, mangaka Kentaro Miura tarafından çizilen karanlık bir fantezi manga serisidir.

Şimdiye kadarki en başarılı seinen manga serilerinden biri olan Berserk, Orta çağdan kalma Avrupa'dan ilham alan karanlık bir fantezi dünyasında geçer.  Hikâye, öksüz, paralı asker Guts'ın hayatını ve  adlı paralı asker grubunun lideri Griffith ile ilişkisi etrafında döner.

Manga, Ekim 1997'den Mart 1998'e kadar yayınlanan, Oriental Light and Magic'in Golden Age Ark dizisini kapsayan yirmi beş bölümlük bir animeye uyarlandı. Berserk: The Golden Age Arc isimli film üçlemesi 2012'de piyasaya sürüldü. 2016 ve 2017 yıllarında toplam yirmi dört bölüm için ikinci bir anime TV uyarlaması yayınlandı..

Hem animede hem de mangada dikkate değer bir şiddet söz konusudur.

Eylül 2018 itibarıyla Japonya'da 40 tankōbonu yayınlanmış olan manga, Temmuz 2015 itibarıyla Japonya'da 27 milyondan fazla, dünyadaki diğer ülkelerde ise 8 milyon kopyası satmıştı. Ocak 2016 itibarıyla manganın 40 milyondan fazla satış yaptıpı ortaya çıktı. Berserk, 2016 yılında Da Vinci dergisinin "17. Yılın Kitabı" listesinde 38. sırada yer aldı. Eylül 2018'de, Berserk'in Dark Horse Comics'in tüm zamanların en çok satan ürünü olduğu ve 2 milyondan fazla sattığı bildirildi.

Japonya'da 2009 yılında yapılan bir araştırmada, 10-50 yaş arasındaki erkek ve kadın okuyucuların en severek okudukları mangalar arasında Berserk 30-40 yaş arası erkeklerde en çok okunan 6. manga olarak tespit edildi.

Türkiye'de Yasaklanması
2018 Yılında Küçükleri Muzır Neşriyattan Koruma Kurulu tarafından Gerekli Şeyler Yayıncılığın bastığı Berserk 3. Cilt ve 4. Cilt kitapları müstehcenlik içerdiği ve çocuklara zarar verdiği gerekçesiyle toplatılmıştır.

Konu
Guts, hayat kadını olan annesinin hamileyken ağaca asılarak öldürülmesi üzerine doğmuş; kendisini kurtaran savaşçılar tarafından bakılıp büyütülmüştür. Küçüklüğünden beri boyundan büyük kılıçlar kullanan ve beraber olduğu grupla savaştan savaşa sürüklenen Guts'ın yolu, günün birinde "Şahin Takımı" adlı oldukça yetenekli bir savaşçı grubuyla kesişir. Grubun lideri Griffith, Guts'ın dövüş kabiliyetini beğenmiştir ve kazananın isteğinin kabul edileceği bir düelloda galip gelerek, Guts'ı grubuna dahil eder. Birçok savaşta ünlerini artıran grup, Griffith'in sinsi planları ile Şövalye ilan edilirler. Ancak Grifitth, bundan çok daha fazlasını istemektedir ve Şahinler için yıkım kaçınılmaz olur. Yaşanan gizemli olaylar Guts'ın hayatını sonuna dek etkileyecek; onu sürekli karanlık güçlerle mücadele eden bir kader savaşçısı haline getirecektir.

Karakterler

Manganın ana kahramanı Guts, sürekli mücadele içinde olan bu nedenle de farklı gruplar içinde yer alan bir paralı askerdir. Griffith ile tanıştıktan sonra, Guts, Griffith tarafından savaşta yenilir ve Şahin Takımı'na katılmak zorunda kalır.

Kısa siyah saçlı, kaslı ve sağ gözü ile sol kolu olmayan uzun boylu biri olarak tasvir edilen Guts'ın vucüdu yara izleriyle kaplıdır. Göğsündeki diğer yaraların yanı sıra Guts'ın boynunun sağ arka tarafında şeytanları ve kötü ruhları kendine çeken bir damgası vardır.

Guts'un savaştığı her savaş veya düelloda gösterildiği gibi, olağanüstü beceriye sahip bir kılıç ustası olduğunu gösterilir. Dev kılıcı dışında bıçak ve kılıç gibi birçok silahı kullanma konusunda ustadır, ateşli silahların mekanizmaları hakkında bilgi sahibidir ve aynı zamanda mükemmel bir binicidir.

Guts'ın savaşırken en zor ihtimallerin üstesinden gelmesini sağlayan öfke kontrolü becerisi, gaddarlığı ve içindeki kurnaz kişiyi gizlemek için çok şey yaptığını göstermektedir. Ayrıca tüm manga serisinde onun çok anlayışlı, hızlı ve zeki olduğu gösterilir. Muazzam dövüş yeteneğini daha da geliştiren becerikli bir stratejisttir. Bu niteliklerin hepsi, yaptığı sayısız savaşta hayatta kalmasına katkıda bulunmaktadır.

Yaratık avlarken giydiği siyah giysi ve taşıdığı dev boyutlardaki kılıçla "Kara Kılıçlı Adam" lakabı ile anılıyordu.  Guts, yaklaşık 3.5 metre uzunluğunda ve 30 cm genişliğinde bir "Zweihänder" veya İki elle kullanılan bir kılıç olan "Dragonslayer"ı taşır. Kılıcın ortasında bir inçten daha kalındır, bu da inanılmaz ağırlık ve güç verir. Manga'da bir bıçaktan daha çok "masa büyüklüğünde bir demir levha" olarak tanımlanan Dragonslayer'ın büyük boyutu, onu Tanrı'nın Eli Havarilerini öldürmek için ideal bir silah haline getirmektedir. Kılıç, soylular için süslü tören silahları yapmaktan bıkmış olan usta Demirci Godo tarafından dövülmüştü. Godo, kendisinden bir ejderhayı kelimenin tam anlamıyla öldürebilecek bir kılıç isteyen bir asilzadenin teklifini kabul etmeye karar vermesi üzerine yapılmıştı.

Bıçağına ek olarak, Guts'ın sol ön kolu, içinde pek çok silah barındıran bir protezdir. Gizli bir topu açığa çıkarmak için bilekten geriye katlanır. Guts ayrıca atma bıçakları, minyatür bombalar, bir hançer ve hatta protez koluna monte edilebilen bir Tatar yayı taşır.
 Seiyuu: Nobutoşi Hayaşi

dizinin ana kötü adamıdır. Aslen Şahin Takımı olarak bilinen paralı asker biriminin kurucu lideridir. Grup adı ve  Griffith'in "Beyaz Şahin" unvanı, şahin kafası şeklinde dövülmüş bir kasktan alır. Olağanüstü karizmatik, zeki, yakışıklı ve hırslı olan Griffith'in kılıcı ve taktikleri ile yeteneği, ona ve grubuna yenilmezlik ününü verdi. Daha büyük şeyler için başarabileceğine inanan Griffith, kendi krallığının hayaliyle her şeyi feda etmeye hazırdır. Sadece kendisi için yararlı olacaksa başkalarına değer veren Griffith'in hırsının kaynağı, ortalama bir insanı büyük bir hükümdar haline getirecek bir "Kralın yumurtası" olduğunu iddia eden bir falcı tarafından kendisine verilen kıpkırmızı bir Beheldir.
 Seiyuu: Toşiyuki Morikawa

Casca, orijinal Şahin Takımı'nın tek kadın üyesiydi ve kılıç ustalığında Griffith ve Guts'ı takip ediyordu. Her ikisiyle de yaşadığı ilişkiler, onu karamsar ve kaprisli hale getirmiştir. Casca, Griffith'in kendisini ailesinden satın alan bir asilzadenin cinsel saldırısından kurtulduktan sonra Şahinler'e katılır. Casca o zamandan beri yoldaşlarının çoğunun farkında olduğu şekilde Griffith'e karşı duygular beslemektedir. Başlangıçta Guts'a karşı beslediği düşmanca duygular, birlikte geçen mücadele sonrasında giderek yoldaşça bir dostluğa dönüşür.
 Seiyuu: Yuko Miyamura

Temalar
Berserk mangasında çok çeşitli temalar ve konular işlenmektedir. Bunlar arasında en baskın konu özgür irade ve kader üzerine yapılan tartışmalardır. İnsan direnci, korkunç geçmişten gelen ve sürekli olarak adaletsiz bir dünyaya karşı mücadele eden birçok karakter tekrarlayan bir temadır.

Karakterler iyi insan olmak ya da delilik ve kötülüğe düşmek arasında mücadele ederken seri aynı zamanda insan doğasını ve ahlakını da araştırır. Guts, hikâyenin başında, öldürmeyi umursamayan ve ona yardım eden insanlara karşı kayıtsız bir antikahraman olarak sunulur. Guts doğru ve yanlış tanımlarına uygun hareket etmez, gri bir alanda faaliyet göstermektedir ve kahraman olmaya ya da masumları korumaya çalışmaz. Ancak, hikâye ilerledikçe, onun aslında içten içe çelişen bir kişi olduğu gösterilmiştir.

Dostluk, yoldaşlık ve insan ilişkileri üzerinde durulan diğer temalardır. İhanet ve intikam serinin ilerlemesini sağlayan ana temalardandır. Seride, özellikle Mozgus ve Farnese karakterleri aracılığıyla din konusuna da değinilmiştir.

Medya

Manga
Manga, Ekim 1989'da Hakusensha'nın Monthly Animal House dergisinde yayımlanmaya başladı. 26 Kasım 1990'da, manga'nın ilk tankōbon cildi Hakusensha tarafından Jets Comics etiketiyle yayımlandı. 1992 yılında, Monthly Animal House dergisi Young Animal ismiyle yayın hayatına devam etmeye kadar verdi ve Berserk mangasının yeni bölümleri iki ayda bir olarak yayınlanıyor. Haziran 2016'da Hakusensha'nın Jets Comics baskıları,  Young Animal Comics olarak yeniden yayına hazırlandı ve Berserk'in ilk 37 cildi yeni kapak görselleriyle yeniden yayınlandı. Eylül 2018 itibarıyla toplam 40 cilt yayınlanmıştı.

ABD'de Dark Horse Comics, Digital Manga Publishing ile birlikte 2003 yılında manga'nın lisansını aldığını duyurdu ve ilk cilt 22 Ekim 2003'te piyasaya sürüldü. 25 Eylül 2019 itibarıyla, 40 cildin tamamı İngilizce olarak basıldı. Eylül 2018'de Dark Horse Comics, 27 Şubat 2019'da 3 cildi içerek sert kapaklı ve daha büyük ölçülerde hazırlanan "deluxe edition" baskısını piyasaya süreceklerini duyurdu ve Haziran 2020 itibarıyla, beş cilt (orijinal ciltlerde 1-15. ciltler) deluxe olarak yayınlandı.

Roman
Makoto Fukami tarafından yazılan Berserk: the Flame Dragon Knight adlı bir roman uyarlaması, Kentaro Miura'nın illüstrasyonlarıyla  23 Haziran 2017'de Japonya'da yayınlandı.

Anime

İlk seri (1997-1998)
Oriental Light and Magic tarafından üretilen ve Naohito Takahashi tarafından yönetilen, 25 bölümlük anime televizyon dizisi uyarlaması Berserk: Kenpū Denki ("Berserk: Kılıç-rüzgar Masalları") ilk olarak 7 Ekim 1997'de yayımlandı ve yayımı 31 Mart 1998'e kadar sürdü. Animede, manganın anlattığı hikâye büyük ölçüde bozulmadan takip edilse de, bazı karakterlerin değiştirilmesi veya tamamen  kaldırılmasıyla, dizinin en şiddetli ve acımasız sahnelerinden bazılarında değişiklik yapılmıştı.

Animede Midland Krallığı eski güzel günleri arar hale gelmiştir. Ülkenin hiçbir yerinde hiçbir şey eskisi gibi huzurlu ve bereketli değildir. Tüm bu karmaşanın arasında bir silahşor ortaya çıkar ve ülkenin kralını ve taraftarlarını öldüreceğini söyler. Gatts(Guts), insanüstü bir güce ve dev bir kılıca sahip bu silahşor, Griffith önderliğindeki paralı askerler grubu olan "Band of Hawks"a katıldığı dönemi ve sonrasını hatırlamaya başlar.

Film serisi (2012–2013)
Eylül 2010'da, Berserk mangasının 35. cildindeki hikâyeden yola çıkan yeni bir anime projesi duyuruldu. Daha sonra bunun bir film dizisi olduğu ortaya çıktı. İlk iki film, Berserk: Golden Age Arc I - The Egg of the King ve Berserk: Golden Age Arc II - The Battle for Doldrey, Şubat ve Haziran 2012'de Japonya'da gösterime girdi. Berserk: Golden Age Arc III - The Advent 1 Şubat 2013'te Japonya'da yayınlandı.

İlk iki film, büyük ölçüde 1997'deki ilk serinin yeniden anlatımını içeriyordu. Üçüncü film ise mangaya dayanan TV dizisi hikâyesinin ötesinde yeni olaylar içeriyordu.

İkinci seri (2016–2017)
Young Animal dergisi, 22 Aralık 2015'te, Berserk manga'nın ikinci bir televizyon anime uyarlamasının, Temmuz 2016'dan itibaren Japon televizyon ağı WOWOW ve MBS için üretileceğini ve yayınlanacağını açıkladı. Yeni dizinin ilk tanıtım videosu, NBC'nin Kış Comiket'inde ilk kez yayımlandı. Ancak ikinci seri, ilk serinin geleneksel animasyon tarzı yerine CGI kullanıldığı için izleyicilerin tepkisini çekti.

Video oyunları
Berserk'e dayanan iki video oyunu Yuke's tarafından geliştirilmiştir. İlk oyun, Berserk sword: Guts ' Rage, 1999'un sonlarında ASCII Corporation tarafından Japonya'da dreamcast için piyasaya sürüldü. Ertesi yılın başlarında Eidos Interactive tarafından Avrupa ve Amerika için uyarlandı. İkinci oyun, Berserk: Millennium Falcon Hen Seima Senki no Shō, Sammy Corporation tarafından 2004 yılında PlayStation 2'de Japonya'da özel olarak yayınlandı.

Diğer ticari ürünler
Video oyunları ve oyun rehberlerine ek olarak, çakmaklardan anahtarlıklara kadar Berserk için çeşitli ticari ürünler üretildi. Heykeller ve aksiyon figürleri Art of War, Prime 1 Studio ve First4Figures tarafından üretilmektedir. Bir Berserk ticaret kartı oyunu Japonya'da Konami tarafından piyasaya sürüldü. Ocak 2012'de Max Factory tarafından Figma serisinde Guts'ın bir figürü yayınlandı.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Berserk ile ilgili ürünlerin Resmi Ticaret Sitesi (Art of War)
 Berserk 'in Resmi Websitesi (Young Animal)
 BerserkChronicles.com
 Berserk Realm
 Kentaro Miura ile Berserk hakkında bir röportaj

 SkullKnight.NET Berserk Encyclopedia

Manga serileri
1989 mangaları
1997 anime serileri
2016 anime serileri
2012 anime filmleri
2013 anime filmleri
Mangalara dayalı anime serileri
Sinemaya uyarlanmış çizgi romanlar
Macera anime
Karanlık fantezi anime ve manga
Korku anime
Doğaüstü anime
Japonya fantastik animasyon filmleri
Japon macera filmleri
Kurguda intikam
Kurguda savaşlar
Kurguda ırza geçme
Kurguda ensest
Varoluşçu eserler
Japonca filmler
Seinen
Hakusensha mangaları
OLM, Inc.
Studio 4°C
Liden Films
GEMBA
Millepensee
Nippon Television programları
WOWOW programları
Mainichi Broadcasting System programları
Tokyo Broadcasting System programları

Berserk (manga)


Rostovo (prijevoj), planinski prijevoj u BiH
 Rostovo (Novi Travnik, BiH), bivše naseljeno mjesto u općini Novi Travnik, BiH
 Logor Motel na Rostovu, zarobljenički logor za Hrvate pod upravom Armije BiH

Rostovo


Seal Island je mali otok na sjeverozapadnoj obali Angvile. Nalazi se oko 2 km istočno od otoka Prickly Pear Cays, u središtu morskog parka Seal island Reef System Marine Park.

Područje je popularno među roniocima. Greben koji leži između otoka i Anguille može otežati pristup.

Izvori

Vansjke poveznice

Otoci Angvile

Otok tuljana (Angvila)


Gisèle Côté-Harper,  (born 1942) is a Canadian lawyer and professor. She is the 1995 recipient of the Pearson Medal of Peace for her work as a human rights activist. She is the first Francophone woman to receive such an honor.

Education
She graduated from Université Laval (B.A. and LL.L.) and Harvard Law School (LL.M.).

Career
Côté-Harper was appointed Queen's Counsel in 1987. She is a professor at the Faculté de droit de l'Université Laval, specializing in criminal law and human rights. In 1997, she was made an officer of the Order of Canada. Côté-Harper also served as board chair of the International Centre for Human Rights and Democratic Development.

In 1998, she was awarded the médaille du Barreau de Québec.

References

External links
 Pearson Medal of Peace - Gisèle Côté-Harper

1942 births
Living people
Lawyers in Quebec
Canadian legal scholars
Harvard Law School alumni
Officers of the Order of Canada
Academics in Quebec
Academic staff of Université Laval
Université Laval alumni
United Nations Human Rights Committee members
Canadian human rights activists
Women human rights activists
Canadian women lawyers
Canadian King's Counsel
Canadian officials of the United Nations
Women legal scholars

Gisèle Côté-Harper


Traian Elisievici () a fost un general român care a luptat în cel de-al Doilea Război Mondial.

A absolvit Școala Militară de Ofițeri în 1911. A fost înaintat la gradul de colonel la 16 octombrie 1935 și la gradul de general de brigadă intendant la 10 mai 1941.

Note

Legături externe
  Generals.dk

Nașteri în 1889
Decese în 1944
Generali români din Al Doilea Război Mondial

Traian Elisievici


La caída de la casa Usher (título original en inglés, The Fall of the House of Usher) es una ópera de cámara en un prólogo y dos actos con música de Philip Glass y libreto en inglés de Arthur Yorinks, basado en el relato homónimo de Edgar Allan Poe. Se estrenó el 18 de mayo de 1988 en el American Repertory Theatre de Cambridge (Massachusetts). La acción se desarrolla en otoño, en Inglaterra, a finales del siglo XIX

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase aparece con sólo 7 representaciones en el período 2005-2010, siendo sin embargo la más representada de Philip Glass.

Grabaciones
 Orange Mountain Music; Jonas Hacker (Roderick Usher), Madison Leonard (Madeleine Usher), Ben Edquist (William), Nicholas Nestorak (Médico), Mathew Adam Fleisher (Criado), Wolf Trap Opera, Inscape Chamber Orchestra, Joseph Li, director (2017)

Referencias
 opera.stanford (en inglés)
 Operone (en alemán)
 (en italiano)
Chester Novello (en inglés)

Enlaces externos
"The Fall of the House of Usher" en la página web oficial de Philip Glass (en inglés)

Óperas de Philip Glass
Óperas de 1988
Óperas en inglés
Óperas estrenadas en Estados Unidos

La caída de la casa Usher (Glass)


Bo Sigvard Sundström (født 16. oktober 1961 i Piteå i Norrland) er en svensk sanger, guitarist og sangskriver. Bo Sundström er især kendt som medlem af Bo Kaspers Orkester. I denne sammenhæng benytter han kunstnernavnet Bo Kasper. Som Bo Sundström har han udgivet tre albums: Skåne (2004), Den lyckliges väg (2007) sammen med Frida Öhrn samt Mitt dumma jag - svensk jazz (2018).

Referencer

Eksterne henvisninger

Sangere fra Sverige
Guitarister fra Sverige
Sangskrivere fra Sverige
Personer fra Piteå

Bo Sundström


الكرامة بلدة أردنية حدودية تقع في وادي الأردن شرقي النهر بالقرب من جسر الملك حسين جسر اللنبي سابقا. كانت القرية ساحة قتال يوم 21 مارس 1968 في معركة شملت المنطقة حول القرية بأكملها. وقد أطلق عليها اسم معركة الكرامة.

مراجع

أماكن مأهولة في الأردن
أماكن مأهولة في محافظة البلقاء
ساحات معارك
قرى الأردن

الكرامة (البلقاء)


موالف كيو إيه أم  وهو جهاز يستخدم في أمريكا الشمالية موجود في بعض المراني (التلفزيونات )الرقمية تمكن من عرض قنوات البث الرقمي دون الحاجة لاستخدام Set-top box الذي توفره شركات التلفاز الكبلي.

مراجع

تلفزة رقمية

موالف كيو إيه أم


Gudula Staub Krause(Saarlouis, 31 de dezembro de 1968) é ex-voleibolista indoor e jogadora de vôlei de praia alemã, que no vôlei de praia, foi medalhista de bronze no Campeonato Europeu de 2001 na Itália.

Carreira
Em 1997, estreou ao lado de Ulrike Schmidt no circuito mundial no Aberto de Marselha e  terminaram o décimo sétimo lugar e alcançaram em nono no Aberto de Espinho, estiveram no Campeonato Mundial de 1997 em Los Angeles quando finalizaram no décimo sétimo lugar. Na temporada de 1998, competiram juntas no circuito mundial, alcançaram o décimo terceiro lugar nos Abertos de Vasto e de Salvador, finalizaram em nono lugar no Aberto de Espinho, em sétimo lugar no Aberto de Dalian e em quinto no Aberto de Espinho.

No ano de 1999, competiu ao lado de Ulrike Schmidt, e foram semifinalistas no Campeonato Europeu de Voleibol de Praia em Palma de Maiorca, e terminaram no quinto posto no Campeonato Mundial de 1999 em Marselha, depois no circuito mundial, e alcançaram o décimo sétimo lugar nos Abertos de Acapulco, Toronto e Espinho, ainda finalizaram em vigésimo quinto posto no Aberto de Osaka, e no sétimo lugar no Aberto de Salvador.

Em 2000, continuou com Ulrike Schmidt, disputaram no circuito mundial,  alcançaram o quarto lugar no Aberto de Berlim, em décimo terceiro lugar nos Abertos de Vitória, Cagliari e Gstaad, no décimo sétimo lugar no Aberto de Rosarito e Grand Slam de Chicago, em nono lugar nos Abertos de Toronto, Espinho e Marselha, mesmo feito obtido nos Jogos Olímpicos de Verão de 2000 em Sydney.

Títulos e resultados
 Aberto de Berlim do Circuito Mundial de Vôlei de Praia de 2000
 Campeonato Europeu de 1999

Ligações externas

Jogadores de voleibol de praia da Alemanha
Voleibolistas da Alemanha
Pontas de voleibol
Voleibolistas de praia nos Jogos Olímpicos de Verão de 2000

Gudula Staub


A Montana Wing Civil Air Patrol (MTWG) é uma das 52 "alas" (50 estados, Porto Rico e Washington, D.C.) da "Civil Air Patrol" (a força auxiliar oficial da Força Aérea dos Estados Unidos) no Estado do Montana. A sede da Montana Wing está localizada na Malmstrom Air Force Base em Great Falls, Condado de Cascade. A Montana Wing consiste em mais de 300 cadetes e membros adultos distribuídos em 9 locais espalhados por todo o Estado.

A ala de Montana é membro da Região de Rocky Mountain da CAP juntamente com as alas dos seguintes Estados: Idaho, Colorado, Utah e Wyoming.

Missão
A Civil Air Patrol tem três missões: fornecer serviços de emergência; oferecer programas de cadetes para jovens; e fornecer educação aeroespacial para membros da CAP e para o público em geral.

Serviços de emergência
A CAP fornece ativamente serviços de emergência, incluindo operações de busca e salvamento e gestão de emergência, bem como auxilia na prestação de ajuda humanitária.

A CAP também fornece apoio à Força Aérea por meio da realização de transporte leve, suporte de comunicações e levantamentos de rotas de baixa altitude. A Civil Air Patrol também pode oferecer apoio a missões de combate às drogas.

Programas de cadetes
A CAP oferece programas de cadetes para jovens de 12 a 21 anos, que incluem educação aeroespacial, treinamento de liderança, preparo físico e liderança moral para cadetes.

Educação Aeroespacial
A CAP oferece educação aeroespacial para membros do CAP e para o público em geral. Cumprir o componente de educação da missão geral da CAP inclui treinar seus membros, oferecer workshops para jovens em todo o país por meio de escolas e fornecer educação por meio de eventos públicos de aviação.

Organização

Ver também
 First Air Force
 Civil Air Patrol
 História da Civil Air Patrol

Ligações externas

 Civil Air Patrol Cadet Program helping young Montanans soar
 Servant citizens: Montana's Civil Air Patrol
 Civil Air Patrol Newsroom
 Civil Air Patrol Official Website

Organizações dos Estados Unidos
Educação e treinamento militar
Força Aérea dos Estados Unidos
Ajuda humanitária

Montana Wing Civil Air Patrol


بطل النسخة السابقة رافايل نادال .

ترتيب المصنفين

{|
|
  روجيه فيديرير (النهائي)
  '''رافايل نادال  (البطل)  نوفاك ديوكوفيتش (نصف النهائي)
  نيكولاي دافيدينكو (نصف النهائي)
  ديفيد فيرر (ربع النهائي)
  ديفيد نالبانديان (ربع النهائي)
  ريشارد جاسكيه (الدور الثالث)
  ميكايل يوزني ''(الدور الثاني)
|
<ol start="9">
 بول هنري ماثيو ''(الدور الأول)
 كارلوس مويا ''(الدور الأول)
 خوان موناكو ''(الدور الثاني)
 تومي روبريدو ''(الدور الثالث)
 خوان كارلوس فيريرو ''(الدور الثالث)
 اندي موراي ''(الدور الثالث)
 ايفو كارلوفيتش ''(الدور الثاني)
 فيليب كولشرايبر'' (الدور الثالث)
|}

النتائج

المفتاح
 Q = تأهل
 WC = بطاقة عبور
 LL = الخسارة بسبب الإصابة
 r = اعتزال
 W/O = walkover

النهائي

النصف الأعلى

المجموعة 1

المجموعة 2

النصف الأسفل

المجموعة 3

المجموعة 4

بطولات كرة مضرب

بطولة مونتي كارلو ماسترز 2008 - فردي رجال


Berosus ist ein Einschlagkrater am nordöstlichen Rand der Mondvorderseite.
Er liegt nordwestlich des Kraters Hahn und westlich von Gauss.
Der Kraterwall ist terrassiert. Das Innere ist eben.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem babylonischen Astronomen Berossos offiziell benannt.

Weblinks

 Berosus auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Berosus (Mondkrater)


El número de identificación de las publicaciones oficiales (NIPO) es un código utilizado en España por la Administración General del Estado para identificar las publicaciones oficiales, tanto impresas como electrónicas. El Ministerio de la Presidencia de España, a través de la Secretaría de la Junta de Coordinación de Publicaciones Oficiales, se encarga de la tramitación de la asignación del NIPO previa solicitud de la unidad u organismo editor.

Regulación
El NIPO fue introducido en una orden de 1985. Desde entonces, ha estado regulada por sucesivas órdenes emitidas en 1993, 2011 y 2015.

En la actualidad, está regulado por la Orden PRE/2418/2015, de 6 de noviembre, que consta de doce artículos.

Formato
El NIPO está formado por nueve dígitos distribuidos en cuatro grupos separados por guiones de la siguiente manera:
 el primero, formado por tres dígitos, identifica a la unidad u organismo editor;
 el segundo, formado por dos dígitos, el año de programación de la publicación expresado por sus dos últimas cifras;
 el tercero, formado por tres dígitos, constituye el número correlativo, o número currens, del orden de asignación en el año natural;
 el cuarto es un único dígito de control (aunque también puede ser una X) para tratamiento informático.

Referencias

Ministerio de la Presidencia de España
Libros
Identificadores

Número de identificación de las publicaciones oficiales


Internet prin satelit este o modalitate de a oferi acces la internet folosind tehnologia prin  intermediul sateliților de comunicații în locul mijloacelor terestre tradiționale de conectare.

Internetul prin satelit este utilizat în zone izolate (suburbane și rurale, pe munte, pe mare etc), cu o acoperire slabă a internetului prin cablu, și zone în care furnizorii de servicii internet nu au infrastructura dezvoltată.

Conform Comisiei Europene, există mai mult de 20 de milioane de locuitori în UE care nu pot avea acces la internet de bandă largă și mai mult de 200 de milioane care nu pot obține acces la internet.

Funcționare
Atunci când clientul face  o cerere de pe calculator (deschiderea unei pagini pe web, descărcarea sau încărcarea unui fișier, trimiterea unui e-mail, etc), aceasta este trimisă prin antena parabolică către antena satelitului. Cererea este trimisă către stațiile de la sol care găzduiesc serverele și din nou la satelit care o distribuie apoi la calculatorul clientului. Distribuția semnalului se efectuează de obicei în standardul DVB-S sau DVB-S2).

Vitezele de transfer pentru internetul furnizat prin satelit sunt comparabile cu cele furnizate prin cablu, ajungând la câteva zeci de Mbps la download și la maxim 10 Mbps upload la majoritatea operatorilor. Lărgimea de bandă maximă depinde de factori cum ar fi parametrul TCP window folosit, și congestia internet. Frecvențele de recepție transmise de satelit pot fi de 9,75 - 10,6 Ghz în banda Low și 10,6 -12,5 Ghz în banda High.
Tehnologia prin satelit continuă să evolueze și va permite viteze de 100 Mbps din anul 2020.

Conexiune one-way (unisens)

Conexiunea unisens sau unidirecțională se face prin intermediul unui ISP și utilizează o conexiune internet terestră care mărește de câteva ori conexiunea existentă la internet (dial-up, cablu, fibră optică). Conexiunea unidirecțională este o soluție pentru utilizatorii cu trafic relativ redus.

Conexiune two-way (dublu-sens)
Conexiunea two-way sau bidirecțională este complet independentă de infrastructura terestră și furnizorii de servicii internet locali. Conectarea la internet se face exclusiv prin satelit și oferă posibilitatea de încărcare și descărcare de date și fișiere între internet și computerul clientului.

Echipament
Internetul prin satelit se bazează în general pe trei componente principale: constelația de sateliți pe orbita geostaționară, un număr de stații terestre, și echipamentul VSAT (Very Small Aperture Terminal) situat la sediul abonatului, precum și un centru de operațiuni de rețea (NOC) pentru monitorizarea întregului sistem.

Sateliții
Sateliții sunt plasați în orbita geostaționară în jurul ecuatorului cu înclinație 0°, la o distanță de aproximativ 36-38,000 km de Pământ.
Cei mai importanti sateliți utilizați în Europa pentru transmisiile de date internet sunt: Astra, Intelsat, Hotbird, Europestar, Eutelsat.

VSAT
Echipamentul VSAT (Very Small Aperture Terminal) situat la sediul abonatului este compus din antenă parabolică, convertor LNB, placă DVB-S sau modem extern.

Antena
Antenele de satelit folosite sunt de mai multe feluri în funcție de destinația utilizării lor: prime focus, offset, wave frontier.

Convertor
Convertorul sau LNB (Low Noise Block) este un convertor de zgomot redus fixat de obicei pe fața antenei, care efectuează recepția și conversia semnalelor provenite de la satelit. LNB-ul este echipamentul care efectuează propriu-zis recepția datelor transmise prin satelit, instalat la o antenă de recepție prin satelit.
Convertorul are un câștig mai mare cu cât valoarea în dB este mai mică, (un LNB de 0,2 dB oferă o calitate mai bună a recepției semnalului de la satelit decât un LNB de 0,6 dB).

Placă video DVB
Cele mai întâlnite plăci video DVB (Digital Video Broadcasting) sunt SkyStar 2. Acestea fac conversia semnalului de la satelit în semnal digital audio, video sau data.
Cu o astfel de placă  DVB, se pot recepționa și canale TV digitale, iar unele carduri au suport pentru interfață comună de decriptare a canalelor codate.

Modem extern
Denumite și satmodem, modem-urile pentru conectarea prin satelit sunt de două tipuri, în funcție de conexiunea internet:
modem-uri one-way, sau modem DVB-IP, a căror caracteristică principală este că doar pot primi date; au un singur canal de intrare, și se conectează la cablul terestru.
modem-uri two-way, pot primi și trimite date; acestea sunt modem-uri DVB-RCS (standard ETSI EN 301 790) care au în plus, la canalul de intrare, un canal retur de uplink prin satelit.

Avantaje
-Principalele avantaje ale internetului prin satelit sunt:
disponibilitate mare a acestuia, acoperind 100% din teritoriul unei țării; unii operatori de internet prin satelit oferă acoperire și în întreaga Europa sau în  zona mediteraneană
disponibilitate imediată după instalare
clientul își poate instala și configura singur conexiunea la internet fără a mai fi necesară intervenția unei echipe tehnice specializate
un singur satelit necesită o cantitate foarte redusă de energie pentru a deservi zone foarte largi, deoarece transmisiile prin satelit funcționează 100% pe energie solară
soluție eficientă de backup pentru utilizatorii a căror conectivitate la internet este esențială în desfășurarea activității.

Dezavantaje
nu permite descărcarea masivă de fișiere și video-streaming datorită limitării volumului lunar de trafic (<10 GB/lună)
raport viteză/preț mult mai mare față de  variantele de internet pe linie terestră
semnalul este afectat de instabilitatea meteo
timpul de așteptare poate fi ridicat; aceasta se referă la timpul de comunicare dintre calculatoare sau alte servere dintr-o rețea (timpul necesar trimiterii sau primirii fișierelor).

Internet mobil prin satelit

Serviciile de acces la internet prin satelit mobil  sunt deja folosite cu succes de către :

Inspectoratul pentru situații de urgență (ISU)
servicii medicale mobile
canale TV
teleconferințe
birouri mobile
exploatări miniere și petroliere
echipe de interveție
unități mobile de proiectare în construcții

Avantajele sistemelor de internet prin satelit mobile sunt, în funcție de sistemul ales :

ușor de instalat
sincronizare automată cu satelitul în 3-5 minute
greutate redusă (25 – 50 Kg)

Principalele dezavantaje sunt costurile echipamentului, între $6000– $40,000 și ale lățimilor de bandă, între 5 și 7 $ / megabyte.

Producători importanți de echipament mobil de internet sunt Broadband Global Area Network (BGAN), iNetVu, Mobil Satellite Technologies, Winegard, AVL Technologies.

Furnizori
În Europa există mai multe ISP-uri care oferă acces la internet prin satelit:
EuropeOnLine (EON)
Europasat
Filiago
Hughes Communications, se folosește un card propietar, unul dintre primii ISP de acest tip
OpenSky, prima platformă satelitară comercială europeană destinată publicului larg; este implementată pe mai mulți sateliți Eutelsat care acoperă și România
SAT-Network
Signalhorn
Sat Node
SkyDSL
SkyGate
StarDSL

Furnizori de internet prin satelit în România sunt AntennaCenter ( https://www.toowaysat.ro/ )si  Mediasat (Tooway), SkyDSL, Lamit Company, InterNetCon, ASTRA2Connect, TS2 Space.

În România, conform ANCOM (Autoritatea Națională pentru Administrare și Reglementare în Comunicații), numărul total de conexiuni la internet prin satelit se situează sub 1 000.

Note

Vezi și
ADSL
IPTV
Televiziune prin satelit
 Telefonie prin satelit

Legături externe

 Internet broadband prin satelit - ETA2U
  Cum pot românii din zone izolate să primească Internet prin satelit
  Lamit Co lansează în premieră internetul prin satelit ieftin, pentru particulari
 iLikeIT: Cum poate fi adus internetul în locuri în care nu există semnal pentru telefonul mobil
 Încă un satelit pentru Internet broadband deasupra Europei
 Contractul secolului pentru Airbus : 900 de sateliți pentru a revoluționa Internetul

 Internet
 Sisteme de comunicație prin satelit

Internet prin satelit


17. breddegrad kan henvise til:

 17. nordlige breddekreds
 17. sydlige breddekreds

17. breddegrad


Henrik Bull (født 28. marts 1864 i Oslo, død 2. juni 1953 samme sted) var en norsk arkitekt og designer, søn af statsarkitekt Georg Andreas Bull og Emilie Constance, født Hjelm.

Henrik Bull var blandt de arkitekter, der var med til at restaurere Nidarosdomen i Trondheim. Blandt hans mest kendte bygninger er Nationaltheatret (færdigbygget i 1899), Historisk museum (1902) og det nuværende Finansdepartementet (1904).

Bull var også en ledende designer i sin samtid. Han tegnede gerne alt interiøret til sine monumentalbyggerier, inklusive dørhåndtag, lamper, møbler og tæpper. Det nuværende Finansdepartementet er et godt eksempel på det. Hans arbejde som designer strakte sig imidlertid langt videre, og han stod for eksempel for bogudstyr, jernovne og mønter. Kunstindustrimuseet i Oslo har blandt andet et spisestuemøblement i dragestil som Henrik Bull har tegnet.

Fra 1912 til 1934 var Henrik Bull direktør for Statens håndverks- og kunstindustriskole.

Bygninger
Bull tegnede blandt andet følgende bygninger i Oslo (i kronologisk rækkefølge etter byggeår):
 Paulus kirke (1889–92)
 Nationaltheatret (1891–99)
 Historisk museum (1898–1902)
 Regjeringsbygningen (nå Finansdepartementet) (1898–1904)
 Tilbygning til Josefines gate 9 i Homansbyen (1900)
 Villa otium (1911), nu ambassadørbolig for USA.
 "Bybygningen" på Norsk folkemuseum (1914)
 Villa opført for skibsreder Thomas Fearnley i 1915 på Kristinelundveien 4. Villaen var Reichskommissar Josef Terbovens residens i Oslo under anden verdenskrig. Nu ambassadørbolig for Kina.
 Villa for skibsreder Wilhelm Wilhelmsen på Trosterudveien 21 (1917)
 Centralbanken for Norge på Kirkegata 14-18 (1915–21), sammen med Waldemar Hansteen
 Værksted og garage på Schous bryggeri (1920)
 Edvard Munchs vinteratelier på Ekely (1923)
 Malteriet på Schous bryggeri (1925)
 Tilbygning (mod Thor Olsens gate) til Kurbadet på Akersgata 74 (1927)
For Regjeringsbygningen fik han udmærkelsen Houens fonds diplom.

Han var desuden den, der tegnede chokoladen Lohengrin.

Litteratur
 Tschudi-Madsen, Stephan, Henrik Bull, Oslo: Universitetsforlaget, 1984.

Eksterne henvisninger
 Værker af Henrik Bull på nasjonalmuseet.no
 Arc! Arkitekter: Henrik Bull (1864–1953)
 Norsk kunstnerleksikon, b.1 : A-G, side 351 ff, digital udgave
 Henrik Bull – uddybning – 1 (NBL-artikel)

Arkitekter fra Norge
Designere fra Norge
Jugendstil
Personer fra Oslo

Henrik Bull


أولاد عمران هي قرية مغربية غرب المملكة. تنتمي أولاد عمران لإقليم سيدي بنور الساحلي جنوبي الدار البيضاء. تضم هذه القرية 11.866 نسمة (إحصاء 2004).

أعلام
 أحمد الميداوي

مصادر

أماكن مأهولة في إقليم سيدي بنور
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم سيدي بنور
جماعات قروية في جهة الدار البيضاء سطات

أولاد عمران


Tomo Severović (Stojdraga, 8. veljače 1879. – Križevci, 7. veljače 1951.), istaknuti hrvatski grkokatolički svećenik, kanonik križevački i arhiđakon žumberački. Bio je član Hrvatskog državnog sabora u vrijeme NDH i rektor Grkokatoličkog sjemeništa u Zagrebu.

Životopis
Tomo Severović rođen je u Stojdragi, u istočnom Žumberku, nedaleko grada Samobora. Nakon završene pučke škole u rodnom selu, dolazi u Zagreb i gdje kao pitomac Grkokatoličkog sjemeništa završava klasičnu gimnaziju, a nakon toga studij teologije na Katoličkomu bogoslovnom fakultetu u Zagrebu. Nakon ređenja za svećenika 1902. postaje župnik na ukrajinskoj župi Lipovljani, iste godine odlazi na postdiplomski studij u Rim gdje i doktorira. Imenovan je 1914. rektorom Grkokatoličkog sjemeništa u Zagrebu na toj dužnosti ostaje do 1924. godine. Surađuje s vl. Dionizijem Njaradijem kao Žumberački arhiđakon.

Severović je bio blizak Stranci prava te školski prijatelj Slavka Kvaternika. Nakon preuzimanja vlasti Ustaša postaje kao drugi crkveni visokodostojnici član Hrvatskog državnog sabora proglašen 7. veljače 1942. i izvršava dužnost u širem okviru Ministarstva nastave NDH. Tako je 1941. postavljen za člana Upravnog odbora Zaklade Oca domovine dra Ante Starčevića u Zagrebu. Na prelazničkoj župi Rovišće bio je kratko vrijeme upravitelj.

Nakon smrti vl. Dionizija Njaradija ustaška vlada promiče Tomu Severovića kao svog kandidata za Križevačku katedru, no Janko Šimrak, unutarcrkveni protivnik Severovića, postaje voljom Svete stolice novi Križevački biskup bez uvažavanja prijedloga ustaških vlastodržaca.

Nakon komunističkog prevrata 1945. osim vladike Janka Šimraka nekoliko svećenika Križevačke eparhije strada u zločinima NOB-a. Tomo Severović je uhvaćen i interniran u KPD Stara Gradiška. Pred sudom se nisu mogli navesti konkretni zločini protiv srpskog stanovništva ili nasilno prevođenje pravoslavnih vjernika u grkokatoličku Crkvu, nego je osuđen zbog članstva u Hrvatskom državnom saboru NDH i Ustaškom pokretu. Nakon izolacije u tamnici umire od posljedica mučenja u Vrapču.

Liturgijsko i etnografsko djelovanje
Objavljuje djela iz područja etnologije svog rodnog kraja Žumberka i surađuje u notnom zapisu žumberačkog narodnog i crkvenog pjevanja grkokatoličke Crkve.

Bibliografija
 Narodno odijelo i obuća, nakit i češljanje u Stojdragi u Žumberku, u: Etnografska istraživanja i grada, IV. Zagreb: Hrvatski državni etnografski muzej u Zagrebu 1942, str. 79-90.

Izvori

Hrvatski katolički svećenici

Tomo Severović


Groß Nordende Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Pinneberg iline bağlı bölge. 5,62 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 711 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Ute Ehmke tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 Groß Nordende

Kaynakça

Groß Nordende


Eth ( (/ɛð/), veliko slovo: Ð, malo slovo: ð; također ga se izgovara edh ili eð), slovo koje se rabi u staroengleskom, srednjoengleskom, islandskom, ferojskom u kojem ga nazivaju edd te u ovdalskom. Bio je u uporabi u skandinavskim zemljama u srednjem vijeku. Vremenom je zamijenjen drugim znakovima, dvoslovom dh i poslije d. Često ga se preslovljava slovom d (i d- se rijetko rabi kao mnemoničko). Inačica malim slovom prilagođena je radi predstavljanja zvučnog dentalnog frikativa u Međunarodnoj fonetskoj abecedi.

U staroengleskom je ð (Anglosasi su ga zvali ðæt) bio rabljen naizmjence s þ (thornom) radi predstavljanja staroengleskog zubnog tjesnačnika fonema , koji postoji u suvremenoj fonologiji engleskog jezika kao zvučni i bezvučni zubni tjesnačnik danas izgovaran kao "th".

Veliko slovo eth rabi se kao valutna oznaka dogecoina.

Vidi
 Đ
 Thorn
 Afričko D
 Insularno pismo

Izvori

Vanjske poveznice

 .

Abeceda

Eth


Hum es una banda de rock alternativo de Champaign, Illinois.

Historia

En un principio, la banda presentó una formación distinta a la actual, en la que incluso se grabó un álbum (Fillet Show), pero con un sonido diferente al que la banda se daría a conocer más tarde. Después del álbum, la banda se reestructuró y solo quedaron Matt Talbot, quien tomaría la voz, y Brian St.Pere, luego le acompañaría Tim Lash y finalmente Jeff Dempsey (compañero de Matt en Honcho Overload).

En 1993 lanzan Electra 2000, donde inician su camino acompañados por riffs pesados y una voz probablemente influenciada por el shoegazing, en el que hubo un vídeo para "Iron Clad Lou".

La banda ficha por RCA Records y lanzan su segundo álbum You'd Prefer an Astronaut, un álbum mucho más crudo que el anterior, que le acompañó el sencillo "Stars", con el que la banda se dio a conocer, luego le siguió otro sencillo llamado "The Pod".

La banda en 1997 entra al estudio para grabar un nuevo álbum posteriormente titulado Downward is Havenward y lanzado en 1998, donde se perfecciona el sonido de la banda, más maduro, pesado y variado con el que se sacó 2 singles con sus respectivos vídeos, Coming Home y Green to Me. Aunque en las ventas fue un duro revés con el que dejaron el sello y posteriormente terminaron separándose en el 2000 no sin antes hacer sus últimos shows a fin de año.

Durante ese tiempo sus integrantes formaron otros proyectos, Matt Talbot formó Centaur que lanzaron su disco In Streams el 2001. Jeff Garber en National Skyline y Tim Lash con Glifted y Brian se retiró de la música.

La banda se reunió en el 2003 para una única aparición. Desde entonces han dado conciertos ocasionales. En diversas webs se especula que están grabando un nuevo trabajo.

Miembros

 Miembros actuales
Matt Talbott – voces, guitarra rítmica (1989—2000, 2003, 2011—presente)
Jeff Dimpsey – bajo  (1993—2000, 2003, 2011—presente)
Tim Lash – guitarra principal (1993—2000, 2003, 2011—presente)

 Miembros anteriores
Andy Switzky – guitarra principal, coros (1989—1993)
Akis Boyatzis – bajo (1989—1990)
Joe Futrelle – bajo (1990)
Rod Van Huis – bajo (1990—1991)
Baltie de Lay – bajo (1991—1993)
Jeff Kropp – batería (1989—1990)
Jason Gerken – batería (2015)
Bryan St. Pere – batería (1990—2000, 2003, 2011—2015, 2015—2021; fallecido en 2021)

Discografía
 Álbumes

 Demos
Kissing Me Is Like Kissing an Angel
It's Gonna Be a Midget X-mas

 Singles

Videografía
 Vídeos musicales

Enlaces

Referencias

Cuartetos de música de Estados Unidos
Artistas de RCA Records
Grupos de música de Illinois
Grupos de rock de Illinois
Grupos de space rock
Grupos de shoegazing
Grupos de post-hardcore de Estados Unidos
Grupos de rock alternativo de Estados Unidos
Grupos de metal alternativo de Estados Unidos
Grupos de música de los años 1980
Grupos de música de los años 1990
Grupos de música de los años 2000
Grupos de música de los años 2010
Grupos de música formados en 1989
Grupos de música formados en los años 1980

Hum


An Stelis ornata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Alec M. Pridgeon och Mark W. Chase. An Stelis ornata in nahilalakip ha genus nga Stelis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Stelis (Orchidaceae)

Stelis ornata


El arroyo Mangueras es un curso de agua uruguayo que atraviesa el departamento de Rivera perteneciente a la cuenca hidrográfica del Río Uruguay.

Nace en la cuchilla de Santa Ana, cerca del límite con Brasil y desemboca en el Arroyo Cuñapirú tras recorrer alrededor de 28 km.

Mangueras
Cuenca del río Tacuarembó
Mangueras

Arroyo Mangueras


Paraíso es un municipio brasileño del estado de Santa Catarina. Tiene una población estimada al 2022 de 4267 habitantes. Pertenece a la Región metropolitana del Extremo Oeste.

Historia
La localidad fue poblada a finales del 1951, cuando se establecieron las primeras familias provenientes de Anita Garibaldi y de Río Grande del Sur. El verdor del lugar, y sus bosques vírgenes dieron origen al nombre de Paraíso, por el pionero Fioravante Furlan al contemplar la región.

Estos colonos se dedicaron a la agricultura y la madera, inaugurando la primera iglesia en 1953, año en que se asentaron emigrantes de origen italiano y alemán. Fue creado el distrito de Paraíso el 9 de octubre de 1956, se emancipó de São Miguel do Oeste el 9 de enero de 1992.

Véase también
 Frontera entre Argentina y Brasil
 Puente Internacional Comandante Rosales

Referencias

Enlaces externos
 Sitio del municipio
 Sitio de la cámara del municipio

Localidades de Santa Catarina
Localidades establecidas en 1992
Brasil en 1992
Localidades fronterizas de Brasil

Paraíso (Santa Catarina)


Andrei Grecu (n. 1883, Berivoi, comitatul Făgăraș, Regatul Ungariei – d. 1943, Deva, Regatul României) a fost delegat al reuniunii învățătorilor greco-catolici la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918.

Biografie
A urmat școala primară și Gimnaziul din Blaj, după care a absolvit Preparandia din Blaj. A fost învățător la Grădiște.

Note

Bibliografie
Ioan I. Șerban, Dicționarul Personalităților unirii. Trimișii Românilor Transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Alba Iulia, 2003, p. 206.

Vezi și
Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1883
Decese în 1943
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Învățători români
Români greco-catolici
Transilvăneni
Români din Austro-Ungaria

Andrei Grecu


هل المقصود:
 سجل الزوار (guest book)

 سجل جيولوجي (geological logbook)

 سجل تجاري (trade register)
 أيضاً يقصد كـدفتر الأستاذ

 سجل المعالج (processor register)

صفحات توضيح أسماء أماكن

سجل (توضيح)


ඉන්දු-මලක්කා පාරිසරික කලාපය ලොව ගොඩබිම් බෙදා ඇති පාරිසරික කලාප 8න් එකක්වේ.  It extends across most of South and Southeast Asia and into the southern parts of East Asia.

ඉන්දු-මලක්කා පාරිසරික කලාපය

ඉන්දු-මලක්කා පාරිසරික කලාපය


Mareridt er et oliemaleri fra år 1800 udført af den danske maler Nicolai Abildgaard.

På maleriet ses to kvinder liggende på en seng, den ene rides af en mare.

Maleriet hænger på Sorø Kunstmuseum.

Noter

Eksterne henvisninger

 Kunstværket på Europeanas hjemmeside

Malerier fra 1800
Malerier af Nicolai Abildgaard

Mareridt (maleri)


An Asphodeline globifera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jacques Étienne Gay ngan John Gilbert Baker. An Asphodeline globifera in nahilalakip ha genus nga Asphodeline, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Asphodeline

Asphodeline globifera


Francisco González de Prada Marrón y Lombera (Lima, 6 de enero de 1815 - Lima, 17 de junio de 1863) fue un abogado y magistrado peruano. Desempeñó varios cargos públicos, entre ellos el de vocal de la Corte Superior de Justicia de Lima (1851) y el de alcalde de Lima (1857 -1858). Fue padre del célebre escritor Manuel González Prada.

Biografía

Sus padres fueron Joseph González de Prada y Falcón Calvo, y Nicolasa Marrón Lombera y González de Quiroga. Su padre fue un español que llegó a América como Contador de las Cajas Reales de Salta y Visitador de las de Buenos Aires, Oruro y Carangas en el Virreinato del Río de la Plata; luego fue sucesivamente Intendente de Cochabamba, contador mayor del Tribunal de Cuentas de Lima e Intendente de Tarma, donde enfrentó la revolución de Juan José Crespo y Castillo en 1812. Su madre pertenecía a una familia prestigiada de Cochabamba, dueña de los obrajes de Paria y Oruro, así como diversas minas y haciendas.

Francisco, nacido en Lima, según algunos historiadores (aunque nunca se encontró su partida de bautismo, y se tejieron muchas hipótesis, entre ellas que pudo nacer en la aristocrática ciudad de Tarma, recinto de antiguos españoles de la colonia), se trasladó con su familia a Cochabamba, en la actual Bolivia. Obtuvo despacho y sueldo de teniente en atención a los servicios de su abuelo materno, el brigadier del ejército español Jerónimo Marrón y Lombera. Se educó en la Universidad Mayor Real y Pontificia San Francisco Xavier de Chuquisaca y pasó a Arequipa en 1838 con su hermano político, el ministro Miguel María de Aguirre. Allí contrajo matrimonio con Josefa Álvarez de Ulloa, y ejerció en esa ciudad y después en la de Lima diversos cargos públicos: Juez de Primera Instancia en Arequipa, Miembro del Consejo de Estado del Perú, Vocal de la Corte Superior de Justicia de Lima (1851), Fiscal del Tribunal de los Siete Jueces del Perú (Alta Cámara de Apelación y Casación Judicial, 1852), Director de la Sociedad de Beneficencia Pública de Lima y alcalde del Concejo Provincial de Lima (1857-1858).

Falleció a la edad de 48 años y fue enterrado en la Iglesia del Convento de Santo Domingo de Lima.

Dejó cuatro hijos, uno de los cuales fue el célebre escritor y pensador Manuel González Prada. Un hermano suyo, Vicente González de Prada, sirvió en el ejército español hasta la batalla de Ayacucho, y después en el ejército boliviano.

Alcalde de Lima
Mención aparte merece su paso por la alcaldía limeña, cuyo único mérito consiste en haber sido el primer alcalde del Concejo Provincial de Lima tras la restitución de las municipalidades según lo estipulado en la Constitución liberal de 1856. Gobernaba entonces el mariscal Ramón Castilla. El ayuntamiento de Lima volvió a funcionar en 1857 tras 16 años de receso, dejando de lado la antigua organización colonial de dos alcaldes ordinarios nombrados anualmente. Desde entonces rige un alcalde titular, acompañado por un teniente alcalde.

Francisco González de Prada asumió la alcaldía de Lima el 15 de mayo de 1857, acompañado por el señor Felipe Barreda como teniente alcalde. En 1858 continuó en el cargo, pero por haberse ausentado junto con su teniente alcalde fue reemplazado interinamente por Miguel Pardo. Finalmente ese mismo año renunció, ocupando interinamente la alcaldía Juan José Moreyra, hasta el 3 de noviembre del mismo año, en que habiéndose realizado las correspondientes elecciones, fue elegido como alcalde Julián de Zaracondegui y como teniente alcalde Miguel Pardo.

Véase también
 Anexo:Alcaldes de Lima

Bibliografía
 Basadre, Jorge: Historia de la República del Perú. 1822 - 1933, Octava Edición, corregida y aumentada. Tomo 5. Editada por el Diario "La República" de Lima y la Universidad "Ricardo Palma". Impreso en Santiago de Chile, 1998.
 Mendiburu, Manuel: Diccionario histórico-biográfico del Perú. Parte primera que corresponde a la época de la dominación española. Tomo IV, letras G-L. Lima, 1880.
 Vidaurre, Pedro N.: Relación cronológica de los alcaldes que han presidido el ayuntamiento de Lima desde su fundación hasta nuestros días… Solis, 1889 - 109 páginas.

Nacidos en Lima
Fallecidos en Lima
Alcaldes de Lima
Abogados de Perú
Familia González Prada
Jueces de Perú
Alumnado de la Universidad Mayor Real y Pontificia San Francisco Xavier de Chuquisaca

Francisco González de Prada


Suita nr. 3 pentru orchestră "Săteasca", op. 27, este o cunoscută piesă orchestrală a lui George Enescu, compusă în 1938.

Geneză
Cea de-a treia suită simfonică a lui George Enescu, după cum menționează autorul la sfârșitul manuscrisului, a fost terminată în data de 4 octombrie 1938, la vila Luminiș din Sinaia.  Ea a fost prima compoziție de după Simfonia nr. 3  și Oedipe, fiind una dintre cele mai complexe lucrări ale lui Enescu și una dintre cele mai îndrăgite lucrări ale sale. Prima audiție absolută a avut loc la New York, sub conducerea lui George Enescu, la 2 februarie 1939. Un articol din ziarul "Adevărul" din decembrie 1937, dedicat activității compozitorului, susținea că înainte cu un an de publicarea lucrării, Enescu avea deja o bună parte a Suitei și lucra deja la partea a IV-a a compoziției, "Pârâu sub lună". Se poate presupune astfel că patru părți ale lucrării erau terminate cu mult timp înaintea datei înscrise pe ultima filă a manuscrisului. Se cunoaște faptul că Enescu nu își considera o  creație încheiată decât în momentul finisării definitive, iar deseori acestă finisare se întindea pe un interval de timp îndelungat. Emanoil Ciomac afirma cu privire la Enescu că "ani de zile câte un manuscris e păstrat fiindcă un mic fragment, uneori o măsură doar, nu-l satisface."  În 1939 lucrarea a fost dirijată de autor în primă audiție în România, în interpretarea Filarmonicii "George Enescu", în 26 octombrie.

Conținut
Spre deosebire de primele două suite pentru orchestră ale lui Enescu, compuse în 1903 și 1915, Suita "Săteasca" evocă imaginea satului natal, Liveni. Enescu construiește o atmosferă de basm, a locurilor unde și-a petrecut  primii ani ai vieții. Diferența majoră față de cele două lucrări precedente se concretizează în caracterul pronunțat programatic, autorul fixând prin titlu un cadru descriptiv și evocator. George Manoliu își încheia lucrarea "George Enescu, poet și gânditor al viorii" într-un mod cât de poate de original. El spunea: "Interpreții români s-ar putea apropia cu mai multă ușurință de lucrare și prin lecturarea unor teme privind natura talentului românesc sau viața lui George Enescu (...) Și încă ceva: o călătorie la Liveni, la casa memorială, din care se pleacă cu alte rădăcini și vibrații în înțelegerea simțirii lui Enescu."

În prejma compunerii Suitei "Săteasca", Enescu îi mărturisea criticului muzical José Bruyr despre "Câmpia mea moldovenească, cu câmpuri de orz și de porumb, cu fâșii de vechi păduri fără lumină, cu orizonturile ei și cu satele vechi, pierdute între mesteceni și sălcii..."

Ideea reîntoarcerii în copilărie, a rememorării copilăriei și a evocării ei revine foarte des în paginile enesciene. Autorul resimte nostalgia și tristețea despărțirii și, astfel, principalele teme enesciene readuc imaginea miturilor mioritice, care se regăsesc nu numai în Suita a treia, ci și în multe dintre lucrările sale, printre care și Oedipe. Această gândire mitică este tributară folclorului și se concretizează în elemente pastorale, mioritice și a cântecului de doină. Lirismul pastoral este prezent la Enescu în aproape toate lucrările sale, alimentat de dorul de țară și de locurile natale. Deseori, Enescu este asemănat cu poeții români care și-au exprimat la fel ca el dorul prin creațiile lor. Lucian Blaga scria în poezia Întoarcere:

"Lângă sat iată-mă iarăși,

Prins cu umbrele tovarăș.

Regăsescu-mă pe drumul

Începutului, străbunul.

Câte-s altfel – omul, leatul!

Neschimbat e numai satul,

Dup-atâți prieri și toamne,

Neschimbat ca Tine, Doamne."

În același spirit cu Lucian Blaga, Enescu afirma: "Am remarcat că viața oricărui om e ca o coardă de arc, care, întinsă, oscilează și revine încet la poziția simplă și dreaptă de la care a plecat. Eu revin de unde am luat-o, la acei care au prezidat la primii pași ai mei și au dispărut; asta mă îndurerează, dar nu mă înstrăinează de locul meu natal unde vreau să mă întorc odată pentru odihna cea mare" . Tot astfel, Theodor Grigoriu afirma în Muzica și nimbul poeziei că enescu, alături de Eminescu și Brâncuși, a fost artistul unor mari sinteze europene, un om care avea capacitatea de "a da glas unor nobile idealuri umane."   Enescu însuși spunea răspunzând la înrebarea la ce se gândește când compune: "Măi, să știi, când sunt melodiile vesele, gândesc poezie, iar dacă spunt marșuri, atunci gândesc istorie."

Elemente de inspirație populară
Deosebit de interesantă, chiar uimitoare, este similitudinea dintre viziunea lui Enescu și viziunea anonimului creator al cântecelor populare românești. Kipriana Belivanova afirma că "unul dintre criteriile conform căruia Enescu este considerat un clasic al culturii românești îl reprezintă atitudinea sa față de folclorul țării" . Enescu nu a ajuns să aibă o viziune asupra naturii similară celei a poporului român prin împrumutarea expresiei și trăsăturilor melodiilor folclorice, ci dimpotrivă, similitudinea aceasta, formată încă din copilărie, l-a determinat pe compozitor să aleagă particularitățile melosului popular românesc. Tudor Ciortea afirma următoarele: "Cântecul satului nu e făurit pentru audiție, ci izvorăște din firea țăranului, care își cântă destinul amestecat în taina vieții lui de toate zilele. [...] Toate elementele lui structurale (tematică, funcțiuni modale, ritmică, armonie) se vor revărsa ca o minune din sâmburele generator almelosului românesc. [...] Geniul lui George Enescu, mare și felurit ca semnele unui veac, a izbutit să facă legătura între arta și destinul acestui popor."

Refuzând repetările și clișeele din organizarea mijloacelor de exepresie, Enescu și-a consolidat totuși creația pe baza unor idei permanente: întoarcerea la izvoare, lupta cu destinul, sau evocarea fericirii pierdute . Viorel Cosma afirmă că unele dintre aceste principii estetice își au originea tocmai în gândirea pastorală a compozitorului, care apare ca o "reflexia a miturilor antice, orfice, mioritice" . Identitatea românească a discursului lui Enescu este una rezultată din fuziunea limbajului și expresiilor melodice tipice folclorului românesc cu amprenta personală a compozitorului. Legătura strânsă cu folclorul românesc s-a dovedit încă din lucrările din tinerețe, ca Poema Română și cele două Rapsodii, fiind prezentă pe tot parcursul evoluției lui Enescu, până la compozițiile din ultimii ani ai vieții, ca Uvertura de concert pe teme cu caracter popular românesc (1948) și Simfonia de cameră (1954). Enescu traversează cu subtilitate de la stilul rapsodic din tinerețe, la acel caracter popular românesc specific perioadei sale de maturitate și ajunge să atingă acel "discret și greu detectabil etos autentic autohton"  din ultima parte a vieții. Alfred Hoffman afirmă că "Enescu a inovat continuu, dar fără gălăgie, fără să-și trâmbițeze descoperirile. Neîncetând să cultive și să dezvăluie atașamentul său pentru marile tradiții clasice și romantice, el s-a hrănit din seva muzicii populare românești."  Contactul cu lăutari ai satului l-au inspirat în creația sa și l-au determinat să mărturisească mai târziu: "Lor țiganilor, să le mulțumim, că ne-au păstrat muzica, această comoară ce abia acum o prețuim; numai dânșii ne-au dezgropat-o, ne-au trecut-o și au dat-o în păstrare din tată în fiu, cu acea grijă sfântă ce o au pentru ce le e mai scump pe lume: cântecul!"

Ștefan Niculescu în articolul său "Aspecte ale creației enesciene în lumina Simfoniei de cameră" afirma că ultimele creații ale lui Enescu, printre care și Suita "Săteasca" sunt rodul cristalizării unei ultime tendințe stilistice. În aceste lucrări elementul românesc se afirmă și coboară la altă profunzime, depășind zona pitorescului și încorporându-se organic în structuri muzicale superioare care se generalizează.

Fragmentele melodice din Suita "Săteasca", în general scurte și fracționate, sunt izvorâte din limbajul popular, iar melosul românesc se regăsește în toate cele cinci părți ale suitei prin folosirea intonațiilor folclorice și a procedeelor lăutărești. Astfel, unitatea tematică a părților, trăsătură obișnuită a compozițiilor enesciene, apare și aici sub forma utilizării elementelor de folclor pe tot parcursul suitei. Dintre cele cinci mișcări, cel mai obiectiv se resimte melosul folcloric în părțile extreme, "Primăvară pe câmp" și "Dansuri țărănești".

În Proceedings of the George Enescu International Musicology Symposium, Antigona Rădulescu spune că "elementele derivate din maniera de organizare sonoră tipică muzicii folclorice românești l-a ajutat pe compozitor în crearea unor similarități bazate pe înțelesuri similare exprimate într-un limbaj diferit."  Întoarcerea la viața și energia satului copilăriei implică în această suită, pe planul inspirației muzicale, reveniri la cântecul popular, folosit sub forma ideilor melodice în spiritul melosului popular. Nu întâmplător această lucrare, alături de Sonata a III-a pentru pian și vioară și de Impresii din copilărie, constituie creații explicit românești și puncte de sprijin ale creației lui Gerge Enescu, marcând trei etape din evoluția stilului enescian . Ele constituie puncte de plecare și de omogenizare a creației enesciene, prin sublinierea unor elemente românești integrate într-un limbaj muzical profund personal.

Conținutul programatic
Pentru a doua oară în cariera lui George Enescu, autorul a ales ca viziunile și stările de spirit din care s-a inspirat să fie mărturisite fără echivoc prin titluri sugestive. Prima oară, cu aproximativ 40 de ani înainte, Enescu a recurs la această soluție în Poema română, op.1, iar mai apoi, pentru a treia și ultima dată, în Suita "Impresii din copilărie" pentru vioară și pian, op. 28, scrisă cu doi ani după terminarea suitei Săteasca.

În toate aceste lucrări, programatismul are un carcater autobiografic. Peisajul, câmpia, natura din jurul satului Liveni, atmosfera specifică înserării, jocurile zburdalnice ale copiilor, casa în care a locuit compozitorul, apele pârâului în lumina razelor lunii și voioșia unei petreceri populare, toate acestea formează amintirile pe care Enescu le evocă pe paginile suitei. Putem constata, așadat, că imaginile acestei muzici nu sunt surprinse sau pictate de Enescu direct după natură, ele nefiind impresii de o clipă, cu fragmente de viață, întipărite în memoria sa încă din copilărie. Ele reflectă, astfel, aceste momente din copilărie cu starea de spirit a unui copil, dar cu înțelepciunea și experiența de viață acumulată pe parcursul deceniilor. Deși Enescu a putut revedea uneori satul în care a copilărit, sursele sale rămân cele ale amintirilor.
Într-un articol despre Enescu, Ch. Adriane remarca  structura organică a discursului enescian și elementele de programatism izvorâte din corelațiile muzicii cu natura. În lumina acestora, Săteasca, alături de Impresii din copilărie și Poema română, reprezintă cazuri particulare de programatism declarat. Rechemarea clipelor tainice ale copilăriei denotă influența considerabilă pe care viziunea asupra naturii, formată în anii copilăriei, a avut-o asupra întregii creații enesciene.

Înzestrat cu darul de a povesti și de a "zugrăvi prin sunete" , Enescu a pus pe muzică, prin discursul muzical al piesei, cuvintele sale din cartea "Amintiri": "Povestea aceasta începe acolo, departe, pe plaiurile moldovenești." Prin sugestia titlurilor sale, suita relevă o preocupare pentru o amplă lucrare programatică, intenție care îl va conduce și în conceperea lucrării următoare, Impresii din copilărie. Însă programatismul pe care compozitorul îl implică este departe de a înfățișa o muzică descriptivă, care urmează un anumit libret. Valentin Timaru afirmă că Săteasca "se apropie mai mult de programatismul de tipul Pastoralei beethoveniene" , cu referire la faptul că lucrarea lui Beethoven implica mai mult sentiment decât pictură, titlurile fiind de fapt cadrul ambiental al dialogului dintre compozitor și natură.
În gândirea tablourilor suitei Enescu s-a dovedit a fi mai mult decât un peisagist muzical. Dincolo de descripția titlurilor, Suita "Săteasca" este o întrepătrundere de stări, muzicale afective și poetice, de o rară sugestivitate plastică. Denumirea părților suitei este un indiciu semnificativ asupra conținutului programatic propriu fiecăruia dintre ele.

Prima parte, Primăvară pe câmp, zugrăvește prin coloritul instrumental folosit imaginea naturii care se trezește la viață în fiecare primăvară. În sprijinul acestei idei, Enescu a conceput o melodie duioasă, care domină această parte, care este interpretată de flaut, clarinet și vioară solo și care sugerează prin mersul său liniștit amintirea unui cântec vechi. Mersul acesta melodic antrenează în parcursul său toată orchestra și este expus fragmentar la diferite instrumente, constituind o continuă alternare de timbruri și nuanțe și sugerând revenirea anotimpului poetic.

Copii în aer liber evocă prin ritmul alert și voios puritatea jocurilor copilăriei. Muzica vie, marcată Allegro con brio, este construită pe elemente melodice și ritmice simple, pe ritmul  timpanilor, iar gama intonată de suflători și cordari este în spiritul unui cântec copilăresc. Desfășurarea acestei părți se bazează pe alternarea gamei cu motive jucăușe. Un astfel de exemplu este motivul ritmico-melodic intonat de flaut, oboi și viori, care va reveni mereu și se va impune prin simplitatea sa. Jocul copiilor este simbolizat și de ritmica plină de fantezie și de rolul instrumentelor de percuție, cum sunt xilofonul  și clopoțeii. Un moment deosebit de sugestiv, gândit de Enescu pentru a sugera zburdălnicia copiilor, este introdus la două oboaie soliste, care intonează motive ritmico-melodice disonante cu indicația buffo, în acompaniament de percuție.

Într-o astfel de ambianță, spre sfârșitul părții sonoritatea descrește, dând impresia unui ecou îndepărtat și introducând atmosfera părții a treia.
În contrast cu mișcarea precedentă, al treilea tablou, Vechea casă a copilăriei în asfințit – Păstor – Păsări călătoare este centrul de maximă intensitate emoțională a suitei. Clemansa Liliana Firca spune în Enescu, relevanța "secundarului" că în această parte "intensitatea amintirii pare să inducă uneori compozitorului acea stare secundă, de "trăire în vis", pe care însuși o mărturisea ca fiindu-i proprie" . În cele trei episoade, Enescu evocă amintirea casei sale părintești din satul natal. Deseori, în Amintiri întâlnim imaginea casei sale, care deși departe în timp și spațiu de autor, a rămas ca o imagine veșnică în sufletul său. În muzică, amintirea casei este evocată printr-o melodie cu intonații de cântec vechi, atribuită viorilor, flautului și oboiului, într-o manieră liniștită și domoală. Prima măsură a melodiei este deosebit de asemănătoare cu motivul folosit în cel de-al doilea tablou, jocurile copilăriei, ceea ce subliniază legătura între amintirea casei vechi și amintirea jocurilor copilăriei.
Cântecul pastoral răsună după "chemarea tainică"  a unui corn solist cu surdină, când oboiul din culise interpretează un cântec nostalgic. Soloul de oboi, o tipică monodie enesciană, este comparat de Clemansa Liliana Firca  cu aminitirea cântecului păstorului de lângă porțile Tebei, din începutul celui de-al doilea tablou din Oedipe, actul doi. Mersul melodic pastoral dobândește treptat accente de recitativ acompaniate de acordurile orchestrei, iar ansamblul are rolul de a ilustra stolul păsărilor călătoare.

Ultimele două părți, Pârâu sub lună și Dansuri țărănești, sunt din nou destul de contrastante. Penultima parte descrie prin procedee imitative sclipirile unui pârâiaș din curtea casei părintești, despre care Enescu mărturisea mai târziu: "Pârâiaș în fundul grădinii – pe acesta îl văd și acum. Un subțire firicel de apă care susura încetișor în fundul grădinii și câteodată se lărgea, devenind o mică băltoacă strălucitoare." . Mișcarea egală a figurației harpei pe tot parcursul acestei părți sugerează susurul continuu al apei.
De la imaginea aceasta Enescu a trecut fără pauză la ultima mișcare, unde întreaga orchestră evocă cu însuflețire o petrecere țărănească dintr-o zi de sărbătoare. Încheierea Suitei în acorduri masive și luminoase este ca "o glorificare a optimismului robust al poporului muncitor de la țară."

Elemente de limbaj muzical
Întocmai ca Poema română și Impresii din copilărie, programul Suitei a treia urmărește succesiunea zi-noapte-zi . Aici se poate observa din plin talentul lui Enescu de a transforma scriitura descriptivă într-un limbaj și domeniu autonom de dezvoltare și expresie muzicală.

Melodica enesciană este definitorie pentru lirismul autorului și pentru proiectarea principiului parlando rubato, de origine folclorică. Pornind de la structura ritmică variată a cântecului românesc, se evidențiază ritmica parlando rubato, specific enesciană. Fluxul neîntrerupt al discursului melodic enescian se bazează și în această Suită, pe o neîncetată variație ritmică. Gândirea ritmică personală a fost în mare parte izvorâtă din acest parlando rubato tipic folclorului autohton. Cornel Țăranu spunea: "Enescu este un neîntrecut maestru în a îmbrăca mereu alte și alte aspecte ritmice pe un singur nucleu tematic."  Astfel, notarea exactă a ritmului nu este decât una dintre continuările firești ale principiului de variație ritmică din folclorul poporului nostru.

Țesătura simfonică a părții întâi exprimă o delicatețe a desenelor tematice și o îmbinare aerisită a vocilor, cu frecvente elemente heterofonice, care dau impresia unei limpezimi cvasi-camerale a orchestrației. Scriitura favorizează mixturi de timbruri pe unison, iar amplificări ale discursului apar doar ocazional. Heterofonia și polifonia intermitentă enesciană este surprinsă în Suita a treia și ea se remarcă și în alte compoziții enesciene, ca Vox Maris și Oedipe, iar aceste sintaxe nu numai că s-au impus ăn context național, dar "au rămas încă neegalate de creatorii contemporani".

Partea a doua a suitei, Copii în aer liber, poartă caracteristicile de expresie și factură ale unui scherzo. În voiciunea mișcării alternează două secțiuni cu profiluri disctincte. Se remarcă imaginea veseliei jocurilor de tot felul, la evocarea căreia contribuie esențial orchestrația, cu variate combinări de timbruri, percuția diversificată și corespondențele între intonație, ritm și timbru. Enescu a fost deosebit de preocupat în creația sa pentru coloritul instrumental. Astfel, timbrul instrumentelor a fost folosit de multe ori pentru realizarea efectelor programatice. Noel Malcolm spune referitor la această parte a Suitei că ea "este o succesiune de jocuri de copii în scherzando (...), cu imitații de percuție care sugerează învârtirea unui titrez, cu sunete în surdină ca trompete de jucărie sau muzicuțe și un disonant dans în ritm rapid de marș (unde există indicația buffo), care îl poate trimite pe ascultător cu gândul la acel Giuoco delle coppie din Concertul pentru orchestră de Bartók, care avea să fie scris cinci ani mai târziu."

Partea a treia, cu programul cel mai amănunțit, emană o atmosferă de nostalgie pe care Enescu o creează introducând o melodie lentă, în care predomină modul dorian și intervale de cvintă și cvartă, alături de tritonuri surprinzătoare. Cântecul păstorului amintește prin timbrul cornului englez de Preludiul actului al treilea din Tristan și Isolda de Wagner, cântat de oboiul din culise. Tot cu ajutorul instrumentelor din culise este ilustrat cântecul păsărilor călătoare și al corbilor, Enescu obținând acest efect cu o inventivitate deosebită, implicând patru trompete cu surdină care cântă grupuri disonante de semitonuri și trei tromboane cu surdină cu sonorități asemănătoare.

Fluiditatea discursului și valorizarea elementului timbral sunt ambele caracteristici esențiale care definesc partea a patra. Elementul timbral este atât de pregnant în această mișcare, încât distribuirea materiei sonore este tributară elementului tematic, dar mai ales celui timbral, construind o muzică "plină de virtuți vizuale" . Principalele instrumente sunt saxofonul sopran, flautul, oboiul, celesta, harpa, corzile, talgerul și tam-tamul.
Pascal Bentoiu remarca faptul că "ascultat numai el (...), finalul câștigă mult mai sigur adeziunea ascultătorului."  Înnoirea continuă și evoluția discursului muzical se reflectă și în concepția lui Enescu asupra orchestrației. Remarcăm în Suita a III-a  un formidabil simț al culorii instrumentale. Enescu folosește în orchestrație principii deosebit de moderne, ca folosirea timbralității pure, uneori fără dublaje, și utilizarea sonorității camerale. Orchestrația matură enesciană apare ca o latură personală a autorului. Ea nu mai este tributară elementelor romantice și impresioniste, după cum afirmă Cornel Țăranu: "Ne gândim, de pildă, cât de nou sună momentul de clusters  din "Suita sătească", realizat de alama cu surdină, cât de colorată și nuanțată e scriitura sa pentru corzi, din care se detașează mereu instrumente soli."  În Suita a treia, masa orchestrală mare este rareori folosită în toată amploarea ei, Enescu preocupându-se pentru fiecare instrument în parte și realizând contraste de lumină și umbră, care se focalizează pe diferite grupuri de instrumente sau pe momente de solo. Astfel, deseori orchestra se reduce doar la câțiva soliști, sau chiar la unul singur.
Discursul cameral introdus în orchestra simfonică este o dominantă a stilului enescian târziu. Ea oferă o anumită transparență a sunetului, de un mare rafinament și sensibilitate a timbrurilor.

Note

Compoziții de George Enescu

Suita Săteasca, op. 27 (Enescu)


تحرير ايه.ال. كيه 2 A.L.K.2 هي بكتيريا معدلة وراثيا يمكنها أن تجعل إنتاج الإيثانول السليلوزي ارخص وهو أكتشاف حديث قد يطلق العنان لمزيد من أنواع الطاقة المستخرجة من منتجات نفايات الزراعة والغابات.

وطرح الإيثانول المستخرج من السليلوز الذي هو نوع من السكر يشبه عيدان الذرة ونشارة الخشب كبديل صديق للبيئة بدلا من أنواع الوقود الحفري مع تميزه بأنه لا يستخدم المحاصيل الغذائية مثل القمح كمواد خام، وتقوم المعادلة في أن البكتيريا المعدلة وراثيا تخمر السليلوز لتنتج ايثانول بفاعلية أكبر.

ويمكن للبكتريا الجديدة المعدلة وراثيا المعروفة باسم (ايه.ال. كيه 2) أن تخمر جميع أنواع السكر الموجودة في الكتلة الحيوية ويمكنها القيام بذلك عند درجة حرارة 50 درجة مئوية مقارنة بالميكروبات التقليدية التي لا يمكنها القيام بالوظيفة فوق 37 درجة مئوية.

وقالت كلية دارموث في بيان ان الايثانول السليلوزي يكاد لا يصدر أي انبعاثات غازية مسببة لظاهرة الاحتباس الحراري نظرا لان ثاني أكسيد الكربون المستغل في نمو النباتات التي تدخل في صناعته يعادل ذلك الذي ينبعث أثناء تشغيل المحركات لإنتاجه.

المصادر

كلية دارموث.

مجلة (وقائع الاكاديميه الوطنية للعلوم.

الدكتور لي ليند من كلية دارموث مؤلف الدراسة.

بروتينات بشرية
جينات على كروموسوم 2
صناعة كيميائية
EC 2.7.11

ايه.ال. كيه 2


Tilbagespilsregelen i fodbold blev indført med virkning fra 1. juli 1992 i alle internationale mesterskaber under FIFA. Den blev herefter implementeret i de nationale unioners regelsæt. Reglen indebærer, at en målmand ikke forsætligt må berøre bolden med hænderne, hvis en af målmandens egne medspillere forsætligt har spillet den tilbage til ham/hende med foden. Forsætligheden er afhængig af, om dommeren skønner, at der er tale om en bevidst handling. Overtrædelse af reglen fører til indirekte frispark på det sted i feltet, hvor målmanden har berørt bolden med hænderne..

Noter

Fodboldterminologi
1992

Tilbagespilsregel (fodbold)


La Königlich Preußische Jagdstaffel Nr 31 ou  31 est un  (c'est-à-dire un escadron de chasseurs) de la Luftstreitkräfte, la branche aérienne de l'Armée impériale allemande pendant la Première Guerre mondiale.  est un acronyme formé par l'abréviation du mot allemand Jagdstaffel (escadrille de chasse). L'unité totalise 35 victoires aériennes (dont 5 sur des ballons) pendant la guerre, au prix de  et  au combat, ainsi que  et  dans des accidents.

Histoire
La  31 est créée le  à Breslau, site de l'unité d'entraînement attachée à la  armée. Elle est opérationnelle le 7 février 1917 et remporte sa première victoire le 3 mars. Le 11 septembre 1917, elle quitte le Front occidental pour servir en Italie.  Entre le 25 octobre 1917 et le 20 février 1918, elle y remporte . Elle est ensuite transférée de nouveau sur le front de l'Ouest le 7 mars et y termine la guerre. Après l'armistice, la  31 est dissoute dans le courant du mois de novembre.

Liste des commandants ()
 Leutnant Werner Albert : date inconnue - 10 mai 1917 (date de sa mort au combat)
 Oberleutnant Gunther Viehweger : 10 mai 1917 -  6 septembre 1917
 Leutnant Zech : 6 septembre 1917 - 18 mai 1918
 Oberleutnant Robert Blumenbach : 18 mai 1918 - 2 octobre 1918
 Hauptmann Eduard Seldner

Membres célèbres
Cinq as ont volé avec la  31 : , Mieczysław Garsztka, , Alwin Thurm et Kurt Jacob.

Notes et références

Bibliographie

Unité militaire allemande de la Première Guerre mondiale
Unité aérienne allemande de la Première Guerre mondiale

Jagdstaffel 31


An Eriocaulon ubonense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Paul Lecomte. An Eriocaulon ubonense in nahilalakip ha genus nga Eriocaulon, ngan familia nga Eriocaulaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eriocaulon

Eriocaulon ubonense


Alfred Dryden Hales (-) est un homme politique canadien de l'Ontario. Il est député fédéral progressiste-conservateur de la circonscription ontarienne de Wellington-Sud de 1957 à 1968 et de Wellington de 1968 à 1974.

Biographie
Né à Guelph en Ontario, Hales obtient un Bachelor of Science en agriculture de l' de l'Université de Toronto en 1934. De 1934 à 1935, il joue comme allier centre pour les Argonauts de Toronto.

Politique
Après une première tentative pour devenir député fédéral de Wellington-Sud en 1953, il est élu en 1957. Réélu en 1958, 1962, 1963, 1965 et dans Wellington en 1968 et 1972, il ne se représente pas en 1974. Durant sa carrière parlementaire, il introduit régulièrement un projet de loi privé afin de créer un Programme de parrainage entre parlementaires jusqu'à sa création en 1969.

Hales est également conseiller municipal de Guelph en 1955.

Résultats électoraux

Références
Alfred Dryden Hales - Bibliothèque du Parlement

Naissance en novembre 1909
Député fédéral canadien provenant de l'Ontario
Député du Parti progressiste-conservateur du Canada
Étudiant de l'Université de Toronto
Conseiller municipal de Guelph
Joueur des Argonauts de Toronto
Décès en février 1998
Joueur canadien de football canadien
Décès à 88 ans

Alfred Hales (homme politique)


Der Bart-Feuerborstenwurm (Hermodice carunculata), manchmal auch nur Feuerwurm genannt, ist ein Vertreter der Klasse der Vielborster (Polychaeta). Er gehört zu den frei beweglichen Arten (Errantia) in der Klasse der Vielborster. Seinen deutschsprachigen Namen verdankt der Wurm der Tatsache, dass seine Borsten (Chaetae) bei Berührung leicht abbrechen und ein giftiges Sekret entlassen. Dringen sie in die menschliche Haut ein, erzeugen sie einen brennenden Schmerz, der mehrere Tage lang anhalten kann. Dies ist auch bei anderen Vertretern der Vielborster-Familie Amphinomidae der Fall.

Beschreibung
Der Bart-Feuerborstenwurm erreicht eine maximale Länge von 30 cm. Der Körper kann über 100 Segmente aufweisen. Die Färbung der Art reicht von grünlich, bräunlich bis zu rötlich. Die Segmentgrenzen sind als helle Streifen erkennbar. Das Maul des Bart-Feuerwurms ist ein ausgebildetes Schaborgan, das mit scharfen und vorstülpbaren Leisten versehen ist.

Das Nuchalorgan (Karunkel) bildet eine auffällige Wulst auf und hinter dem Prostomium.

Verbreitung
Lange Zeit galt Hermodice carunculata als einzige Art der Gattung Hermodice. Ihr Verbreitungsgebiet wurde als nahezu weltweit angesehen. Das Typusexemplar stammt von der Küste vor Antigua, einer Insel der Kleinen Antillen in der Karibik. Gleichzeitig wurde das Vorkommen der Art auch aus dem Mittelmeer und von den Küsten Westafrikas bis zu den Kanaren berichtet.  In einer neueren Studie aus dem Jahr 2011 wurden nach genauen morphologischen Untersuchungen an lebenden Exemplaren Unterscheidungsmerkmale zwischen dem karibischen Vorkommen und den im Mittelmeer sowie im östlichen Atlantik beheimateten Populationen festgestellt. Für Letztere wurde die Wiedereinführung des Artnamens Hermodice nigrolineata vorgeschlagen. Dieser Artname würde für die gesamten Bestände im Mittelmeer, darunter das besonders häufige Auftreten im maltesischen Archipel, sowie die Populationen im Ostatlantik gelten. Die aus dem Indopazifik berichteten Funde von Hermodice gehören bei genauer Betrachtung der verwandten Gattung Pherecardia an.

Lebensraum
Der Bart-Feuerborstenwurm lebt auf allen Hartböden wie Felsküsten und Korallenbänken sowie zwischen Seegras. Er ist vom Flachwasser bis in ca. 30 m Tiefe anzutreffen. Exemplare, die aus Tiefen von mehr als 100 m stammen, gehören wahrscheinlich anderen Gattungen an.

Ernährung
Hermodice carunculata ist ein aktiver Jäger und ernährt sich von verschiedenen Wirbellosen, wie Hartkorallen, Weichkorallen, Nesseltieren und Krustenanemonen. Es ist bekannt, dass Hermodice carunculata als aktiver Jäger auch Schlangensterne und Seeigel angreift. Er verschmäht aber Aas nicht, und es ist oft zu beobachten, dass Gruppen dieser Tiere Kadaver von Fischen oder anderen größeren Tieren fressen.

Fressfeinde
Trotz seiner Wehrhaftigkeit hat der Bart-Feuerborstenwurm Fressfeinde, denen die abbrechenden Borsten nichts ausmachen, darunter Wollkrabben (Dromiidae, Pilumnidae) und Kegelschnecken wie beispielsweise Conus cedonulli, sein Hauptfeind in karibischen Gewässern Kolumbiens, und Conus regius.

Biologie
Der Temperaturbereich des Wassers variiert zwischen 18 °C und 26 °C. Hermodice carunculata ist Hermaphrodit., d. h., in seinen Segmenten sind sowohl weibliche als auch männliche Geschlechtsorgane vorhanden. Hermodice carunculata ist Überträger eines Bakteriums (Vibrio shiloi), das die Korallenbleiche bei Steinkorallen verursacht. Wird das Bakterium beim Fressen vom Wurm auf die Steinkoralle übertragen, entstehen an dem Korallenstock zunächst weiße Flecken, worauf dieser dann im Zeitraum von knapp drei Wochen völlig ausbleicht, anschließend stirbt die Koralle. Jedoch kann das Bakterium in den Korallenpolypen nur bei einer Temperatur von mehr als 20 °C überleben. In der Haut des Feuerwurms kann es bei Temperaturen unterhalb 20 °C überstehen und dann bei steigenden Temperaturen wieder auf den Korallen aktiv werden.

Synonyme
 Amphibranchus occidentalis Kinberg, 1867
 Amphinome didymobranchiata Baird, 1864
 Aphrodita carunculata Pallas, 1766
 Hermodice nigrolineata Baird, 1868
 Millepeda marina amboinensis Seba in Audouin & Milne Edwards, 1833
 Pleione carunculata (Pallas, 1766)
 Terebella carunculata (Pallas, 1766)

Aquaristik
Der Bart-Feuerborstenwurm ist leicht im Aquarium zu halten, gilt aber als Schädling. Aufgrund seiner Größe und seines Fressverhaltens ist er für andere Aquarienbewohner eine Bedrohung. Er frisst vor allem Nesseltiere und andere Wirbellose und kann sogar Schlangensterne und andere Tiere fressen. Hermodice carunculata ist nacht- und tagaktiv, da er durch seine Wehrhaftigkeit kaum Fressfeinde im Aquarium zu fürchten hat. Der Bart-Feuerborstenwurm wird oft durch Lebendgestein (Korallen) unbemerkt eingeschleppt. Man sollte auf jeden Fall versuchen, ihn aus dem Becken zu entfernen. Die Haltung in einem reinen Artbecken ist empfehlenswert, da der Wurm entsprechend gefüttert werden kann. Für den Aquarienhalter ist aber beim Reinigen oder beim Griff ins Becken Vorsicht geboten, da die Stacheln des Bart-Feuerborstenwurm leicht in die Haut eindringen können und zu starken, oft mehrwöchigen Schmerzen führen. Es gibt kleinere Arten von Borstenwürmern, die jungen Bart-Feuerborstenwürmern ähneln. Diese sind jedoch bei einer geringen Anzahl nicht als Schädlinge anzusehen, da sie den Bodengrund lockern und Futterreste und Kadaver vertilgen.

Einzelnachweise

Literatur
 Matthias Bergbauer, Bernd Humberg: Was lebt im Mittelmeer? Franckh-Kosmos Verlags-GmbH & Co. KG, Stuttgart 2009, ISBN 978-3-440-11736-1.
 Angelo Mojetta: Middellandse Zee - gids voor het leven onder water. Zuid Boekprodukties, 1997.
 Arnd Rödiger: Tauchreiseführer Malta. Verlag Stephanie Naglschmid, 3. Auflage, Stuttgart 1994, ISBN 978-3-927-91375-2.
 Lawson Wood: Sea Fishes and Invertebrates of Mediterranean Sea. New Holland Publishers Ltd., 2002, ISBN 978-1-843-30104-2.
 Lawson Wood: The Dive Sites of Malta, Comino and Gozo. New Holland Publishers Ltd., 1999, ISBN 978-1-859-74041-5.

Weblinks

 Arnd Rödinger: Hermodice carunculata. Die wandelnden Nadelkissen. Atlantis Magazin, abgerufen am 5. Juli 2013
 Hermodice carunculata - Bart-Feuerborstenwurm. Meerwasser-Lexikon, abgerufen am 5. Juli 2013
 Hermodice carunculata - Bearded Fireworms. Marine Species Database, Marinebio, abgerufen am 5. Juli 2013
 Hermodice carunculata - Bart-Feuerborstenwurm Meerwasser-Wiki, Version vom 12. Januar 2012, abgerufen am 5. Juli 2013
 K. Fauchald, G. Bellan: Hermodice carunculata (Pallas, 1766). In: G Read, K. Fauchald (Hrsg.): World Polychaeta database, World Register of Marine Species, abgerufen am 5. Juli 2013
 George J. Reclos: Hermodice carunculata MCH Portal, vom 20. Januar 2009, abgerufen am 5. Juli 2013

Aciculata (Ringelwürmer)

Bart-Feuerborstenwurm


Aquadance es una disciplina donde se presentan piletas de fibra de vidrios en forma de semi-esferas llenas de agua donde personas hacen un despliegue coreográfico, siendo basado en Zumanity del Cirque du Soleil y televisivamente adaptado y mejorado por primera vez en el programa Showmatch (Argentina).

Música

Es acompañada de música relajante o lírica/poética que represente sentimientos profundos, alegría , amor o delicadeza. El baile o movimientos ejecutados en las piletas son lentos en Tempo de Adagio, es decir lenta y profunda, de esta manera trata de tranquilizar y relajar al vidente, inspirar alegría y magnificar la imaginación de estos.

Propagación
Mundial y televisivamente, se mostró por primera vez en Argentina. Dentro del bigshow Showmatch, siendo parte de la quinta edición del concurso de baile Bailando por un sueño en 2008 logrando una gran hazaña ya que por primera vez en el mundo se hacía algo de esa calidad en televisión. Allí donde se nombró la disciplina como Acquadace. De este manera fue popularizado como mayor producción, variando en componerla en una o más piletas para la disciplina. Así, fue adaptado a otros concursos de baile de diferentes países:

Aparentemente, el conductor habría recibido una carta de un Gendarme de la Escuela de Oficiales, quien le dio la idea y sus iniciales RHG.

Argentina
 Bailando por un sueño 2008
(2 piletas)
 Bailando 2010
(3 piletas)
 Bailando 2011
(4 píletas)
 Bailando 2012
(4 piletas más cascadas)
 Bailando 2014
(4 piletas de 1800 litros cada una, más cascadas y efectos lumínicos)
 Bailando (2015)
(4 piletas de 1800 litros cada una, más cascadas y efectos lumínicos)
 Bailando 2016 (2016)
(5 piletas de 1800 litros cada una, más cascadas, filtros y efectos lumínicos)
 Bailando por un sueño 2018 (2018)
(5 piletas)

Chile
 Fiebre de baile (2009)
 Fiebre de baile (segunda temporada) (2009)
 Fiebre de baile (tercera temporada) (2010)
 Fiebre de baile (cuarta temporada) (2011)
 Fiebre de baile (quinta temporada) (2012)
(5 piletas)

México
 México baila (2013)
(4 piletas)
 Baila si puedes (2015)
(5 piletas)

Ecuador
 Soy el mejor (2015)
(2 piletas)

Referencias

Cirque du Soleil
Géneros de danza
Bailando por un sueño

Aqua dance


Chamaedorea alternans es una especie de palmera que se distribuye por México en Veracruz y Chiapas.

Descripción
Son palmas solitarias con pocos tallos, erguidos, que alcanzan los 3 metros o más de altura y 3-4 cm de diámetro, de color verde claro, liso, con entrenudos 5-15 cm de largo, a menudo con raíces aéreas adventicias en la base. Las hojas pinnadas, de 1,75 m de largo, cubierta 45 cm de largo,  el margen de color marrón y harapiento; con pecíolo de 50 cm de largo. Las inflorescencias son infrafoliares, erectas, estaminadas y pistiladas 2-5 1-4 por nodo; pedúnculos 15-25 cm de largo, 1-1.5 cm de ancho en la base, de 5-8 mm de ancho en el ápice. Los frutos de 2 x 1 cm, elipsoides, de color negro.

Taxonomía
Chamaedorea alternans fue descrita por Hermann Wendland y publicado en Gartenflora 29: 104–105, en el año 1880.
Etimología
Chamaedorea: nombre genérico que deriva de las palabras griegas: χαμαί (chamai), que significa "sobre el terreno", y δωρεά (dorea) , que significa "regalo", en referencia a las frutas fácilmente alcanzadas en la naturaleza por el bajo crecimiento de las plantas.

alternans, es un epíteto latino que significa alternancia, en referencia a las inflorescencias pistiladas que son solitarias y luego buscan pareja en los nodos alternos.

Sinonimia
 Nunnezharia alternans (H.Wendl.) Kuntze

Referencias

Enlaces externos

alternans
Flora de México
Plantas descritas en 1880
Plantas descritas por H.Wendl.

Chamaedorea alternans


Kène ya ma kène... es una película del año 2010.

Sinopsis
En un barrio popular de Túnez, un trombonista soñaba que su hijo Anes se convertía en un gran músico. El hijo hace suyo el sueño del padre y desarrolla aptitudes extraordinarias con el violín. Después de ganar varios concursos internacionales, tiene la oportunidad de ingresar en la prestigiosa Escuela Yehudi Menuhin de Londres. La película cuenta el sorprendente recorrido de Anes, los obstáculos a los que se enfrenta y su evolución durante su exilio en Europa.

Premios
 Milano 2010

Referencias

Kène ya ma kène...


John Gillies Mark Grahame (born August 31, 1975) is an American former professional ice hockey goaltender who played in the National Hockey League with the Boston Bruins, Tampa Bay Lightning and Carolina Hurricanes.  He won the Stanley Cup with the Tampa Bay Lightning in 2004.

Playing career
Grahame played in the USHL for the Sioux City Musketeers before he was drafted in the ninth round, 229th overall by the Boston Bruins in the 1994 NHL Entry Draft. He then elected to play three years of collegiate hockey with the Lake Superior State Lakers of the CCHA, and would later become the only Lakers goaltender to play more than 50 games in the NHL or win the Stanley Cup.

John turned professional in the 1997–98 season, and was assigned by the Bruins to start for the Providence Bruins. In his second pro year, Grahame returned to the P-Bruins and took the team to the playoffs, leading them to victory in the Calder Cup.

In the 1999–2000 campaign, Grahame started the season back in Providence, but was called up to the Boston Bruins mid-season to back up Byron Dafoe in the Bruins' net, where he played credibly and was second in balloting to the league's all-rookie team.  However, a broken ankle in the 2000 offseason took a long time to heal, and Grahame struggled to recapture his form. He played for the next three seasons in Boston before being traded midseason in 2003 to the Tampa Bay Lightning. The following season, Grahame returned to standard, having the best season of his career as a backup for the Stanley Cup-winning club. Grahame's presence allowed starter Nikolai Khabibulin to get extended rest when he needed.

He became Tampa Bay's starting goalie in the 2005–06 NHL season, but was criticized publicly by head coach John Tortorella after consecutive poor starts which contributed to the Lightning being eliminated in the first round of the Playoffs.

Grahame signed a two-year, $2.8 million contract with the Carolina Hurricanes on July 1, 2006. He was placed on waivers by the Hurricanes on January 4, 2008. The Hurricanes called up Michael Leighton from the team's AHL affiliate, the Albany River Rats, to replace him as the team's backup goaltender after Grahame began the season with a 4–6–1 record. The Hurricanes recalled Grahame on January 21.

During this time, Grahame played a single game for the United States Olympic team in the 2006 Winter Olympics, and also was the starter for the United States National Team in the 2007 World Championships.

In May 2008, after the conclusion of the Hurricanes' season, as a free agent, Grahame signed with Avangard Omsk of the new Kontinental Hockey League.

On December 12, 2009, Grahame signed a professional tryout contract for the 2009–10 season with the  Philadelphia Flyers AHL affiliate, the Adirondack Phantoms. After playing in 12 games with the Phantoms, Grahame signed a contract with the Colorado Avalanche and was assigned to the injury-hit Lake Erie Monsters on March 3, 2010. He played in 14 games, recording only 4 wins, with the Monsters to finish the season and was re-signed on a one-year contract by the Avalanche on July 2, 2010.

He was brought up to the Avalanche on February 11, 2011, after Craig Anderson went back to Denver for personal reasons. He sat on the bench serving as Peter Budaj's backup for two contests and did not see any playing time. At the end of the 2010–11 season, he retired after the Monsters made it to the playoffs for the first time in their 4-year history.

On March 28, 2012, he briefly came out of retirement and signed a contract with the New York Islanders to serve as a backup for the injury depleted team through the remainder of the 2011–12 season. At the completion of the season he did not manage to feature in a game for the Islanders.

Coaching career
On September 15, 2011, it was announced the Grahame would become the goaltending coach for the Sioux City Musketeers of the USHL, a team that he had previously played for in his career.

Personal
He is the son of former professional goaltender Ron Grahame, who served as assistant athletic director at the University of Denver. His father was traded for the draft pick used to select John Grahame's future teammate Ray Bourque. His mother, Charlotte was a member of the front office of the Colorado Avalanche that won the Stanley Cup. John & Charlotte are the first mother and son to get their names engraved on the Stanley Cup.

Career statistics

Regular season and playoffs

See also
Notable families in the NHL

Awards and honors

References

External links

 The Goaltender profile

1975 births
Living people
Adirondack Phantoms players
Albany River Rats players
American men's ice hockey goaltenders
Avangard Omsk players
Boston Bruins draft picks
Boston Bruins players
Carolina Hurricanes players
American expatriate ice hockey players in Russia
Ice hockey players at the 2006 Winter Olympics
Lake Erie Monsters players
Lake Superior State Lakers men's ice hockey players
Olympic ice hockey players for the United States
Providence Bruins players
Stanley Cup champions
Tampa Bay Lightning players
Ice hockey people from Denver
Sioux City Musketeers players

John Grahame


Rhodotus palmatus (Pierre Bulliard, 1785 ex René Maire, 1926) este o specie saprofagă, ce descompune resturi vegetale, dar și ocazional parazitară (însă nedăunătoare) de ciuperci necomestibile din încrengătura Basidiomycota, în familia Physalacriaceae și singura de genul Rhodotus, denumită în popor piersică uscată. Buretele se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord numai rar, aflându-se pe Lista Roșie a României, după Cătălin Tănase și Adriana Pop un soi potențial amenințat cu dispariția. Crește în grupuri mai mici sau mai mari, adesea în tufe, în locurile umbrite și umede, pe lemn de copaci căzuți de foioase și cioturi, mai ales de stejar și fag. Apare de la câmpie la munte, din mai până în noiembrie.

Numele generic se trage de la insula Rhodos, și numită "Insula Rozelor", datorită aspectului și culorilor unei roze înflorite (în greaca antică=ῥόδον). Epitetul specific este derivat din cuvântul latin (=o togă sau tunică îmbrodată cu crengi de palmier).

Istoric

Numele binomial Agaricus palmatus a fost creat de renumitul micolog francez Pierre Bulliard și publicat în volumul V al operei sale Herbier de la France ou, Collection complette des plantes indigenes de ce royaume din 1785.

În 1926, micologul de asemenea francez René Maire a determinat noul gen Rhodotus și a transferat specia sub păstrarea epitetului, de verificat în volumul 40 al jurnalului Bulletin de la Société Mycologique de France.

În cărți micologice mai vechi se mai găsește din când în când denumirea Pleuropus palmatus, propusă de compatriotul lor Lucien Quelet în 1883.

Toate celelalte încercări de taxonare nu sunt folosite și pot fi neglijate.

Descriere

 Pălăria: are un diametru de 3-7 (8) cm, este densă, cărnoasă, inițial globuloasă, apoi ceva neregulat convexă cu marginea răsucită în jos. Cuticula, care se poate îndepărta în întregime foarte ușor, are un aspect aproape transparent, fiind acoperită cu un strat gelatinos, este la început doar slab cărunțită, dezvoltând însă repede riduri albicioase sau vene cu caneluri reticulare, care amintesc de aparatul cardiovascular sau au asemănare cu liniile din palma unei mâini ori unei roze înflorite, luând diferite forme și culori în funcție de lumina pe care o primește într-un stadiu incipient de dezvoltare, astfel coloritul poate fi albui, roz-gălbui, rozaliu până la roz-portocaliu sau cel de piersică - cu cât mai însorit este, cu atât mai închisă culoarea. Se decolorează la bătrânețe. Se găsesc și variații cu o cocoașă în centru.
 Lamelele: sunt destul de late și aglomerate, câteodată ondulate, cu multe nervuri intermediare, în tinerețe ușor bombate și fin aderate la picior, iar în vârstă aparent libere. Coloritul în tinerețea ciupercii albicios, tinde apoi între roz palid și roz-portocaliu, dar mereu de nuanța mai deschisă ca și pălăria.
 Sporii: sunt rotunjori până alungit ovoidali, fin verucoși, ornamentați cu negi de 0.5–0.7 µm, hialini (translucizi) și neamilozi (nu se decolorează cu reactivi de iod), având o mărime de 8-10 x 6-7,5 microni. Pulberea lor este rozalie. Basidiile clavate și subțiate la un capăt, cu 4 sterigme fiecare, măsoară 30–35 x 7–8 microni. Puținele cistide (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) fusiforme cu vârf bleg, au o dimensiune de 55-60 x 9-12 microni, iar pleurocistidele (cistide situate în himenul de pe fețele lamelor) lipsesc.
 Piciorul: are o înălțime de 3-6 cm și o lățime de 0,4-1 cm, este tare, fibros, îndoit, mai subțire la bază și mai îngroșat spre pălărie, alipit central sau excentric de ea, suprafața fiind la început făinoasă, devenind însă netedă cu maturitatea. Coloritul poate fi albicios, gri-roz sau roz-portocaliu. Atunci când se acumulează o cantitate mare de umiditate în rădăcini, un suc roșu sau portocaliu este secretat din ciupercă prin porii cojii cu aspect spectaculos.
 Carnea: este în pălărie palid rozalie. iar în picior prezintă nuanțe gălbuie până roșiatice, fiind tare, fibroasă și cu aspect gumat. Are un miros slab în diferite nuanțe, cu un gust destul de amar.
 Reacții chimice: Buretele se colorează  cu sulfat de fier imediat în verde închis.

Confuzii
Buretele poate fi confundat cu de exemplu: Panellus violaceofulvus (fără valoare culinară), Pleurocybella porrigens  mai bătrână (letală), Pleurotus cornucopiae (comestibil), Pleurotus djamor (comestibil, colorit spre rozaliu), Pleurotus pulmonarius (comestibil, carnea ușor amăruie), Phyllotopsis nidulans (necomestibil, carne subțire și elastică asupra lamelelor) sau
Tapinella panuoides (necomestibilă, carne spongioasă).

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare
Piersica uscată nu este toxică, dar necomestibilă din cauza cârnii fibroase și gomoase precum gustului destul de amar. Totuși prezintă proprietăți antibacteriene moderate precum ușoare proprietăți fungicide care însă nu pot fi valorificate prin ingerare. Rhodotus palmatus a fost una dintre 204 de specii care au fost supuse unui screening împotriva unui grup de agenți patogeni clinici umani și  de încordări în laborator de control.

Note

Bibiliografie
 Bruno Cetto: "I funghi dal vero", vol. 1-7, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1976-1993 (pentru cercetarea în total)
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, p. 180-181, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau: "Kryptogamenflora für Anfänger: Eine Einführung in das Studium der blütenlosen Gewächse für Studierende und Liebhaber", vol. 2, Editura Julius Springer, Berlin 1922
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Rhodotus palmatus, film

Agaricales
Ciuperci necomestibile
Ciuperci saprofite
Ciuperci parazite
1785 în știință

Piersică uscată


Sérénade de Noël est une chanson française d'Alibert avec des paroles de Philippe Loriot et une musique de Hippolyte Ackermans.  Elle est enregistrée sur disque Pathé le  avec un arrangement d'orchestre de Georges Sellers.

Alibert chante son amour pour sa provençale Marioune, son aimée ; ensemble ils vont souhaiter un bon Noël à tous les amoureux. Cette chanson d'avant guerre figure au registre du Jazz marseillais.

Voir aussi
 Sérénade d'hiver

Références

Liens externes
 Sérénade de Noël sur You Tube

Chanson française

Sérénade de Noël


Ağılbaşı, Malatya'nın Darende ilçesine bağlı bir kasabadır.

Ağılbaşı kasabası, Malatya`nın Darende ilçesine bağlı bir kasabadır. Tohma nehri kıyısına yakındır. Eski adi Engüzek`tir. Ağılbaşı halkı tahmini 1500`lü yıllarda Elazığ Baskil yöresinde Kale köy civarında o dönem de Yavuz Sultan Selim ile Şah İsmail arasında ki savaşta Şah İsmail`den yana durmuş ve Şah İsmail yenilince Şah İsmail`in orduları tarafından yerlerinden sürülmüş ve üç kola ayrılmışlardır. Bir kolu Elbistan Yöresi`ne, bir kolu Hekimhan Yöresi`ne ve bir koluda da Ağılbaşı`nın doğusundaki Domuz dağı sırtlarına yerleşmişlerdir. Daha sonra ağılbaşı`nda yerleşik olan Palankalalıar (Ilıcalılar) bir olay (osmanlı vergi memurunun öldürülmesi) sonucu köyden göç etmek zorunda kalınca Hacı Süleyman 8 çocuğu (Hacı, Molla Yusuf, Korto, Nado, Kel Mamo, Camo, Kurdo,) ile Engüzek köyüne yerleşmişlerdir. Hacı Süleyman ve çocukları burada otoriter güç olup köyü kendi hakimiyetlerine geçirmişlerdir. Daha sonra köye tatarlar, ve şüştüler yerleşmişlerdir.

Oldukca dağlık bir arazi yapısına sahiptir. Ağaçlık alanları (kayısı bahçeleri dışında) çok azdır. Kayısı bahçeleri başlıca geçim kaynağıdır. Kışın kasaba nisbeten boşalır. Kasabada eğitime verilen önemin büyüklüğünden dolayiı aileler çocuklarını Malatya`nın iyi okullarina gönderir. Kasabanın üniversitelerde okuyan öğrenci sayısı oldukca yüksektir.

Tarihçe
Hekimhan ilçesine bağlı bir köy iken, 28 Şubat 1966'da belediye statüsü alarak beldeye dönüştü. 12 Kasım 2012'de TBMM'de kabul edilen 6360 sayılı kanun ile mahalle oldu.

Coğrafya
Ağılbaşı, Tohma nehri kıyısına yakındır. Oldukça dağlık bir arazi yapısına sahiptir. Kayısı bahçeleri dışında ağaçlık alanları çok azdır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Darende'nin mahalleleri

Ağılbaşı, Darende