay și a apărut acolo devreme pe 7 iunie, luându-i pe aliați aproape complet prin surprindere.

De la 2 iunie când s-au apropiat de coastă, aliații se aflau la ancoră la Sole Bay luând apă și provizii. Escadra Roșie se afla în dreptul localității Southwold, nava-amiral a flotei, Royal Prince, fiind ancorată la 2 mile de țărm; Sandwich se afla cu Escadra Albastră spre Nord iar D'Estrées cu Escadra Albă câteva mile mai departe spre Sud decât ceilalți, între Dunwich și Aldeburgh.

Vântul și-a schimbat direcția spre Est la 5 iunie iar Ducele de York a dat semnalul ca flota să ridice ancora și să iasă în larg (nu se știe dacă a dat semnalul la 26 sau 27, deși cel mai probabil a fost a doua zi). Căpitanul său, John Cox, l-a asigurat că nu exista nici un pericol de atac mai devreme de o zi sau două, deoarece York abia sosise fără nici o veste despre inamic, în timp ce nava de poștă trecuse pe lângă flota neerlandeză aflată la ancoră lângă Goeree cu o seara înainte. El a scos în evidență faptul că încă o zi sau două la ancoră lângă țărm va permite flotei să termine aprovizionarea cu apă și mâncare, în timp ce aceiași operație ar avea nevoie de mai multe zile pentru finalizare dacă flota ar lua marea. Cu toate acestea, nu se știe cât de mult a fost convins Ducele de York să rămână la ancoră. Narborough menționează că 3 fregate englezești și 2 franceze au fost trimise în recunoaștere la 4 iunie. În orice caz, nava de poștă i-a văzut pe neerlandezi la 3 iunie, nicidecum la 4-5 iunie, și i-a zărit la vreo 20-25 mile de coasta Zeelandei, nu mai mult de 60 de mile de Sole Bay. Nu există nici o dovadă că la un consiliu din data de 6 iunie Sandwich l-a sfătuit pe Duce ori să ia marea ori să se mute mai aproape de țărm și că Iacob i-a atribuit un exces de prudență.

Încrezător că a fost lăsat netulburat, Cox a dat ordine ca Royal Prince să fie carenat și curățat la lumina zilei pe 7 iunie, iar Narborough menționează că această operațiune a început la orele 2:00, astfel că atunci când a fost dată alarma, curând după orele 3:00, nava amiral nu era nici pe departe gata de luptă: o parte din echipaj era pe uscat, șalupele aduceau provizii iar punțile de tunuri erau aglomerate. Apropierea inamicului a fost semnalată prima dată de fregata franceză Eole, cea mai sudică dintre cercetași, dar se pare că flota neerlandeză se apropria dinspre Nord-Est, vântul suflând dinspre Est-Sud-Est sau Est prin Sud și era foarte slab.

Desfășurarea bătăliei
Direcția vântului este mai importantă decât de obicei datorită diferenței de opinie dintre aliați dacă să ia marea cu murele la babord, cum au făcut francezii, sau la tribord. Marea majoritate a surselor contemporane relatate de persoane prezente cad de acord asupra direcției vântului ca fiind între Est și Est-Sud-Est. Nu este posibil ca vântul să fi fost dinspre Nord-Est deoarece flota engleză nu ar fi putut lua un curs spre Nord-Vest, căci coasta avea o direcție spre Nord prin Est și spre Sud prin Vest, iar Royal Prince fiind ancorat la doar 2 mile de țărm nu ar fi avut loc de manevră. De altfel există câteva jurnale oficiale care menționează că Royal James și Victory au urmat un curs spre Nord-Est.

Flota aliată includea 74 nave de linie de 40 de tunuri sau mai mult, iar flota neerlandeză 62 . Aliații aveau astfel o superioritate numerică de 7 la 6 și de armament 6 la 5, navele lor fiind în medie mai grele. Din punct de vedere al calibrului tunurilor și al concentrării puterii de foc dezechilibrul era și mai mare, de vreme ce englezii aveau 7 nave de linie (inclusiv toate navele amiral ale celor 6 divizii din cele două escadre englezești) cu trei punți suprapuse de tunuri, de prim rang, armate cu 90 până la 106 tunuri. Ambele flote erau organizate ca de obicei în 3 escadre, dar De Ruyter a introdus o noutate detașând câte 6 nave din fiecare escadră (câte 2 din fiecare divizie), fiecare însoțită de o navă incendiară, pentru a conduce atacul.

Această escadră înaintată, o noutate tactică, alcătuită din 18 nave de linie ușoare și 18 nave incendiare, aflată sub comanda lui Jan van Brackel, avea scopul excepțional de a provoca cât mai multă dezordine și confuzie în linia anglo-franceză și de a permite astfel atacul concentrat al escadrelor și diviziilor principale asupra navelor inamice împrăștiate.

Din fericire pentru aliați, vântul sufla ușor și a slăbit și mai mult, astfel că au avut cam trei ore și jumătate să recheme toți marinarii de pe uscat și să se pună în mișcare și să formeze un fel de linie înainte ca inamicul să între în raza tunurilor. Din nefericire, datorită unor neînțelegeri inexplicabile, francezii înaintau cu vântul la babord iar cele două escadre engleze cu vântul în tribord.

Există opinii diferite cu privire la motivele lui D'Estrées de a acționa așa cum a făcut-o și dacă a fost îndreptățit sau nu. Justificarea sa pare a venit din faptul că escadra franceză ar fi trebuit să fie avangarda flotei și că în absența ordinelor contrare el se aștepta să conducă linia. Dacă Ducele dorea ca Escadra Albastră să conducă, era esențial ca acesta să își comunice intențiile subordonaților imediați fie prin semnalizare în scris sau verbal, și după cum se știe nu a făcut-o. Singurul ordin pe care francezii l-au primit atunci când D'Estrées l-a trimis pe maior la Duce pentru informații a fost de a ține vântul. Ducele nu le-a transmis niciodată că Escadra Albastră ar fi trebuit să conducă linia. Un astfel de ordin sugera că francezii urmau să stabilească cursul întregii linii. Cât despre luarea poziției sub vânt, francezii nu ar fi putut să o facă fără să lovească țărmul.

Deși cursul cu tribordul în vânt nu era cea mai bună opțiune, alegerea englezilor s-a datorat probabil faptului că valul mareic, așa cum a menționat și Narborough, le-ar fi îndreptat navele cu prova mai mult sau mai puțin spre Nord. Sandwich a luat marea spre Nord pentru că îi convenea, iar Ducele, a cărui navă ridică ancora mai târziu, a acceptat această direcție fără să ia în considerație implicațiile ei. Singura înregistrare a vreunui ordin legat de acest subiect a fost cel dat lui Harman, contra-amiralul său, de a conduce avangarda escadrei sale și să se țină după albaștri, inversând astfel ordinea naturală a flotei.

Flota neerlandeză s-a apropiat dinspre Nord-Est sau Est-Nord-Est în linie transversală cu navele detașate și navele incendiare înaintea corpului principal. Van Ghent a întors în vânt și s-a apropiat cu vântul în tribord asupra Escadrei Albastre; De Ruyter a făcut același lucru ceva mai târziu în fața Escadrei Roșii; dar Banckert a continuat să înainteze cu vântul în babord formând o linie de chilă și s-a apropiat spre Sud în vânt față de francezi.

Nu există nici o dovadă că De Ruyter și-a concentrat întreaga escadră de nave incendiare împotriva englezilor, obținând astfel o superioritate locală. Singura mărturie în acest sens este că Van Brackel, care avea poziția în divizia cea mai sudică din escadra lui De Ruyter, l-a atacat pe Sandwich în centrul Escadrei Albastre engleze. Totuși această situație este ușor explicată prin faptul că neerlandezii s-au apropiat dinspre prova tribordului englezilor, astfel că navele din linia lor avansată au intrat în acțiune înaintea stațiilor lor proiectate.

Escadrele sudice ale lui D'Estrées și Banckert au angajat lupta timp de câteva ore cu vântul dinspre babord, neerlandezii în vânt, fără să se aproape la  mai puțin de 500 de metri, dar există mărturii conflictuale asupra motivelor lor. Neerlandezii au susținut că francezii au coborât sub vânt tot timpul și că Banckert i-a urmărit cât de aproape a putut; versiunea franceză este că vreo 15 dintre navele lor au luptat contra 43 neerlandeze, păstrându-și poziția cât mai în vânt posibil, dar că inamicul a insistat să se mențină la o distanță rezonabilă. Presupusa inegalitate numerică este explicată parțial de afirmația că divizia franceză din avangardă a lui Duquesne a eșuat să înainteze în vânt la fel de mult ca celelalte, dar aceasta este evident o exagerare. Fără divizia lui Duquesne, D'Estrées tot ar fi rămas cu 20 nave de linie, pe când Banckert avea doar 21 nave si 4 fregate, deși este posibil să fi avut aproape 40 de ambarcațiuni în total, incluzând navele incendiare și navele auxiliare. Narborough menționează că neerlandezii aveau 20 de nave contra celor 30 franceze, și aceasta este mult mai aproape de adevăr decât sunt cifrele franceze.

Cu o linie mai întinsă, D'Estrées a căutat să își depășească și întoarcă adversarul; dar divizia din frunte a lui Duquesne (aflat pe vasul Terrible de 70 tunuri) nu a putut strânge îndeajuns vântul, un duel mai dârz de artilerie a avut loc numai spre coada liniilor unde navele Superbe (Des Rabesnières) și Sage (Tourville) au angajat cea mai dură luptă. Însă eșecul apropierii trebuie să fie atribuit în principal neerlandezilor. Francezii nu ar fi putut vira mai mult de 8 grade în vânt iar navele lor se adânceau mai mult în apă decât cele ale lui Banckert; dacă acesta ar fi vrut cu adevărat să ducă lupta de la mică distanță, ar fi putut-o face cu siguranță. Totuși această parte a bătăliei nu a fost doar o simplă canonadă cum a fost descrisă de mulți istorici. Nava amiral franceză Saint Philippe 76 a suferit 67 de morți și răniți, căpitanul navei din fața sa, Tonnant 58, a fost rănit serios, la fel ca un alt căpitan din aceiași divizie; în timp ce Des Rabesnières, comandantul diviziei din ariergardă, a fost rănit mortal iar nava sa, Superbe 70, a fost avariată serios. Conform unei surse, pierderile totale ale escadrei franceze au fost de 450 de oameni, iar o altă sursă menționează că aproape fiecare navă a avut pierderi. De partea neerlandezilor pierderile au fost și ele departe de a fi neglijabile, deși mai puține decât în celelalte două escadre; Star pe Groeningen 70, oponentul lui Superbe, a avut 52 de morți și de răniți, iar propria navă a lui Banckert a suferit 27 de pierderi fără a-i număra pe cei răniți ușor.

Către ora 13:00 după-amiază, Duquesne a intrat însă în linie și neerlandezii au întors cei dintâi spre Nord, urmați de francezi. Depărtarea dintre cele două escadre a crescut, tirul de artilerie a încetat dar s-a reluat vreme de două ceasuri. Banckert a fost ușor rănit și către ora 19:00 a plecat spre a-și ralia restul flotei. Și francezii au făcut la fel, dar aveau să ajungă mai târziu în apele escadrelor engleze.

Neerlandezii și-au concentrat atacul asupra celor două escadre englezești. În Nord, unde Escadra Albastră a reușit să formeze o linie bună , lupta a început pe la orele 7:00, iar în centrul ceva mai târziu . Avangarda extremă a flotei englezești, divizia lui Jordan, a fost inițial doar slab angajată în luptă, dar Sandwich pe Royal James 100, suprastructura înaltă a navei dominând pe cele neerlandeze, a devenit ținta unui atac concentrat. Primul a atacat Van Brakel cu Groot Hollandia 60, deși aparținea detașamentului avansat al escadrei lui De Ruyter, alegând un oponent care ar fi trebuit, conform etichetei acelor vremuri, să îi fie lăsat lui Van Ghent; apoi a sosit Van Ghent și secunzii săi, urmat de două nave incendiare, ambele ratându-și ținta, deși una aproape că a reușit să îi dea foc navei Henry 82, aflată la pupa lui Sandwich. Între timp Sandwich i-a trimis ordine lui Jordan să atace și să urce în vânt față de avangarda neerlandeză, apoi să vină în ajutorul lui. De fapt Jordan a anticipat acest ordin, dar odată ce a ajuns în vânt față de inamic, a rămas acolo și a continuat spre Sud fără să facă prea multe pentru a îl elibera pe Sandwich. Pe de altă parte, Kempthorne, cu a treia divizie a Escadrei Albastre, a trecut sub vânt de Royal James luptând cu divizia neerlandeză corespunzătoare, și s-a mulțumit să trimită doar o barcă ca să vadă cum stă situația.

În acest moment Brakel, care s-a distins la Medway în 1667, a executat manevra curajoasă de a-și aduce nava sa Groot Hollandia cu 60 de tunuri la abordajul lui Royal James cu 100 de tunuri și a reușit să ajungă într-o poziție de-a latul provei sale, de unde putea trage cu impunitate de-a lungul întregii punți inamice. Sandwich a vrut să abordeze inamicul, dar a fost convins contrariul de către Richard Haddock, capitanul său, pe motiv că Royal James a pierdut deja atât de mulți oameni încât nu s-ar mai putea lipsi de o forță suficientă de abordaj fără să slăbească focul astfel încât să încurajeze și alte nave neerlandeze să se aproprie la abordaj. Van Ghent a făcut chiar acest lucru; el intenționa să treacă pe la pupa lui Royal James și să o abordeze de la babord, dar datorită lipsei vântului nu a reușit să ajungă acolo și a trebuit să treacă încet de-a lungul tribordului la foarte mică distanță. Dolfijn 82 a suferit foarte serios în carenă și greement, iar Van Ghent însuși a fost ucis.

Până acum fluxul trecuse iar Haddock, care abia fusese rănit la picior, i-a trimis un mesaj lui Sandwich susținând că ar trebui să arunce ancora de la pupa și să scape astfel de Groot Hollandia. Sfatul lui Haddock a fost urmat și o echipă de abordaj a reușit să pună stăpânire pe puntea superioară a navei neerlandeze pentru îndeajuns timp ca să taie toate legăturile, iar aceasta a mers în derivă complet dezafectată. Apoi Sandwich și-a tăiat cablul ancorei și a încercat să recapete controlul asupra navei sale, dar a fost atacat imediat de Sweers pe Olifant 82. Vice-amiralul din Amsterdam proteja o altă navă incendiară, comandantă de Daniel van Rijn, un alt erou de la Medway, lansând-o asupra vasului lui Sandwich căruia a reușit să îi dea foc. Navele incendiare englezești din propria divizie au eșuat să elibereze nava incendiară neerlandeză, niciuna din ele nereușind să fie alături de nava lui Sandwich. Royal James a ars până la linia de plutire și cea mai mare parte a echipajului a pierit. Încercând să se salveze de la bord cu o șalupă, amiralul Sandwich s-a înecat atunci când ambarcațiunea supraîncărcată s-a răsturnat; Haddock a fost printre cei care au supraviețuit.

O altă navă care a evoluat prost în această parte a bătăliei a fost Henry 82, secundul lui Royal James, care după ce a scăpat de o navă incendiară a fost abordată și capturată, căpitanul ei Francis Digby fiind ucis. Mai târziu Henry a fost recapturată de către Plymouth 60 din divizia lui Jordan cu ajutorul supraviețuitorilor propriului echipaj, dar nu a mai putut lua parte la bătălie.

În centru De Ruyter pe Zeven Provincien 80 și Van Nes pe Eendracht 76 împreună cu alte câteva nave neerlandeze au început să atace nava amiral a Ducelui de York, Royal Prince 100, care inițial se afla oarecum în vânt față de restul diviziei sale cu excepția navei Victory 82, aflată imediat la pupa. Nave incendiare au fost consumate fără efect de ambele părți. Zărind ușor de departe stindardul Ducelui de York, De Ruyter i l-a arătat timonierului său: "Acesta este omul nostru!". Lângă De Ruyter, pe covertă stătea Cornelis de Witt, suferind de gută, așezat pe un scaun îmbrăcat în purpură și înconjurat de o gardă de 12 halebardieri în uniforme de culoare roșie și galbenă a provinciei Olanda. La un moment dat Royal Prince era înconjurat de 7 nave neerlandeze trăgând simultan asupra sa. Zeven Provincien a schimbat bordee cu nava Ducelui de York vreme de două ore dar în cele din urmă Prince a fost dezafectată, scoasă din luptă, catargele doborâte și căpitanul ei, Sir John Cox, a fost ucis, deși a scăpat de atacul a două nave incendiare. Ducele și-a mutat apoi steagul pe St Michael 90, nava căpitanului Sir Robert Holmes,care până atunci se aflase la babord sub vânt și a fost mai puțin angajată în luptă; cam în același timp atât De Ruyter cât și Van Nes și-au căutat alți antagoniști. De Ruyter a înaintat pentru a-l angaja pe John Harman pe Charles 100, în timp ce Van Nes, rămânând la pupa, a avut norocul să atace pe Royal Katherine 82, o navă care abia se alăturase flotei aliate cu un echipaj neantrenat. Deși aproape că a fost aprinsă de o navă incendiară îndreptată asupra lui Royal Katherine, Eendracht și-a redus curând la tăcere oponenta și a lăsat-o în urmă pentru a ataca mai departe, trimițând două nave mici să o ia în stăpânire. Sir John Chicheley, căpitanul lui Royal Katherine, și o parte din echipajul ei au fost luați prizonieri, dar restul, încurajați de îndepărtarea adversarului, s-au întors împotriva neerlandezilor și au recuperat nava. Împreună cu Henry s-a îndreptat spre Harwich și apoi spre Sheerness.

Atunci când Ducele s-a mutat pe St Michael a fost foarte greu pentru propriile nave dar și pentru inamic să descopere acest lucru datorită insuficienței vântului de a-i flutura steagul sau de a împrăștia fumul; dar în ciuda acestui fapt noua navă amiral a fost atacată în curând de la scurtă distanță. Se apropia atunci de malurile de la Lowestoft iar pilotul-șef, pe care Ducele l-a luat cu el de pe Prince, a insistat că e timpul să vireze. La scurt timp după ce a rostit aceste vorbe a fost ucis, dar sfatul i-a fost urmat și pe la orele 11:00 St Michael a întors spre larg spre Sud.

La capătul nordic al flotei Jordan făcuse acest lucru de ceva vreme și a fost urmat de o mare parte a escadrei neerlandeze din Amsterdam, încă condusă ostentativ de Dolfijn în ciuda morții lui Van Ghent și oarecum în confuzie la vederea acestei nave dezafectate și a manevrelor ei indecise. De Ruyter a așteptat puțin mai mult înainte să vireze, dar în cele din urmă ambele escadre nordice din cele două flote au trecut cu vântul la babord îndreptându-se spre Sud într-o serie de linii și grupuri fiecare în vânt față de celelalte. Vântul s-a schimbat spre Sud-Est și l-a adus pe St Michael atât de aproape de Royal James arzând încât a trebuit să coboare sub vânt ca să treacă în siguranță, lăsând pe Dartmouth 32 să ofere ce ajutor mai era posibil.

Acțiunea a continuat la babord pentru încă 6 ore timp în care escadrele englezești s-au reformat treptat, dar suferind avarii grele în același timp. Cambridge 70 și Resolution 70, care navigau în fața lui St Michael, au fost ambele forțate de focul diviziei lui Sweers să iasă din linie, cea dintâi pierzându-și căpitanul, Sir Frescheville Holles, iar Victory, care le-a luat locul în linie, a fost dezafectată și ea. Nava neerlandeză Stavoreen 48 a fost capturată de Greenwich 60 iar o alta, Jozua 54, s-a scufundat sub focul lui Edgar 72 (căpitanul ei, Jan van Dick a fost mai târziu schimbat cu Chicheley de pe Royal Katherine), în timp ce o a treia, Jaarsveld 48, și-a pierdut toate catargele și a reușit să scape cu dificultate.

La ora 17:00 St Michael ajunsese atât de avariat încât Spragge a reușit să treacă înainte cu divizia sa și să își reia locul oficial în linie, iar când acest lucru a fost realizat Ducele de York a decis să își părăsească a doua navă amiral și să își ridice steagul pe London 100, nava lui Spragge aproape intactă. Victory 82, care reușise să stea alături de navele amiral succesive ale Ducelui de York pe tot parcursul luptei până atunci, a fost nevoită să iasă și ea din linie pentru a efectua reparații. Urmă apoi o briză proaspătă dinspre Est-Nord-Est iar escadrele zeelandeză și franceză veniră iar în raza vizuală sub vânt, întorcându-se spre Nord cu vântul în tribord, în timp ce restul celor două flote virau spre Sud-Est la babord.

Canonada a continuat pentru încă 2-3 ore după care De Ruyter a dat flotei sale semnalul de a se reforma și a coborât cu vântul spre Sud, în timp ce Banckert s-a întors cu vântul la babord și a stat la capă pentru a-l aștepta, francezii urmându-i exemplul ceva mai sub vânt. Până seara atât englezii cât și neerlandezii erau mai mult sau mai puțin reuniți și ambii virau spre Sud-Est, cu neerlandezii înainte sub vânt; francezii erau încă ceva mai în spate și nu li s-au alăturat englezilor decât a doua zi de dimineață.

La ivirea zorilor pe 8 iunie vântul sufla dinspre Nord-Est. Pentru moment neerlandezii nu se vedeau, dar după aproximativ o oră pe un curs Nord-Nord-Vest englezii i-au găsit direct spre pupa. Ducele s-a întors pe Prince și a virat spre Est-Nord-Est; apoi, când francezii s-au apropiat în sfârșit, s-a oprit în vânt și a convocat un Consiliu de Război. Chiar înainte de amiază inamicul a intrat din nou în raza vizuală undeva sub vânt și virând spre Nord-Nord-Vest. Aliații au luat același curs și au virat din nou rămânând în vânt. La amiază treceau chiar pe lângă bancul Galloper și virau spre Sud-Est, depășindu-i treptat pe neerlandezi în vânt. Pe la orele 16:00 aliații se aflau într-o poziție de a porni atacul, dar chiar atunci când s-a dat semnalul de atac a fost făcut s-a lăsat o ceață groasă, care a durat 2 ore. Când ceața s-a ridicat, semnalul de atac a fost repetat, dar de această dată vântul era atât de puternic încât era imposibil să fie folosite tunurile de pe puntea inferioară pe partea de sub vânt și ideea de a lupta a trebuit să fie abandonată. Aliații au ținut un curs spre Est până la lăsarea întunericului și apoi au virat spre Nord-Vest la vreo 20 mile Vest-Nord-Vest de Insula Wacheren aproape de bancurile de nisip și au ancorat la 9 iunie în fața acestor bancuri în timp ce neerlandezii au continuat spre propria coastă. Aliații au ancorat lângă Galloper în seara următoare, apoi au ajuns la Nore pentru reechipare la 16 iunie.

Urmări
Bătălia de la Solebay a fost indecisă, dar neerlandezii aveau mai multe motive decât aliații să fie mulțumiți de rezultate. Într-adevăr, au pierdut navele Stavoreen (48 tunuri) și Jozua (54) în bătălie, iar aliații au pierdut pe Royal James (100), în timp ce Westergo (56) a fost arsă accidental în noaptea următoare, dar neerlandezii au reușit cu o forță inferioară să provoace destule stricăciuni pentru a-i împiedica pe aliați să mai încerce vreo operațiune pe coasta neerlandeză pentru o vreme. Neerlandezii au pierdut cel puțin 600 de morți și aproape de două ori mai mulți răniți. Au pierdut un amiral, pe Van Ghent, iar doi căpitani au fost capturați, în timp ce alți câțiva ofițeri superiori, printre care Bankert și Brakel, au fost răniți mai mult sau mai puțin serios. Pentru aliați Narborough menționează că au murit 737 de oameni în total, în afara celor de pe Royal James; așa cum s-a spus anterior, francezii au pierdut în total 450 de morți și răniți. Ofițeri seniori pierduți au fost Sandwich, Cox pe Prince, Digby pe Henry, Holles pe Cambridge, Hannum pe Triumph, Pearce pe St George, Waterworth pe Anne, commandantul Yennis al unei nave incendiare, și Des Rabesnières, șeful de escadră al celei de-a treia divizie franceză. Printre răniți s-au numărat Haddock de pe Royal James, Des Ardents pe Tonnant și Magnou pe Excellent. Chicheley de pe Royal Katherine a fost luat prizonier.

De ambele părți exista destul de multă nemulțumire față de comportamentul anumitor indivizi. Printre aliați principala acuzație nu era cea a englezilor împotriva lui D'Estrées și a francezilor în general (acuzație care va veni mai târziu), ci cea a lui Haddock și a altor ofițeri din Escadra Albastră contra lui Jordan pentru eșecul acestuia de a-l despresura pe Sandwich, și a lui D'Estrées împotriva lui Du Quesne, comandantul primei divizii franceze, pentru a fi păstrat o distanță prea mare față de inamic. Este greu de spus cât de justificate erau aceste acuzații; per ansamblu opinia modernă este favorabilă lui Jordan și este clar că cel puțin Ducele de York a considerat că și-a îndeplinit datoria, de vreme ce a fost promovat la scurt timp la rangul de Vice-Amiral al Escadrei Roșii, propria escadră a Ducelui. Este consemnat că a fost promovat dar nu a mai fost chemat în serviciu activ niciodată, dar se știe că a navigat în această nouă funcție pentru restul verii anului 1672. Faptul că nu a mai primit nici o comandă în flota din 1673 s-a datorat mai probabil tendinței naturale de a înlocui în particular ofițerii mai atașați Ducelui de York și înlocuirea acestora cu cei acceptați de Rupert, noul Comandant-Șef. În cazul lui Du Quesne, este greu de crezut că un ofițer cu o asemenea experiență, atât înainte cât și după anul 1672, a eșuat în mod deliberat în misiune, și deși a fost lăsat la vatră în 1673, s-a văzut mai târziu că nu a fost singurul ofițer-amiral francez care nu a fost de acord cu D'Estrées și că nu subordonatul era neapărat vinovat.

De partea neerlandezilor au existat plângeri împotriva lui Volckhard Schram și a lui David Vlugh, cei doi ofițeri-amirali de la Amiralitatea din Noorderkwartier, și împotriva a trei căpitani, doi dintre ei fiind din escadra lui Banckert. Cu toții au fost achitați iar Jan de Haen, contra-amiralul din Amsterdam, a fost acuzat de exces de zel în adunarea de mărturii împotriva primilor doi.

A fost nevoie să fie numiți noi amirali de ambele părți. Spragge a fost făcut Amiral al Escadrei Albastre în locul lui Sandwich, și i-a luat pe John Harman ca vice-amiral și pe Richard Beach pe Monmouth ca contra-amiral; Jordan și Kempthorne și-au păstrat rangurile dar au fost mutați din Escadra Albastră în cea Roșie. În escadra franceză postul de șef-de-escadră a celei de-a treia divizii și funcția de căpitan a lui Superbe, vacante la moartea lui Des Rabesnières, au fost date temporar lui De Verdille de pe Invincible. La neerlandezi Sweers și De Haen au fost făcuți temporar locotenent-amiral și, respectiv, vice-amiral de Amsterdam, iar Van Meeuwen de pe Reigersbergen a devenit temporar contra-amiral. Sweers a preluat comanda celei de-a treia escadre în locul lui Van Ghent.

Nici o parte adversă nu a realizat prea multe în restul operațiunilor din acel an. De fapt neerlandezii nu au încercat nimic mai mult decât o defensivă aproape complet pasivă, deoarece înfrângerile lor pe uscat, urmate de revoluția care a culminat cu moartea fraților De Witt, au cauzat o mare redirecționare a oamenilor și a proviziilor de la flotă către armată și o mare dezorganizare pe care nici De Ruyter nu putea să o rezolve. S-a făcut o încercare de a cere pace, dar condițiile cerute de aliați erau atât de absurde încât nu s-a ajuns la nici un rezultat.

Concluzie
Conform mărturiei lui De Ruyter, Bătălia de la Solebay a fost cea mai sângeroasă și mai disperată luptă la care a luat parte vreodată. Numai tunurile lui Zeven Provincien au tras în jur de 3.500 de ghiulele. Corpurile a peste 1.200 de oameni au fost aduse de valuri pe coastele orientale ale Angliei, printre care trei dintre halebardierii lui Cornelis de Witt (în timp ce alți trei au fost răniți).

Din punct de vedere tactic, Bătălia de la Solebay a oferit un avantaj major lui De Ruyter. A reușit să surprindă flota aliată în dezordine și să exploateze această situație, împiedicându-i pe anglo-francezi să lupte în linie de bătaie, conform intențiilor Ducelui de York, să-și exploateze superioritatea numerică, de foc și de calibru; din contră, aliații au fost nevoiți să lupte de la mică distanță împotriva unor grupuri de nave pe care neerlandezii au reușit să le concentreze temporar asupra navelor mai puternice, izolându-le de restul liniei și scoțându-le din luptă. În prima parte a bătăliei, această tactică a dat roade spectaculoase: cele mai mari vase din flota aliată fuseseră învinse - nava-amiral a Escadrei Albastre era incendiată, iar cea a Escadrei Roșii dezafectată și scoasă din luptă, două puternice nave cu 82 de tunuri erau capturate, iar multe alte nave englezești erau foarte avariate. Vântul slab a împiedicat tractarea în afara luptei a capturilor, iar aceste nave au fost în cele din urmă luate înapoi de englezi. Din nou neerlandeziilor le-a fost refuzată victoria decisivă de către imensa trăinicie și putere de foc ale navelor amiral englezești cu trei punți de tunuri, adevărate fortărețe plutitoare. Acestea au rezistat atacurilor concentrate ale neerlandezilor și au reprezentat coloana vertebrală a flotei aliate sub care celelalte nave să se regrupeze.

Din perspectiva materială, pierderea navei Royal James valora mai mult decât cele două nave ușoare pierdute de neerlandezi (și o a treia care a luat foc accidental a doua zi după bătălie, Westergo 56); iar dacă neerlandezii ar fi reușit să ducă în patrie cele două capturi cu 82 de tunuri și alte mari nave englezești foarte avariate, avantajul ar fi fost și mai mare.

Mai important este rezultatul strategic. Englezii au susținut că i-au gonit pe neerlandezi spre propria coastă, însă flota aliată nu era în stare să îi blocheze acolo. De Ruyter a provocat atât de multe pierderi încât principalele nave englezești au fost nevoite să se întoarcă în porturi pentru recondiționare. Acesta a fost deznodământul crucial al bătăliei. Englezii au fost pentru o vreme făcuți incapabili să blocheze coasta Țărilor de Jos, să intercepteze flota comercială ce se întorcea din Indiile Orientale dar și să sprijine o invazie planificată în provinciile Olanda sau Zeelanda. Iar în acest sens bătălia a fost decisivă, "spatele" Republicii fiind astfel apărat în timp ce pe uscat armata franceză părea de neoprit și amenința însăși inima țării - Amsterdam. Dacă englezii ar fi reușit să pună stăpânire pe coasta Zeelandei sau a Olandei, obținând controlul asupra căilor maritime, supraviețuirea Provinciilor Unite ar fi fost extrem de improbabilă.

Mai înainte de flota engleză după înfrângerea din Bătălia de la Beachy Head din 1690, afirmația despre flota în viață (a fleet in being) este la fel de adevărată cu privire la flota neerlandeză a Republicii Țărilor de Jos, a cărei înfrângere a devenit în 1673 un imperativ pentru flota aliată anglo-franceză înainte de a putea lansa o invazie dinspre mare și de a încheia astfel războiul în favoarea agresorilor. Prin însăși existența ei, deși cu efective mult diminuate datorită resurselor redirecționate către uscat, flota neerlandeză a împiedicat operațiunile flotei anglo-franceze în restul anului 1672 prin staționări și manevre strategice și prin neacceptarea luptei în condiții nefavorabile.

Flota aliată anglo-franceză
A fost compusă din 76 nave de linie, 11 fregate (87 nave de război) cu 5.332 tunuri și 31.540 oameni, 8 fregate ușoare, 24 nave incendiare, 50 bărci lungi, flute, iahturi și alte nave mici (~180 nave in total)

Flota Neerlandeză

61 nave de linie, 14 fregate (75 nave de război), 36 nave incendiare, 22 iachturi și alte nave mici cu 4.484 tunuri și 20.788 oameni (133 nave in total)

Referințe

Bibliografie
 Journals and Narratives of the Third Dutch War, Roger Charles Anderson; Naval Records Society, Londra 1946
 A Note of The Drawings in the Possesion of the Earl of Darmouth Illustrating The Battle of Sole Bay and The Battle of Texel, Julian S. Corbett; Naval Records Society, Londra 1908
 Johan de Witt en zijn tijd, Pieter Simons; Johannes van der Hey en zoon, Amsterdam 1842, vol 3
 The Influence of Sea Power upon History 1660-1783, Alfred T.Mahan; Little, Brown & Company, Boston 1898
 Maritime Supremacy and the Opening of the Western Mind. Naval campaigns that shaped the modern world 1588-1782'', Peter Padfield; John Murray, Londra 1999

1673
Bătălii navale
Bătăliile Olandei
Bătăliile Angliei
Bătăliile Franței

Bătălia de la Solebay


Purandokht, også kaldet Buran (død 631) var en persisk dronning af sassanide-ætten. Hun regerede mellem 630 og 631. Hun var en af to kvindelige monarker i Persien. Hun var datter af Khosrau 2. og tiltrådte tronen efter mordet på usurpatoren Shahrbarz, som havde afsat og myrdet hendes broders søn. Hun gjorde store men mislykkede forsøg på at styrke centralmagten. Hun efterfulgtes af sin søster, Azarmidokht.

Irans historie
Regerende dronninger

Purandokht


Johann Jakob Hug (* 23. Januar 1801 in Basel; † 6. März 1849 in Liestal) war ein Schweizer Jurist und Politiker. Er gehörte zu den politischen Gründungsvätern des Kantons Basel-Landschaft.

Leben
Nach dem Besuch der Schule in Basel studierte Johann Jakob Hug in Basel, Tübingen und Heidelberg Rechtswissenschaften. 1822 wurde er Mitglied des Corps Helvetia Tübingen und 1824 des Corps Helvetia Heidelberg.

Nach Abschluss des Studiums mit der Promotion zum Dr. iur. war er zunächst als Kriminalrichter in Basel tätig. Von 1829 bis 1831 war Statthalter des Bezirks Waldenburg und trat hier 1831 für die rechtliche Gleichstellung der Landbürger gegenüber den baselstädtischen Aristokraten ein, wofür er des Amtes enthoben und mit Gefängnisstrafe belegt wurde. Nachdem er 1832an der Verfassung des Halbkantons Basel-Landschaft mitgewirkt hatte, war er von 1832 bis 1838 erster Landschreiber des neuen Kantons. Von 1832 bis 1840 und von 1841 bis 1849 gehörte er dem Landrat des Kantons Basel-Landschaft als Abgeordneter an. In den Jahren 1838 bis 1839 war er dessen Präsident. In den Jahren 1836, 1838, 1839 und 1845 war er Gesandter zur Schweizer Tagsatzung, die den Kanton Basel-Landschaft 1833 anerkannt hatte. Nach 1838 war Hug als Advokat und Notar in Liestal tätig. Er gehörte dem Kriminalgericht an, dem er mehrmals als Präsident vorstand. Sein politisches Engagement galt insbesondere den politischen Flüchtlingen aus Süddeutschland.

Weblinks

Einzelnachweise

Regierungsrat (Basel-Landschaft)
Landrat (Basel-Landschaft, Person)
Richter (Schweiz)
Verwaltungsjurist
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Schweizer
Geboren 1801
Gestorben 1849
Mann
Tagsatzungsgesandter

Johann Jakob Hug


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Stupava enthält die 23 nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Stupava im Okres Malacky.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

Weblinks

Stupava (Slowakei)
!

Liste der denkmalgeschützten Objekte in Stupava (Slowakei)


La dama de Pskov (título original en ruso, Псковитянка, Pskovityanka; también llamada Iván el Terrible) es una ópera en un prólogo y tres actos con música de Nikolái Rimski-Kórsakov y libreto en ruso del mismo compositor, basado en una novela de Lev Mei. Se estrenó en el Teatro Mariinski de San Petersburgo el 13 de enero (fecha antigua: 1 de enero) de 1873, con dirección de Eduard Nápravník. Fue revisada para las producciones de los años 1895 y 1901.

En España se estrenó el 13 de diciembre de 1927, en el Gran Teatro del Liceo, Barcelona. En las estadísticas de Operabase aparece con sólo 2 representaciones en el período 2005-2010.

En su primera ópera, Rimski-Kórsakov presenta un dilema para la heroína, Olga, en su amor por el  líder de la oposición republicana al zar y también por su padre, el zar. La acción se sitúa en la capital de la región de Pskov, la ciudad de Pskov, cuando Iván el Terrible en 1570 devastó los pueblos de Nóvgorod y Pskov. La historia no real en que se basa la ópera procura explicar la decisión inesperada del Zar.

La obra tiene muchas similitudes con Borís Godunov de Músorgski en estructura y orquestación: los dos compositores estaban compartiendo un apartamento en la época en que las dos óperas se escribieron.

Trama

La princesa Olga, supuesta hija del príncipe Yuri Ivánovich Tokmakov, virrey en Pskov, es comprometida en matrimonio con el boyardo Matuta, amigo y contemporáneo del príncipe Yuri Tokmakov, como dice Tucha, el hijo de un administrador, antes de que su supuesto padre le revele que en realidad es hija de otro. Las fuerzas del zar Iván el Terrible rodean Pskov y Tucha organiza la resistencia. Cuando el zar descubre que Olga es en realidad su propia hija, manda parar el ataque, pero Olga resulta muerta cuando Tucha ataca a los ejércitos del zar, sin ser consciente de que se habían acabado las hostilidades.

Notas y referencias

Enlaces externos

 Discografía en operadis

Óperas basadas en piezas de teatro
Óperas de Nikolai Rimski-Korsakov
Óperas en ruso
Óperas de 1873
Óperas estrenadas en San Petersburgo
Princesas ficticias
Príncipes ficticios
Representaciones culturales de Iván el Terrible

La dama de Pskov


حدث ذات ليلة فيلم مصري تم إنتاجه عام 1954، من إخراج هنري بركات و بطولة هدى سلطان و محسن سرحان.

قصة الفيلم

زوجة تعيش سعيدة مع زوجها الذي تزوجته رغم معارضة أبيه تفاجأ بشاب يزعم لها أن زوجها أصيب في حادث فتذهب معه لتطمئن عليه، ولكن يتضح لها أنه محتال تكون هذه الحادثة بمثابة شرخ في حياة الزوجية ولا يستطيع زوجها مواصلة حياته الزوجية فيطلقها ويسافر لأوروبا لكي ينسى بعد فترة تتقابل صدفة بالشاب فتتودد إليه حتى تنتقم منه وتقتله وتهم بالانتحار لكن توأم هذا الشاب ينقذها ويتولى الدفاع عنها يحكم عليها بالسجن ويعاهدها المحامي بانتظارها ليتزوجها.

تمثيل
 هدى سلطان
 محسن سرحان
 كمال الشناوي
 عايدة كامل
 عبد الرحيم الزرقاني
 هند رستم
 شفيق نور الدين
 عبد الحميد زكي

روابط خارجية

مراجع

أفلام شفيق نور الدين
أفلام كمال الشناوي
أفلام مصرية إنتاج 1954
أفلام مصرية بالأبيض والأسود
أفلام هدى سلطان
أفلام محسن سرحان
أفلام عايدة كامل
أفلام هند رستم
أفلام هنري بركات
أفلام عن القتل

حدث ذات ليلة (فيلم 1954)


Die Johannes-Kirche ist die Kirche des römisch-katholischen Internatsgymnasiums Collegium Johanneum in Ostbevern.

Beschreibung
Die Johannes-Kirche bei Schloss Loburg ist ein dunkelroter Backsteinbau, der sich von West nach Ost streckt. Dabei ist der Chor zum Westen ausgerichtet. Zu beiden Seiten des Chorraumes sind bogenförmige Fester gespannt. Zudem ist auch noch ein Lichteinfall durch die Decke realisiert. Auf der Ostseite über dem Eingang ist eine Buntglasrosette ins Mauerwerk eingelassen. Die etwa 400 m² große Kirche hat einen rechteckigen Grundriss und ist mit einem schlichten Satteldach gedeckt.

Geschichte
Die Kirche wurde 1958 nach den Plänen des Diözesanbaurates Alfons Boklage aus Münster als südlicher Abschluss des Schulhofes des Johanneums gebaut. Sie soll den Schülern Gelegenheit zur Einkehr und zum Gebet ermöglichen. Ursprünglich war im Chorraum ein etwa 2 m hohes Holzkreuz zu sehen, das heute auf der Empore der Orgel angebracht wurde. Dafür wurde die Kirche Ende der 1994 von Ulrich Hahn völlig neu gestaltet. Der Lichteinfall sorgt für eine meditative Stimmung.

Weblinks

Westfälische Nachrichten

Ostbevern, Johannes-Kirche
Erbaut in den 1950er Jahren
Kirchengebäude im Bistum Münster
Johanneskirche
Backsteinkirche
Johannes-der-Täufer-Kirche
Ostbevern

Johannes-Kirche (Ostbevern)


Bilješke iz Šestice, drugi studijski album sastava Divanhana sniman u periodu od 2011. do 2013. godine. Album sadrži 14 skladbi, te šest uspješno realizovanih internacionalnih glazbenih suradnji. Na albumu gostuju talijanski jazz pijanist Livio Minafra; izvođačica tradicionalne glazbe Svetlana Spajić i violinist Filip Krumes iz Srbije, te harmonikaš Kenan Glavinić i flamenko gitarist Mirza Redžepagić iz BiH.  Album je sniman u Studiju 6 Radio Beograda (Beograd), u Long Play Studiju (Sarajevo), P4 (Berlin), te studiju Athens Pro Audio (Atena). Pored sastava Divanhana na produkciji albuma su još radili i Walter Quintus, Zoran Marić, Anestis Psaradakos, te Borjan Milošević.
Neke od najpoznatijih hit skladbi s albuma su "Emina", "Ko se ono brijegom šeće", "Crven fesić", "Evo srcu mome radosti".

Popis pjesama

Izvori

Vanjske poveznice

Službena web stranica Divanhane

Albumi sastava Divanhana
Albumi iz 2013.

Bilješke iz Šestice


غابة بولونيا هي إحدى حدائق مدينة باريس.
 غابة بولونيا (المتن) هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء المتن

غابة بولونيا (توضيح)


Pterozonium,  rod papratnjača u porodici bujadovki. Pripada mu 14 priznatih vrsta, većina sa tepuima u južnoj Venezueli, pa na istok do Surinama, i na jugozapad do Kolumbije i sjevernog Perua.

Vrste
 Pterozonium brevifrons (A. C. Sm.) Lellinger
 Pterozonium cyclophyllum (Baker) Diels
 Pterozonium cyclosorum A. C. Sm.
 Pterozonium elaphoglossoides (Baker) Lellinger
 Pterozonium lineare Lellinger
 Pterozonium maguirei Lellinger
 Pterozonium paraphysatum (A. C. Sm.) Lellinger
 Pterozonium reniforme (Mart.) Fée
 Pterozonium retroflexum Mickel
 Pterozonium scopulinum Lellinger
 Pterozonium spectabile Maxon & A. C. Sm. ex A. C. Sm.
 Pterozonium steyermarkii Vareschi
 Pterozonium tatei A. C. Sm.
 Pterozonium terrestre Lellinger

Sinonimi
 Syngrammatopsis Alston

Izvori

Pteridoideae

Pterozonium


Raison d'Être (auch Raison d'être, von französisch  [] für "Daseinszweck") steht für:

 ein im Deutschen bildungssprachlich verwendetes Synonym zu Lebenssinn
 Raison d'être (Band), ein schwedisches Musikprojekt
 Raison d'Etre, ein Ale der amerikanischen Brauerei Dogfish Head in Milton (Delaware)
 Raison D'être, eine Compact Disc des Gitarristen Frank Gambale

Siehe auch:

Raison d’Être


Der Neptunschleier (Reteporella grimaldii, Syn.: Reteporella septentrionalis , 1933, Sertella septentrionalis) ist ein im Mittelmeer und Atlantik beheimatetes Moostierchen. Es lebt in Kolonien aus vielen Einzelexemplaren.

Merkmale
Kolonien des Neptunschleiers erreicht einen Durchmesser von bis zu 10 cm. Es bilden sich Kolonien mit fragilen, netzartigen Strukturen, die aufrecht stehen. Die Färbung reicht von dezent lachrosa bis blassgelb. Tote Kolonien werden rasch von Grünalgen überwachsen. Die Moostierchenkolonie besteht aus Kalk.

Verbreitung und Lebensraum
Die Art ist im gesamten Mittelmeer heimisch. Es gibt Nachweise für den Ostatlantik und die britischen Inseln.

Der Neptunschleier ist eine schattenliebende Art des Circalitorials. Im flachen Wasser wächst diese Moostierchenkolonie nur in geschützten Höhlen und Spalten, da sie sonst wegen ihrer Zerbrechlichkeit geschädigt werden können. In größeren Tiefen findet man die Art auch auf offenen Oberflächen. Kleinere Exemplare wachsen häufig im geschützten Wurzelbereich des nur im Mittelmeer beheimateten Neptungrases (Posidonia oceanica).

Verhalten
Die einzelnen Tierchen einer Kolonie leben in einer festen Hülle, in die sie sich bei Störungen oder Gefahr zurückziehen können. Die Individuen einer Moostierchenkolonie ernähren sich von sehr feinem Plankton, das durch eine Tentakelkrone aufgenommen wird. Weitere Nahrung sind zerfallende organische Substanzen. Unter den Individuen der Kolonien besteht eine Art Arbeitsteilung: Während sich ein Teil um den Aufbau der Kolonie kümmert, ist ein anderer Teil für die Vermehrung zuständig.

Aquaristik
Der Neptunschleier ist, wie alle Moostierchen, aufgrund der anspruchsvollen Haltungsanforderungen für Aquarien ungeeignet.

Literatur
 Was lebt im Mittelmeer?, Berbauer Humberg, Franckh-Kosmos Verlags-GmbH&Co.KG, Stuttgart 2009, ISBN 978-3-440-11736-1.
 Claus Valentin: Faszinierende Unterwasserwelt des Mittelmeeres, 1986, ISBN 978-3-8263-8123-2
 Sea Fishes an Invertebrates of the maltese Islands and the Mediterranean Sea, Lawson Wood, 2002
 The Dive Sites of Malta, Comino and Gozo, Lawson Wood, 1999
 Yves Paccalet, Sophie de Wilde: Mittelmeer-Enzyklopädie der Unterwasserwelt, Jahr-Verlag GmbH&Co., 1994
 Tauchreiseführer Malta, Verlag Stephanie Naglschmid, Stuttgart 1990

Weblinks

 Reteporella grimaldii bei SeaLifeBase.
 WoRMS, World Register of Marine Species: Reteporella grimaldii (Jullien, 1903)
 MedRecover: Reteporella grimaldii, Database on species from Mediterranean coralligenous.

Einzelnachweise

Neptunschleier


Die Du Cane Range ist ein Gebirgszug im Zentrum des australischen Bundesstaates Tasmanien und ein Teil der Great Dividing Range. Der Gebirgszug liegt am Ostrand des Cradle-Mountain-Lake-St.-Clair-Nationalparks an der Grenze zum Walls-of-Jerusalem-Nationalpark.

Die höchste Erhebung, der Mount Massif, gilt mit einer Höhe von  als siebthöchster Punkt Tasmaniens. Sie ist bei Wanderern und Bergsteigern sehr beliebt.

Die Du Cane Range wurde nach Sir Charles Du Cane benannt, der 1874–1878 Gouverneur von Tasmanien war.

Gebirge in Australien und Ozeanien
Gebirge in Tasmanien
Great Dividing Range
Tasmanische Wildnis

Du Cane Range


Kung Fu(1972-1975), başrolünde David Carradine'ın oynadığı ödül kazanmış bir Amerikan TV dizisidir. Ed Spielman tarafından tasarlanmış, Jerry Thorpe tarafından yönetilip üretilmiş ve Herman Miller (kendisi ayrıca yardımcı yazar ve yardımcı üreticisidir) tarafından geliştirilmiştir. David Chow ise teknik ve kung fu danışmanlığını yapmıştır.

Kung Fu, Şaolin rahibi Kwai Chang Caine'in vahşi Amerika'da, sadece dövüş sanatları yetenekleri ile donanmış olarak, üvey kardeşi Danny Caine'yi arama maceralarını anlatır. David Carradine yetişkin Caine'yi, Rad Pera ise genç Caine'yi canlandırır. Devamlı rollerde Keye Luke (kör Usta Po) ve Philip Ahn (Usta Kan) bulunur.

Bütün serilerin giriş özeti

19. yüzyılın sonlarında geçen hikâyede, Kwai Chang Caine, Amerikalı bir adamla Çinli bir kadının yetim kalmış oğludur. Şaolin manastırında rahipler tarafından Şaolin ustası olmak için eğitilmiştir.

Usta olduktan sonra, bir kaza sonucu imparatorun yeğenini öldürmüş ve Çin'den kaçmıştır. Üvey kardeşi Danny'nin orada olduğunu düşündüğü için, vahşi batıya gelmiştir.

Kardeşi Danny'i bulmak istemekte, ama rahiplerden aldığı eğitim nedeniyle toplumsal sorumluluk sahibi olduğu için, çoğunlukla kendisini adalet için savaşırken bulmaktadır. Daha sonra yeni çevresini aradığı gizlilik ve güvenlik için terk etmektedir.

Bu gizlilik ve toplumsal sorumluluk çelişkisi sık kullanılan geri dönüşlerle anlatılır. Bu geri dönüşlerde, yetişkin Caine (Carradine) manastırdaki eğitimlerinden özel bir dersi, bir çocuk (Rad Pera), kör Usta Po (Keye Luke) ve Usta Kan (Philip Ahn), karakterleri ile birlikte hatırlamaktadır.

Üçüncü (son) sezonun dört sonuç bölümünde, (Barbary House, Flight to Orion, The Brothers Caine, ve Full Circle,) Caine sadece kardeşi Danny'yi değil ayrıcı yeğeni Zeke'i de bulur.

Tanınmış konuk oyuncular
 John Drew Barrymore
 John Blyth Barrymore
 Bruce Carradine
 John Carradine
 Keith Carradine
 Robert Carradine
 David Chow
 José Feliciano
 Benson Fong
 Harrison Ford
 Jodie Foster
 Anne Francis
 Barbara Hershey (Barbara Seagull)
 James Hong
 Don Johnson
 Nancy Kwan
 Mako (Makoto Iwamatsu)
 Pat Morita
 Leslie Nielsen
 William Shatner
 Victor Sen Yung

Devam ve yeni seriler

Televizyon için yapılmış filmler
Herbie J. Pilato, The Kung Fu Book of Caine kitabının 21. ve 157. sayfalarında, Carradine'ın dans yetenekleri sayesinde Bruce Lee'nin yerine baş rolü aldığını yazar. Carradine, dizinin başladığı 1971/1972 yıllarında daha ünlü bir aktördü. Lee ise, dizi başladıktan kısa süre sonra Enter the Dragon ile üne kavuşmuştur. Yıllar sonra, Lee'nin oğlu Brandon Lee devam serisinde önemli bir rol aldı. İlk Kung Fu:Film (1986) filminde Caine (Carradine) şimdiye kadar bilinmeyen oğlu Chung Wang (Lee) ile dövüşmek zorunda kalmıştır. İkincisinde, Kung Fu:Sonraki Nesil (1987) filminde ise hik|âye şimdiki zamana gelir ve Kwai Chang Caine'nin büyük-büyük torunu olan Johnny Caine (Lee) etrafında gelişir.

Kung Fu: Efsane Devam Ediyor
İlk seri bittikten yirmi yıl sonra, ilgili bir seri birçok kanalda birden gösterilmiştir. Bu seride Kwai Chang Caine'nin neslinden olan bir karakterin hik|âyesi anlatılmıştır. İsmi Kung Fu: Efsane Devam Ediyor olan seride yine başrolde Carradine ve oğlu rolünde Chris Potter yer almıştır. İkinci seri 1993-1997 yılları arasında dört yıl sürmüştür.

Yeni uzun metrajlı film
Temmuz 2006'da Ed Spielman ve Howard Friedlander, Çin'de geçen Kung Fu serilerinin geçmişini anlatacak uzun metrajlı bir filmin yapım aşamasında  olduğunu, David Carradine'ın projeye geri dönmeyeceğini ve efekt yüklü bir film olmayacağını açıkladılar. .

Ek bilgiler
 Geri dönüşlerde kullanılan Şaolin Tapınağı aslında 1967 yapımı Camelot filminde kullanılmış bir settir. Çin dekoruna uyarlanmıştır.
 Caine'ye Usta Po tarafından manastırda verilen Çekirge takma ismi, bir pop kültür referansı olmuştur.

Ödüller
 1973:  Emmy Ödülleri, En iyi yönetmen - (Jerry Thorpe),  An Eye for an Eye .
 1973:  Emmy Ödülleri, En iyi sinematografi - (Jack Woolf), An Eye for an Eye .
 1973: ABD Yazarlar Birliği Ödülleri, En iyi drama - (Herman Miller), King of the Mountain .

Kaynakça
 Anderson, Robert.  The Kung Fu Book: The exclusive, unauthorized, uncensored story of America's favorite martial arts show.  Pioneer Books, Inc., 1994. ISBN 1-55698-328-X
 Pilato, Herbie J. The Kung Fu Book of Caine: The Complete Guide to TV's First Mystical Eastern Western.  Boston: Charles A. Tuttle, 1993. ISBN 0-8048-1826-6

Dış bağlantılar

 tv.com
 mtv.com
 Resmi olmayan Kung Fu sitesi

Amerika Birleşik Devletleri dramatik televizyon dizileri
Dövüş sanatları televizyon serileri

Kung Fu (dizi)


Područje grada Sarajeva prema upravnoj podjeli BiH u Austro-Ugarskoj bilo je posebno upravno područje.

Zakonski ga je regulirao austro-ugarski Zakon o upravljanju Bosnom i Hercegovinom koji su parlamenti Austrije i Ugarske donijeli 1880. godine.
U početku je na čelu Bosne i Hercegovine bio general Josip Filipović, a 1882. godine uvedena je civilna uprava.
Zbog dogovora na Berlinskom kongresu o zadržavanju vrhovne sultanove vlasti, ali i zbog dualističkog ustroja Monarhije, Bosna i Hercegovina nije pripojena ni austrijskom ni ugarskom dijelu, nego je nad njom uspostavljena zajednička vlast, kondominij i pretvorila je Bosnu i Hercegovinu u protektorat. I nakon aneksije BiH ostala je kondominijem.

Grad Sarajevo je bilo je izdvojeno iz nadležnosti okružne oblasti i kotarskog ureda. U samom Sarajevu bilo je sjedište Sarajevskog okruga i kotarske oblasti. Posebna uprava grada Sarajeva imala je propagandnu ulogu radi pokazivanja uspješne austro-ugarske uprave u modernizaciji Bosne i Hercegovine. Gradsku upravu grada Sarajeva činilo je Gradsko vijeće, čije je izvršno tijelo bilo gradsko poglavarstvo. Zemaljska Vlada Bosne i Hercegovine imala je svog povjerenika za glavni zemaljski grad Sarajevo, kojem su povjerili upravu javne sigurnosti i reda (policijske ingerencije) te nadzor nad radom Gradskog poglavarstva i Gradskog vijeća. Vladin je povjerenik bio zajednički predstavnik najviše vlasti u zemlji.

Godine 1900. Sarajevo je uz Mostar, Banju Luku i Dolnju Tuzlu bio jedini grad u BiH s više od 5000 stanovnika. Od 1881. godine sjedište bosanskog biskupa je u Sarajevu. Prema popisu stanovništva 16. lipnja 1879. u Sarajevu je živjelo 21.377 stanovnika.

Izvori

Povijest Sarajeva

Sarajevo u Austro-Ugarskoj


Sophie-Clémence de Lacazette (Lyon,  - Paris, ) est une artiste peintre française.

Elle est l'élève de Jean-Baptiste Regnault et de Jean-Baptiste Jacques Augustin.

Elle meurt à Paris le 27 octobre 1854 et est enterrée au cimetière du Père-Lachaise.

Notes et références

Liens externes

 Site Biographie.com

Naissance en septembre 1774
Naissance à Lyon
Peintre française
Miniaturiste français
Décès en octobre 1854
Décès dans l'ancien 2e arrondissement de Paris
Décès à 80 ans

Sophie-Clémence de Lacazette


Antonio Cupo () es un actor y músico canadiense, más conocido por haber interpretado a Marco Moretti en la serie Bomb Girls.

Biografía
Es hijo de los inmigrantes italianos Manlio y Lucia Cupo quienes emigraron a Canadá en el año 1968, diez años antes del nacimiento de Antonio. Tiene dos hermanos mayores Sabato Cupo y la actriz y cantante Carmelina Cupo.

Se graduó en literatura inglesa en Teatro en la Universidad de Columbia Británica.

Carrera
Es vocalista de la banda de rock "Hybrid Cartel". Antonio ha ganado varios concursos nacionales de composición de canciones en Canadá.

En 2001 apareció por primera vez en la serie Dark Angel, donde interpretó al Hombre X5 durante el episodio "Designate This". Apareció de nuevo en el episodio "Art Attack", donde interpretó a un trabajador. Ese mismo año  apareció en la serie de ciencia ficción Andrómeda, donde interpretó al Teniente Gadell. En 2005 interpretó a Christian Grey en la serie romántica italiana Elisa di Rivombrosa. En 2008 obtuvo un pequeño papel en la película Elegy.

En 2011 apareció en la película Magic Beyond Words: The JK Rowling Story, donde interpretó al periodista de televisión portugués Jorge Arantes. En 2012 se unió al elenco recurrente de la miniserie Bomb Girls, donde interpretó a Marco Moretti hasta el final de la serie en 2013. Ese mismo año apareció como invitado en un episodio de la serie norteamericana Supernatural, donde dio vida al fantasma Whitman Van Ness.

Filmografía

Series de televisión

Películas

Apariciones

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos

 Antonio Cupo - First Official Fan Site

Actores de Vancouver
Actores de televisión de Canadá
Actores masculinos de Canadá
Nacidos en Vancouver

Antonio Cupo


ඇෆ්ගනිස්ථාන ඉස්ලාමික ජනරජය, එසේත් නැතිනම් පොදු ව්‍යවහාරයට අනුව ඇෆ්ගනිස්ථානය යනු දකුණු-මධ්‍යම ආසියාවේ පිහිටි සම්පූර්ණයෙන්ම ගොඩබිමින් වටවූ කඳුකර රාජ්‍යයකි. එය දකුණින් සහ නැගෙනහිරින් පාකිස්ථානයට ද, බටහිරින් ඉරානයට ද, උතුරින් තුර්කමෙනිස්ථානයට, උස්බෙකිස්ථානයට සහ ටජිකිස්ථානයට ද, ඊසානදිගින් චීනයට ද මායිම් වී ඇත. වත්මන් ඇෆ්ගනිස්ථාන භූමිය අතීතයේ දී සේද මාවතේ සහ මානව සංක්‍රමණයේ සන්ධිස්ථානයක් විය. ක්‍රිපූ 50,000 තරම් ඈත අතීතයේ මෙහි මිනිස් වාසය පැවති බවට සාක්ෂි පුරාවිද්‍යාඥයන් විසින් සොයාගෙන ඇත. මේ ප්‍රදේශයේ නාගරික ජනාවාස ක්‍රිපූ 3000-2000 අතර කාලයක ඇරඹෙන්නට ඇතැයි සැළකේ.

කාලයත් සමග ජනවර්ග රාශියක් ජීවත් වී ඇති ඇෆ්ගනිස්ථානය, මධ්‍යම ආසියාව සහ මැදපෙරදිගත් ඉන්දියානු උපමහාද්වීපයත් යා කරන වැදගත් ස්ථානීය පිහිටුමක පවතියි. මේ නිසාම පුරාණයේ සිටම මහා ඇලෙක්සැන්ඩර්, මෞර්ය අධිරාජ්‍යය, ජෙන්ගිස් ඛාන් වැන්නන්ගේ හමුදා ආක්‍රමණවලට ඇෆ්ගනිස්ථානය ගොදුරු වී ඇත.

ශබ්දනිෂ්පත්තිය

"ඇෆ්ගන් මිනිසුන්ගේ දේශය" යන අර්ථය ඇතිව පර්සියන් බසින් සෑදී ඇත. "ඇෆ්ගන්" යන්න මිනිසුන්ගේ ගෝත්‍රය හැඳින්වීමටත් "තාන්" යන්න ප්‍රදේශය යන අරුත ඇති උපසර්ගයක් ලෙසත් යෙදී ඇත. මුල් කොටස වූ ඇෆ්ගන් යන්න අතීතයේ සිටම මෙහි මුල්ම හා විශලතම ජන කොට්ඨාශය වන පෂ්තුන් ජනයා හැඳින්වීමට යොදාගන්නකි. මෙය 3 වන සියවසේ "අබ්ගන්" ලෙසත් 6 වන සියවසේ "අවගන" ලෙසත් භාවිතා කෙරී ඇත.

භූ ලක්ෂණ

නිරිත දිගින් හා දකුණින් තැනි සහිත ගොඩ බිමින් වට වූ කඳුකර රටකි.විවිධ අවස්ථා වල දකුණු අසියාවේ, මධ්‍යම අසියාවේ, හෝ බටහිර දිග අසියාවේ (මැද පෙරදිග ) පිහිටි බවට විස්තර කෙරේ.එය උතුරු අක්ෂාංශ 29°-39° හා නැගෙනහිර දේශාංශ 60°-75° අතර පිහිටා ඇත.උසම ස්ථානය මුහුදු මට්ටමේ සිට අඩි 24557ක් (මීටර් 7485 ) උසින් වූ නව්ෂාක් වේ. දේශගුණය ප්‍රදේශානුගතව සීඝ්‍ර ලෙස වෙනස් වේ. රටේ බොහෝ කොටස් වියලි අතර නැවුම් ජලය හිඟය.අන්තර්වාහී සිස්තානීය තටකය යනු ලෝකයේ වියලිතම ප්‍රදේශ වලින් එකකි.

ඉතිහාසය

ආශ්‍රිත

ඇෆ්ගනිස්ථානය

ඇෆ්ගනිස්ථානය


Acer pseudoplatanus, known as the sycamore in the British Isles and as the sycamore maple in the United States,  is a species of flowering plant in the soapberry and lychee family Sapindaceae. It is a large deciduous, broad-leaved tree, tolerant of wind and coastal exposure. It is native to Central Europe and Western Asia, from France eastward to Ukraine, northern Turkey and the Caucasus and southward in the mountains of Italy and northern Iberia.

The sycamore establishes itself easily from seed and was introduced to the British Isles by 1500. It is now naturalised there and in other parts of Europe, North America, Australia and New Zealand, where it may become an invasive species.

The sycamore can grow to a height of about  and the branches form a broad, rounded crown. The bark is grey, smooth when young and later flaking in irregular patches. The leaves grow on long leafstalks and are large and palmate, with five large radiating lobes. The flowers are greenish-yellow and hang in dangling flowerheads called panicles. They produce copious amounts of pollen and nectar that are attractive to insects. The winged seeds or samaras are borne in pairs and twirl to the ground when ripe. They germinate freely in the following spring.

In its native range, the sycamore is associated with a biodiverse range of invertebrates and fungi, but these are not always present in areas to which it has been introduced. It is sometimes planted in urban areas for its value as an ornamental. It produces a hard-wearing, creamy-white close-grained timber that is used for making musical instruments, furniture, joinery, wood flooring and kitchen utensils. It also makes good firewood. The rising sap in spring has been used to extract sugar and make alcoholic and non-alcoholic drinks. Bees collecting the nectar make honey.

Taxonomy and etymology
Acer pseudoplatanus was first described by the Swedish naturalist Carl Linnaeus in his Species Plantarum in 1753. It is the type species in the maple genus Acer. Many forms and varieties have been proposed, including natural varieties such as var. macrocarpum Spach, var. microcarpum Spach, and var. tomentosum Tausch, and forms such as f. erythrocarpum (Carrière) Pax, f. purpureum (Loudon) Rehder, and f. variegatum (Weston) Rehder. These are all now considered to be synonyms of Acer pseudoplatanus L.

The specific name pseudoplatanus refers to the superficial similarity of the leaves and bark of the sycamore to those of plane trees in the genus Platanus, the prefix pseudo- (from Ancient Greek) meaning "false". However, the two genera are in different families that are only distantly related. Acer and Platanus differ in the position in which leaves are attached to the stem (alternate in Platanus, paired or opposite in Acer) and in their fruit, which are spherical clusters in Platanus and paired samaras (winged fruit) in Acer.

The common name "sycamore" was originally applied to the fig species Ficus sycomorus, the sycamore or sycomore referred to in the Bible, that is native to Africa and Southwest Asia. Other common names for the tree include false plane-tree, great maple, Scottish maple, mount maple, mock-plane, or Celtic maple.

Description

The sycamore is a large, broad-leaved deciduous tree that reaches  tall at maturity, the branches forming a broad, domed crown. The bark of young trees is smooth and grey but becomes rougher with age and breaks up into scales, exposing the pale-brown-to-pinkish inner bark.

The buds are produced in opposite pairs, ovoid (approximately oval in shape) and pointed, with the bud scales (the modified leaves that enclose and protect the bud) green, edged in dark brown and with dark brown tips, . When the leaves are shed they leave horseshoe-shaped marks called leaf scars on the stem. The leaves are opposite, large,  long and broad, palmate with 5 pointed lobes that are coarsely toothed or serrated. They have a leathery texture with thick veins protruding on the underside. They are dark green in colour with a paler underside. Some cultivars have purple-tinged or yellowish leaves. The leaf stalk or petiole is  long, is often tinged red with no stipules or leaf-like structures at the base.

The functionally monoecious (bisexual) or dioecious yellow-green flowers are produced after the leaves in early summer, in May or June in the British Isles, on pendulous panicles  long with about 60–100 flowers on each stalk. The fruits are paired winged seeds or samaras, the seeds  in diameter, each with a wing  long developed as an extension of the ovary wall. The wings are held at about right angles to each other, distinguishing them from those of A. platanoides and A. campestre, in which the wings are almost opposite, and from those of A. saccharum, in which they are almost parallel. When shed, the wing of the samara catches the wind and rotates the fruit as it falls, slowing its descent and enabling the wind to disperse it further from the parent tree. The seeds are mature in autumn about four months after pollination.

The sycamore is tetraploid (each cell having four sets of chromosomes, 2n=52), whereas A. campestre and A. platanoides are diploid (with 2 sets of chromosomes, 2n=26).

Botany
Sycamore trees produce their flowers in hanging branched clusters known as panicles that contain a variety of different flower types. Most are morphologically bisexual, with both male and female organs, but function as if they were unisexual. Some are both morphologically and functionally male, others morphologically bisexual but function as males, and still others are morphologically bisexual but function as females. All of the flower types can produce pollen, but the pollen from functionally female flowers does not germinate. All flowers produce nectar, the functionally female flowers producing it in greater volume and with a higher sugar content.

Sycamore trees are very variable across their wide range and have strategies to prevent self-pollination, which is undesirable because it limits the genetic variation of the progeny and may depress their vigour. Most inflorescences are formed of a mixture of functionally male and functionally female flowers. On any one tree, one or other of these flower types opens first and the other type opens later. Some trees may be male-starters in one year and female-starters in another. The change from one sex to the other may take place on different dates in different parts of the crown, and different trees in any one population may come into bloom over the course of several weeks, so that cross-pollination is encouraged, although self-pollination may not be completely prevented.

The sycamore may hybridise with other species in Acer section Acer, including with A. heldreichii where their natural ranges overlap and with A.velutinum. Intersectional hybrids with A. griseum (Acer section Trifoliata) are also known, in which the basal lobes of the leaf are reduced in size, making the leaves appear almost three-lobed (trifoliate).

Distribution
The sycamore is native to central and eastern Europe and western Asia. Its natural range includes Albania, Austria, Belgium, Bulgaria, Czech Republic, Georgia, Germany, Greece, Hungary, Italy, Lithuania, Poland, Portugal, Romania, southern Russia, Spain, Switzerland and the former Yugoslavia. Reports of it occurring in eastern Turkey have been found to refer to A. heldreichii subsp. trautvetteri.
It was probably introduced into Britain in the Tudor period by 1500 and was first recorded in the wild in 1632 in Kent. The date of its first introduction into Ireland is unclear, but the oldest specimen in Ireland is in County Cavan and dates from the seventeenth century. It was introduced into Sweden around 1770 with seeds obtained from Holland.

The lack of old native names for it has been used to demonstrate its absence in Britain before introduction in around 1487, but this is challenged by the presence of an old Scottish Gaelic name for the tree, fior chrann which suggests a longer presence in Scotland at least as far back as the Gaelic settlement at Dál Riata in the late 6th and early 7th centuries. This would make it either an archaeophyte (a naturalised tree introduced by humans before 1500) or perhaps native if it can be seen to have reached Scotland without human intervention. At the moment it is usually classified as a neophyte, a plant that is naturalised but arrived with humans on or after the year 1500. Today, the sycamore is present in 3,461 (89.7%) of hectads in Britain, more than any native tree species.

The sycamore has been introduced to suitable locations outside Europe as an attractive tree for park, street or garden. These include the United States, Canada, Australia (Victoria and Tasmania), Chile and New Zealand, Patagonia and the laurel forests of Madeira and the Azores. At the time of its introduction it was probably not appreciated that its prolific production of seeds might one day cause a problem to the landscape as it spread and out-competed native species. The tree is now considered to be an environmental weed in some parts of Australia (Yarra Ranges, Victoria) and also Mount Macedon, near Daylesford, parts of the Dandenong Ranges, where it is naturalised in the eucalypt forests. The sycamore is also scattered in north-eastern Tasmania and also at Taroona, near the Derwent River, in southern Hobart. It is considered to be an invasive species in New Zealand, Norway, and environmentally sensitive locations in the United Kingdom.

In about 1870, the sycamore was introduced into the United States, and was planted in New York state and New Jersey. It was later cultivated as a park or street tree in New England and the Mid-Atlantic states. By the early part of the 21st century, it was naturalised in fourteen states (Connecticut, Delaware, Illinois, Kentucky, Maine, Michigan, North Carolina, New Jersey, New York, Pennsylvania, Rhode Island and Washington, D.C.), and in the Canadian provinces of British Columbia, New Brunswick, Nova Scotia and Ontario. The United States Department of Agriculture considers it an invasive species.

Ecology

In its native range, the sycamore is a natural component of birch (Betula sp.), beech (Fagus sp.) and fir (Abies sp.) forests. It readily invades disturbed habitats such as forest plantations, abandoned farmland and brownfield land, railway lines and roadsides verges, hedgerows, native and semi-natural woodland. In New Zealand, it invades the high country tussock grassland.  As an introduced, invasive species, it may degrade the laurel forest in Madeira and Portugal and is a potential threat to the rare endemic Madeiran orchid, Dactylorhiza foliosa.

It is tolerant of a wide range of soil types and pH, except heavy clay, and is at its best on nutrient-rich, slightly calcareous soils. The roots of the sycamore form highly specific beneficial mycorrhizal associations with the fungus Glomus hoi, which promotes phosphorus uptake from the soil. Sycamore mycorrhizas are of the internal arbuscular mycorrhizal type, in which the fungus grows within the tissues of the root and forms branched, tree-like structures within the cells of the root cortex.

The larvae of a number of species of moth use the leaves as a food source. These include the sycamore moth (Acronicta aceris), the maple prominent (Ptilodon cucullina) and the plumed prominent (Ptilophora plumigera). The horse-chestnut leaf miner (Cameraria ohridella) occasionally lays its eggs on the sycamore, although 70% of the larvae do not survive beyond the second instar. The leaves attract aphids, and also the ladybirds and hoverflies that feed on them. The flowers produce copious amounts of nectar and pollen and are attractive to bees and other insects, and the seeds are eaten by small mammals such as voles and birds. As an introduced plant, in Britain the sycamore has a relatively small associated insect fauna of about 15 species, but it does have a larger range of leafhoppers than does the native field maple.

The tree may also be attacked by the horse chestnut scale insect (Pulvinaria regalis), which sucks sap from the trunk and branches, but does not cause serious damage to the tree. Sometimes squirrels will strip the bark off branches, girdling the stem; as a result whole branches may die, leaving brown, wilted leaves.

The sycamore gall mite Eriophyes macrorhynchus produces small red galls, similar to those of the nail gall mite Eriophyes tiliae, on leaves of sycamore and field maple, Acer campestris from April onwards. Another mite, Aceria pseudoplatani causes a 'sycamore felt gall' on the underside of leaves of both sycamore and Norway maple (Acer platanoides). The sycamore aphid Drepanosiphum platanoidis sucks sap from buds and foliage, producing large quantities of sticky honeydew that contaminate foliage, cars and garden furniture beneath.

The sycamore is susceptible to sooty bark disease, caused by the fungus Cryptostroma corticale. This causes wilting of the crown and the death of branches. Rectangular patches of bark become detached exposing thick layers of black fungal spores. The fungus may be present in the heartwood without symptoms for many years, working its way towards the bark following long, hot summers. The spores are hyper-allergenic and cause a condition called maple bark stripper's disease, a hypersensitivity pneumonitis. Less serious is the fungus Rhytisma acerinum which often forms the disease known as tar spot, in which black spots with yellow margins form on the foliage. The leaves may fall prematurely but the vigour of the tree is little affected. Sycamore leaf spot, caused by the fungus Cristulariella depraedans, results in pale blotches on leaves which later dry up and fall. This disease can cause moderate leaf loss but trees are little affected in the long run.

Fungal species Coniothyrium ferrarisianum has also been isolated from leaves of Acer pseudoplatanus in Italy in 1958.

Toxicity
Horses eating seeds or emergent seedlings of A. pseudoplatanus can suffer from an often fatal condition of atypical myopathy.

Cultivation

Sycamore self-seeds very vigorously, the seeds germinating en masse in the spring so that there is little, or no, seed bank in the soil. It is readily propagated from seed in cultivation, but varieties cannot be relied on to breed true. Special cultivars such as A. pseudoplatanus 'Brilliantissimum' may be propagated by grafting. This variety is notable for the bright salmon-pink colour of the young foliage and is the only sycamore cultivar to have gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit. A rare weeping form with dangling branches, A. pseudoplatanus var. pendulum, was first sold by Knight & Perry's exotic nursery in Chelsea, England, before 1850 when the name was published by W.H. Baxter in the Supplement to Loudon's Hortus Brittanicus, but no specimens of this cultivar are known to survive.

The sycamore is noted for its tolerance of wind, urban pollution, salt spray, and low summer temperatures, which makes it a popular tree for planting in cities, along roads treated with salt in winter, and in coastal localities. It is cultivated and widely naturalised north of its native range in Northern Europe, notably in the British Isles and Scandinavia north to Tromsø, Norway (seeds can ripen as far north as Vesterålen); Reykjavík, Iceland; and Tórshavn on the Faroe Islands. It now occurs throughout the British Isles, having been introduced in the 16th century.

Sycamores make new growth from the stump or roots if cut down and can therefore be coppiced to produce poles and other types of small timber. Its coppice stools grow comparatively rapidly, reaching as much as  in length in the first year after initial harvesting.

It is grown as a species for medium-to-large bonsai in many areas of Europe, where some fine specimens can be found.

Uses
Sycamore is planted in parks for ornamental purposes, and sometimes as a street tree, for its tolerance of air pollution makes it suitable for use in urban plantings. Owing to its tolerance to wind, it has often been planted in coastal and exposed areas as a windbreak.

It produces a hard-wearing, white or cream close-grained timber that turns golden with age. The wood can be worked and sawn in any direction and is used for making musical instruments, furniture, joinery, wood flooring and parquetry. Because it is non-staining, is used for kitchen utensils, wooden spoons, bowls, rolling pins and chopping boards. In Scotland it has traditionally been used for making fine boxes, sometimes in association with contrasting, dark-coloured laburnum wood.

Occasionally, trees produce wood with a wavy grain, greatly increasing the value for decorative veneers. The wood is a medium weight for a hardwood, weighing 630 kg per cubic metre. It is a traditional wood for use in making the backs, necks and scrolls of violins. The wood is often marketed as rippled sycamore. Whistles can be made from straight twigs when the rising sap allows the bark to be separated, and these, and sycamore branches, are used in customs associated with early May in Cornwall. The wood is used for fuel, being easy to saw and to split with an axe, producing a hot flame and good embers when burnt.

In Scotland, sycamores were once a favoured tree for hangings, because their lower branches rarely broke under the strain. Both male and female flowers produce abundant nectar, which makes a fragrant, delicately flavoured and pale-coloured honey. The nectar and copious dull yellow ochre pollen are collected by honeybees as food sources. The sap rises vigorously in the spring and like that of sugar maple can be tapped to provide a refreshing drink, as a source of sugar and to make syrup or beer.

Notable specimens

Tolpuddle Martyrs' Tree
Under this sycamore tree at Tolpuddle in Dorset, England, six agricultural labourers, known as the Tolpuddle Martyrs, formed an early trades union in 1834. They were found to have breached the Unlawful Oaths Act 1797 and were transported to Australia. The subsequent public outcry led to their release and return. The tree now has a girth of 5.9 metres (19 feet, 4 inches) and a 2005 study dated the tree to 1680. The tree is cared for by the National Trust, which has pollarded the tree in 2002 and 2014.

Corstorphine Sycamore Tree
An ancient sycamore (sometimes described as a "plane") with distinctive yellow foliage formerly stood in the village of Corstorphine, now a suburb of Edinburgh, Scotland. The tree was reputedly planted in the 15th century and is named as the form Acer pseudoplatanus f. corstorphinense Schwer. Not only was it claimed to be the "largest sycamore in Scotland" but also the scene of James Lord Forrester's murder in 1679. The tree was blown down in a storm on Boxing Day 1998, but a replacement, grown from a cutting, now stands in the churchyard of Corstorphine Kirk. The tree is commemorated in the badge of the Corstorphine Bowling Club of Edinburgh, designed in 1950 to feature the Corstorphine sycamore tree and a single horn, and redesigned in 1991 for the club's centenary.

Newbattle Abbey sycamore
The Newbattle Abbey sycamore near Dalkeith, planted in 1550, was the specimen with the earliest known planting date in Scotland. It had achieved a girth of  and a height of  by the time it was toppled by a gale in May 2006 at the age of 456 years.

Clonenagh Money Tree
Saint Fintan founded a monastery at Clonenagh in County Laois, Ireland, in the sixth century and it had a spring beside it. This was considered holy and was visited by pilgrims. In the nineteenth century, a Protestant land owner, annoyed at people visiting the site, filled the well in, whereupon the water started to flow into the hollow interior of a sycamore tree on the other side of the road. Filled with amazement, people hung rags on the tree and pressed coins into its trunk as votive offerings and it became known as the "Money Tree". Some years later, it fell down, but new shoots appeared from its base, and the water still welled up. It remains a place of veneration on St Fintan's day, February 17.

Sycamore Gap Tree

The Sycamore Gap Tree or Robin Hood Tree was a sycamore tree standing next to Hadrian's Wall near Crag Lough in Northumberland, England. It was located in a dramatic dip in the landscape and was a popular photographic subject, described as one of the most photographed trees in the country. It derived its alternative name from featuring in a prominent scene in the 1991 film Robin Hood: Prince of Thieves. The tree was a few hundred years old and once stood with others, but they had been removed over time, possibly to improve sightlines or for gamekeeping purposes. It was felled overnight on 28 September 2023; a police investigation was launched the following day.

References

External links
 Acer pseudoplatanus - distribution map, genetic conservation units and related resources. European Forest Genetic Resources Programme (EUFORGEN)

pseudoplatanus
Trees of Europe
Flora of the Caucasus
Garden plants of Europe
Ornamental trees
Trees of humid continental climate
Trees of mild maritime climate
Melliferous flowers
Plants described in 1753
Taxa named by Carl Linnaeus

Acer pseudoplatanus


Die Meissener Gemeinsame Feststellung ist ein Dokument, das 1988 vom Bund der Evangelischen Kirchen in der DDR (BEK), von der Evangelischen Kirche in Deutschland (EKD) und der Kirche von England unterzeichnet wurde. Als Kernstück enthält es die Meissener Erklärung. Darin kommen die unterzeichnenden Kirchen überein, sich gegenseitig als Kirchen sowie die ordinierten Ämter und die Sakramente anzuerkennen. Als Folge daraus besteht eine formale gegenseitige Einladung zum Abendmahl durch die Gliedkirchen der EKD und der anglikanischen Kirche. Darüber hinaus ist die gemeinsame Feststellung mit der Verpflichtung verbunden, auf eine Vertiefung der Gemeinsamkeiten hinzuarbeiten:
 "Wir werden alle möglichen Schritte zu engerer Gemeinschaft auf so vielen Gebieten christlichen Lebens und Zeugnisses wie möglich unternehmen, so daß alle unsere Mitglieder gemeinsam auf dem Weg zu voller, sichtbarer Einheit voranschreiten mögen."

Zur Ausgestaltung der Zusammenarbeit wurde 1991 eine gemeinsame Kommission gegründet, die Meissen-Kommission, in der je ein Bischof der beteiligten Partner den gemeinsamen Vorsitz führen. Co-Vorsitzender auf evangelischer Seite ist Landesbischof Ralf Meister, auf anglikanischer Seite Bischof Jonathan Gibbs (Stand 2021). Die Kommission hält jährliche Tagungen ab; in größeren Abständen werden auch theologische Konferenzen veranstaltet.

Weblinks
 Text der Meissener Gemeinsamen Feststellung auf der Website der EKD
 25 Jahre Meissener Erklärung auf der Website der EKD
 Informationen über das Meissen Agreement auf der Website der Church of England

Einzelnachweise

Ökumenisches Dokument
Religion 1988
Evangelische Kirche in Deutschland
Church of England

Meißener Gemeinsame Feststellung


En la historiografía búlgara, el término Liberación de Bulgaria se usa para describir los acontecimientos de la guerra ruso-turca de 1877-78 que llevaron al restablecimiento de la soberanía búlgara con el Tratado de San Stefano el 3 de marzo de 1878, luego de la conquista total del Segundo Imperio Búlgaro, cuyo fin llegó en 1396. De acuerdo a este tratado, el Imperio otomano perdió una parte considerable de su territorio, cediéndola al estado vasallo de Bulgaria.

En ese mismo año, en el Congreso de Berlín, se aprobó el tratado homónimo, según el cual los territorios del estado búlgaro delimitados en el Tratado de San Stefano se dividieron en tres partes: la primera parte se adjudicó al reducido Estado búlgaro, el Principado de Bulgaria, cuya extensión fue limitada a tan solo Moesia y las áreas colindantes con la capital Sofía; la segunda parte se incluyó en una nueva provincia autónoma del Imperio otomano, Rumelia Oriental; mientras que la tercera y más grande de las tres, que incluía Macedonia y Lozengrado, fue devuelta a los otomanos. Los territorios que fueron tomados por Bulgaria luego del tratado —gran parte de Macedonia, Tracia y otros— de población mayoritariamente búlgara. El 6 de septiembre de 1885, luego de una revolución sin derramamiento de sangre, Rumelia Oriental pasó a formar parte de Bulgaria.

El término, sin embargo, es en parte incorrecto, ya que hace referencia a la liberación de Bulgaria del Imperio otomano, la segunda liberación de Bulgaria. Luego de la conquista del Primer Imperio Búlgaro en 1018, la primera liberación de Bulgaria llevó al establecimiento del Segundo Imperio Búlgaro en 1185 como consecuencia de la Rebelión de Asen y Pedro en contra del Imperio bizantino.

Historiografía de Bulgaria
Guerras ruso-turcas
Historia del Imperio otomano
Política en 1877
Política en 1878
Guerras del siglo XIX
Guerras del Imperio otomano del siglo XIX
Años 1870 en el Imperio otomano

Liberación de Bulgaria


Amanganj es una localidad de la India en el distrito de Panna, estado de Madhya Pradesh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 315  a 358 km de la capital estatal, Bhopal, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 15 296 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Madhya Pradesh

Amanganj


රිටි පැනීමේ ඉසව්වේදී ක්‍රීඩකයෙකු දිග, නැමෙන සුලු රිටක් භාවිත කරනු ලැබේ. මෙම රිට ෆයිබර් ග්ලාස් හෝ කාබන් ෆයිබර් වලින් තනන ලද්දකි. මෙම ක්‍රීඩාව පුරාණ ග්රීසියේ භාවිත වී ඇත. මෙම ක්‍රීඩා ඉසව්ව 1896 සිට පිරිමි සඳහාද 2000 දී ගැහැණු සඳහාද ඔලිම්පික් ක්‍රීඩා ඉසව්වක් විය.

ඉතිහාසය
පුරාණ කාලයේ උතුරු මුහුද ආශ්‍රිතව නෙදර්ලන්තයේ ෆ්‍රයිස්ලන්ඩ් වැනි පඳුරු වලින් ගහණ ගොහොරු බිම් සහ කේම්බ්රිජ්ෂයර්, හන්ටින්ඩන්ෂයර්, ලින්කන්ෂයර්, නෝෆෝක් ප්‍රදේශ වල වූ විශාල වගුරු බිම්ද තරණය කිරීම සඳහා රිටි භාවිතා කරන ලදි. මෙම වගුරු බිම් වල වතුර බැස යාම සඳහා නිර්මාණය කරන ලද කෘතිම ක්‍රම නිසා ප්‍රදේශයේ ඇල මාර්ග ජාලයක් නිර්මාණය වූ අතර හැම එකක්ම වාගේ එකට එකක් සම්බන්ධ විය. මේවා තරණය කිරිම සඳහා රිටි යොදා ගත් අතර, එවැනි රිටි එකතුවක් සෑම නිවසකම ගොඩ ගසා තිබුනි. වැනිසියානු ඔරු පදින්නන් ද ඔරුවේ සිට ගොඩ බිමට පැනීම සඳහා මෙම රිටි යොදා ගත්හ. මෙම ක්‍රමය ජනතා ක්‍රියාකාරකමක් දක්වා වර්ධනයවූ අතර අවසානයේ වාර්ෂිකව පවත්වනු ලබන තරඟයක් බවට පත් විය. මෙම ක්‍රීඩාවේ මුල් ස්වරූපය හරහට පැනීම වූ නමුත් එම ක්‍රමය ක්‍රීඩා තරඟ වලට කිසි දිනෙක යොදා නොගැනුනේය. ඒ වෙනුවට ඉහළ පැනීම පමණක් ක්‍රීඩාවෙහි දක්නට ලැබේ.

ජෙහාන් සී.එෆ්.ගට්ස්මුත් සහ ෆෙඩ්රික් එල් ජාන් විසින් මෙය ජිම්නාස්ටික්  අභ්‍යාස වලට හඳුන්වා දීමෙන් පසු 1850 දී පමණ ජර්මනිය තුල මෙහි නවීන තරඟ ඇරඹුනේය. දහනම වෙනි ශත වර්ෂය අවසානයේ එක්සත් ජනපදයේ නවීන රිටි පැනීමේ තාක්ෂණය වර්ධනය විය. බ්රිතාන්යයේ මෙය පළමු වරට භාවිතා වූයේ කැලිඩෝනියන් ක්‍රීඩා වලදී ය. ආරම්භයේදී රිට සඳහා උණ ලී හෝ අලුමිනියම් භාවිතා විය. රිටි පැනීමේ සාර්ථකත්වය මුලින්ම තීරණය  කරන ලද්දේ උස අනුව නොව පනින ලද දිග ප්‍රමාණය මැනීමෙනි. පසු කාලයේදී ෆයිබර් ග්ලාස් සහ කාබන් ෆයිබර් කොටස් යොදා තැනුනු වඩාත් නම්යශීලී රිටි හේතුවෙන් ක්‍රීඩකයින්ට නව උස ප්‍රමාණයන් කරා ළඟා වීමට හැකි විය. රිටි පැනීම   සඳහා ක්‍රීඩකයාගේ වේගය සහ ජවය අත්‍යාවශ්‍ය වන අතර තාක්ෂණික දක්ෂතාවන්ද ඒ හා සමානවම වැදගත් වේ. රිටි පැනීමේදී කෙළින් අතට සිටුවා ඇති කණු දෙකක් මත ඉහළ කොනේ රඳවා ඇති හරස් පොල්ලක් මතින් එම පොල්ලේ නොගෑවෙන ලෙස පැනීම කළ යුතුය.

මලල ක්‍රීඩා

රිටි පැනීම


كونستانتين لافرونينكو  ممثل روسي من مواليد 20 أبريل 1961.

مواقع خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من روستوف-نا-دونو
روس من أصل أوكراني
ممثلو أفلام روسيون
ممثلو أفلام سوفييت
ممثلو تلفزيون روس
ممثلو مسرح روس
ممثلو مسرح سوفييت
ممثلون سوفيت
مواليد 1961
مواليد في روستوف-نا-دونو
ممثلون من روستوف-نا-دونو

كونستانتين لافرونينكو


The Ant Bully getur átt við um:
 The Ant Bully (tölvuleikur)
 The Ant Bully (teiknimynd)

The Ant Bully


Ersen Martin (d. 23 Mayıs 1979, Almanya), forvet mevkisinde görev alan Türk eski millî futbolcudur.

Futbol kariyeri

Kulüp takımları kariyeri
Futbola Almanya'da Nurnberg altyapısında başlayarak Beşiktaş'a transfer olan Ersen Martin, siyah beyazlı ekipte as kadroya girmekte zorlandı ve Beşiktaş'tan ayrıldı. 2000-01 sezonunda Siirtspor forması giydi. Futbolculuk kariyerinin en parlak dönemlerini yaşadığı ve Süper Lig gol kralı olduğu Denizlispor'a transfer oldu. 2002-2003 sezonunda Denizlispor'la UEFA Kupası'nda mücadele etti. Denizlispor; Sparta Praha, Lorient ve Olympique Lyonnais'la oynanıp turun geçildiği maçlarda forma giydi. Ersen'in golüyle 4. turda 27 Şubat 2003'te oynanan Porto maçı 2-2 bitse de bu sonuç Denizlispor için yeterli olmadı ve Ersen takımıyla beraber UEFA Kupası'ndan elendi. Ancak bu gol onun kaydettiği ilk ve tek UEFA Kupası golü olarak kaldı. 2007-2008 sezonunda Trabzonspor'un ilk on birinde kendine pek fazla yer bulamayan Ersen, devre arasında Recreativo'ya transfer oldu. 2 Ocak 2010'da Manisaspor'a transfer oldu. 10 Haziran 2010'da Kasımpaşa'ya giden Ersen, serbest kalınca 2011-12 sezonunun ara transfer döneminde Gençlerbirliği ile anlaştı.

Özel hayatı
Martin'in erkek kardeşi Erkan Martin de futbolcuydu.

Mayıs 2022 tarihinde çıkan haberlerde Ersen Martin'in kalp krizi geçirdiği bilgisinin paylaşılmasının ardından, Aort damarında yırtık tespit edilmiş ve İstanbul Siyami Ersek Kalp Hastanesinde ameliyata alındığı bilgisi verilmiştir. Şubat 2023 tarihinde Ersen Martin'in aylar sonra ilk kez tepki vermeye başladığı haberi verilmiştir.

Başarıları

Bireysel Başarıları
 2004-2005 Türkiye Kupası Gol Kralı (Alex de Souza, Hakan Şükür, Necati Ateş, Samuel Johnson, Timuçin Bayazıt ile beraber)

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Kicker Dergisi Resmî İnternet Sitesi - Futbolcu Ersen Martin Proffili
 Weltfussball.de İnternet Sitesi - Futbolcu Ersen Martin Proffili

1979 doğumlular
Türk erkek futbolcular
Türk gurbetçi futbolcular
Alman futbolcular
Gençlerbirliği SK futbolcuları
Beşiktaş JK futbolcuları
Siirtspor futbolcuları
Göztepe SK futbolcuları
Ankaraspor futbolcuları
Denizlispor futbolcuları
Kasımpaşa SK futbolcuları
Trabzonspor futbolcuları
RC Recreativo de Huelva futbolcuları
Sivasspor futbolcuları
1. FC Nuremberg futbolcuları
Süper Lig futbolcuları
1. Lig futbolcuları
Bundesliga futbolcuları
La Liga futbolcuları
Türkiye millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
Yaşayan insanlar
Forvet futbolcular
İspanya'daki Türk gurbetçiler
Türkiye A2 millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 19 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Eyüpspor futbolcuları
Türk asıllı Almanlar

Ersen Martin


Denne liste over fredede fortidsminder i Bornholms Regionskommune viser alle fredede fortidsminder i Bornholms Regionskommune med begyndelsesbogstaver fra S-Å. Resten af listen: A-F, G-K, L-R

Listen bygger på data fra Kulturarvsstyrelsen.

|}

Se også
 Fredede fortidsminder i Bornholms Regionskommune A-Q
 Fredede bygninger i Bornholms Regionskommune

Kilder og eksterne henvisninger
 Kommuneatlas Bornholm.

Bornholms Regionskommune (S-Å)
Bornholms Regionskommune
WikiProjekt Wiki Loves Monuments

Fredede fortidsminder i Bornholms Regionskommune (S-Å)


210147 Zalgiris este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
210147 Zalgiris este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Moletai de Kazimieras Černis și Justas Zdanavičius. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,07 ua, o excentricitate de 0,06 și o înclinație de 4,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 210001-211000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2006
Centura de asteroizi

210147 Zalgiris


79353 Andrewalday este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
79353 Andrewalday este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Haleakala în cadrul programului NEAT. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,29 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 6,4° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 79001-80000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

79353 Andrewalday