Cette plaque commémorative est visible au 1, rue de la Solidarité à . Anonyme, son texte rend hommage aux victimes de la Semaine sanglante menée par l'armée versaillaise en mai 1871 contre La Commune de Paris. Cette plaque semble être à la fois la première et la plus ancienne posée sur un mur de la ville en leur honneur. Son origine et son histoire restent, pour l'essentiel, inconnues.

L'Aurore, le 5 septembre 1903
Le samedi 5 septembre 1903, lendemain du jour anniversaire de la proclamation de la République le 4 septembre 1870, le journal L'Aurore publie en première page ce court article :

« Souvenir

Inscription que l'on peut lire sur une plaque de marbre placée à l'intérieur de la cour d'un hôpital-dispensaire du XIXe arrondissement, 9 rue David d'Angers :TOUT PRES D'ICIREPOSENTDE NOMBREUX CITOYENSMORTS EN MAI 1871POUR LA RÉPUBLIQUEET LA LIBERTÉ
Cette inscription est lisible de la rue, à travers la grille d'entrée. Placée sur un édifice municipal, elle est doublement éloquente. »

L'article n'indique pas la dernière ligne du texte. Sorte d'acronyme qui pourrait être la signature de cette plaque, cette ligne est composée de caractères plus petits, visibles sur les différentes photographies de cette plaque sous la première lettre du mot Liberté.

L'entrée de l'endroit fut longtemps par le 9 de la rue David d'Angers. Celle-ci fut murée sans doute après l'extension en 1927 de la rue de la Solidarité limitée depuis sa création en 1889 au seul tronçon boulevard Serurier – rue d'Alsace-Lorraine. Cette ancienne adresse est encore aujourd'hui une donnée enregistrée par le cadastre.

Si le terrain et le bâtiment étaient et sont toujours effectivement des biens municipaux, la Société de l'hôpital-dispensaire du  locatrice du lieu, était un organisme privé, militant (voir ci-dessous le 21 janvier 1902 l'inauguration de l'hôpital-dispensaire).
Le , jour de manifestation au cimetière du Père-Lachaise, la plaque du Mur des Fédérés est inaugurée à l'issue d'une longue mobilisation populaire envers les pouvoirs publics pour l'autorisation de son installation.

Le quartier des Carrières d'Amérique en mai 1871

Le quartier des Carrières d'Amérique est situé sur le flanc nord des Buttes-Chaumont. Son urbanisation sera tardive : la plupart des rues actuelles n'existent pas en 1871, créées la plupart en 1889. Les paysages sont encore fortement marqués par l'exploitation des mines de gypse et leurs carrières souterraines.

 L'enceinte de Thiers clôt le quartier à l'Est, à l'emplacement des actuels HLM.
 Avec l'extension des limites de Paris au département de la Seine en 1860, ce territoire jusqu'alors terre de la cité de Belleville devient quartier parisien où l'exploitation de mine souterraine est interdite.
 Dans le cadre des travaux haussmanniens, le Parc des Buttes Chaumont est créé.

Éléments sur l'histoire de cette plaque

 Le 10 mars 1898, Le Rappel publie en première page une tribune intitulée Souvenons-Nous où Charles Bos justifie sa décision de présenter au prochain Conseil municipal de Paris une proposition pour l'installation d'une plaque commémorative en « l'honneur des défenseurs de la liberté et de la République ». Rapportant les propos d'un vieux communard, il rappelle les bombardements, les combats, les fusillés et les corps provenant d'autres quartiers jetés dans les carrières. Cette décision sera votée mais bloquée par le Préfet de la Seine.

 Le 21 janvier 1902, Le Rappel rend compte, comme de nombreux journaux alors, de « l'inauguration de l'hôpital-dispensaire et du gymnase médical fondés par les comités radicaux-socialistes des quartiers d'Amérique et de la Villette » au 9 rue David d'Angers par Mme Loubet, épouse du Président, le général André, ministre de la guerre ; J.L. de Lanessan, ministre de la marine. L'événement réunit « une foule considérable » ainsi que « Moreau, officier de la Légion d'honneur, maire du XIXe; Garcin, Mosnier, Vivent, adjoints ; Charles Bos, Clovis Hugues, députés ; Rozier, Brard, Paris, conseillers municipaux ; Legry, président du dispensaire, et les membres du conseil d'administration ; Bocquin, Dumontier, etc., le docteur Millien ; ... ». Un article de L'Intransigeant daté du 20 janvier 1902 rappelle la promesse non-tenue par Charles Bos d'installer une plaque commémorative.
 5 septembre 1903, l'Aurore publie l'article "Souvenir".

 20 avril 1937, un article de L'Humanité cite cette plaque.

 Dimanche 23 mai 1937 Rassemblement et inauguration
 L'Oeuvre du 23 mai 1937 informe du « rassemblement à la mémoire de 35 citoyens qui ont été tués et enterrés rue de la Solidarité, lors de la semaine sanglante de la Commune de Paris », à l'appel du Comité de Front populaire du  et du comité d'entente des sections socialiste et communiste du .
 Le Populaire 24 mai 1937 rapporte l'inauguration « d'une plaque célébrant la mémoire des Fédérés qui périrent en cet endroit en 1871 » et la présence de « 2.000 personnes, Touchard et Grésa, députés Magnaval, conseiller municipal, Ducroux, secrétaire du Front Populaire, Chevrier (Droits de l'Homme) et notre camarade Krihiff… La 19e section était aussi représentée par Agostini et Thirion ».

 En septembre 1971, La Nouvelle Critique dans le supplément de son  numéro consacré au vieux quartier de Belleville, publie cette photographie, la plus ancienne actuellement connue, prise par Richard Kalvar accompagnée de ces quelques lignes : « Et pour finir, une plaque anonyme, dont personne ne connaît l'origine, une plaque gravée avec un soin méticuleux, dans une cour d'une vielle maison 1bis rue de la Solidarité. »

 Janv-févr 1979, Quartiers Libres N° 002 (mensuel local) publie ces quelques lignes en complément d'un dessin : « Sur le lieu proche d'un des charniers, tous les ans, en mai, en souvenir des Communards, des gerbes sont déposées devant cette plaque pour que Vive la Commune dans la mémoire populaire. »

 Troisième trimestre 2006 Le Bulletin n° 29 de l'association des Amies et amis de la Commune de Paris, l'article « La Commune s'expose au bureau de poste de Paris-Belleville » évoque cette plaque. »

 4e trimestre 2013 Le Bulletin n° 56 de l'association des Amies et amis de la Commune de Paris, l'article « Regard sur un quartier paisible » est en ligne

 Le 2 février 2018, l'image illustrant cet article est téléversée sur Wikipédia pour illustrer celui sur la rue de la Solidarité.

 En 2020, la plaque est l'objet de l'une des étapes du circuit dans le quartier proposé par « Paris 1871, l'histoire en marche : 21 circuits pédestres sur les traces de la Commune ».

 17 mai 2023 La plaque, qui avait été déposée par le Pôle archéologique de la Ville de Paris le 14 octobre 2022, est réinstallée au même emplacement, rénovée.

La Semaine sanglante dans ce quartier
Terre de bombardements, de combats, de traques et d'exécutions sommaires, puis d'enfouissements de corps provenant d'autres quartiers parisiens.

Le 29 janvier 1872, M. Allain-Targé, élu du 19e, saisie le Conseil municipal de Paris d'un problème sanitaire particulièrement grave. « Plusieurs centaines de fédérés ont été fusillés dans les carrières d'Amérique et leurs cadavres ont été enterrés à la hâte. C'est une cause d'insalubrité permanente ». Selon Camille Pelletan, des corps, enfouis aux carrières d'Amérique, réapparaissent en surface en janvier 1872. Une note du conseil municipal de Paris indique : « Au mois de mai dernier, plusieurs centaines de fédérés ont été fusillés dans les carrières d'Amérique, où leurs cadavres ont été enterrés à la hâte. Dès le mois de juin, la chaleur avait développé sur ce point des émanations insalubres. Depuis lors, les terres ont été emportées par les pluies et les cadavres paraissent à la surface du sol. (…) Il en résulte que beaucoup de curieux se portent sur ce point, ce qui donne lieu à une agitation fâcheuse dans le XIXe arrondissement. »

Inventaire des lieux d'inhumation des morts de la Commune de Paris
En 2022, le musée d'Archéologie nationale de Saint-Germain-en-Laye réalise un Inventaire des lieux d'inhumation des morts de la Commune de Paris, déposé au Service régional de l'Archéologie d'Île-de-France et au Pôle archéologique de la Ville de Paris. Ces lieux inventoriés sont consultables en ligne Cartographie de l'Archéologie Parisienne.

Le bâtiment sur lequel est apposée la plaque commémorative est situé au centre d'un triangle formé par les sites 75.009 (Carrières d'Amérique / Rue de la Prévoyance), 75.030 (cimetière de la Villette) et 75.079 (Rue Compans), très proche aussi du 75.099 (Parc des Buttes Chaumont) :

Site 75.009 (Quartier d'Amérique|Carrières d'Amérique / rue de la Prévoyance)

Le site concerne le quartier d'Amérique et la rue de la Prévoyance.
 6 juin 1871 : un rapport de police, rédigé par le chef de la 2e division, indique que mille cadavres ont été ou vont être enterrés aux carrières d'Amérique.
 12 juillet 1871 : un total de 630 corps a été exhumé en effet des carrières d'Amérique, ainsi que de « diverses rues », pour être ré-enterrés aux cimetières de la rue Marcadet, de la Villette et de Belleville.
 31 octobre 1871 : un rapport conservé aux archives de la Préfecture de police de Paris, indique : .   Deux cartes aident à préciser l'emplacement des deux cloches de fontis signalées par ce rapport :
 Copie de la feuille 9-5, région N-E de l'Atlas souterrain de la ville de Paris : 75e-76e quartiers, 19e arrondissement, au nord du parc des Buttes-Chaumont et aux alentours de la place du Danube. Cette carte non datée mais antérieure à l'ouverture de la rue de la Prévoyance en 1889, comporte indiquée manuellement à hauteur de la rue du général Brunet le texte suivant : .
 Atlas des carrières souterraines de Paris feuille 46 bis 1917. Les deux fosses « AP et F dans lesquels les corps de 900 fédérés ont été ensevelis en Mai 1871 » sont clairement indiquées en bas à gauche de la carte. Les éditions suivantes datées de 1961 et 1986 permettent d'en préciser l'endroit au fil de l'urbanisation du quartier.

 21 janvier 1872 : Un rapport de l'inspecteur général Feydeau signale que « 7 à 800 insurgés » ont été précipités dans un ancien puits des Carrières et recouverts de 3 à 4 mètres de terre et que, par suite de l'éboulement d'une paroi séparant ce puits d'une galerie latérale, « un cadavre se trouve à moitié découvert et on aperçoit les vêtements de quelques autres ».

 14 mars 1874 : Une note du même chef de la 2e division indique que 800 corps ont été jetés dans une excavation aux Carrières d'Amérique, arrosés d'huile phénique et emmurés – sans doute à la suite de l'incident signalé en juin 1871.

En 2021, « suivant [l'inspecteur général] Feydeau et Du Camp » Michèle Audin reprend le chiffre de  corps inhumés sans tombe aux Carrières d'Amérique.

Site 75.030 (Cimetière de la Villette)
Si un rapport du service de la voirie publique de Paris daté du 5 juin 1871 indique que 184 corps ont été enterrés dans le Cimetière de la Villette, Camille Pelletan indique « tenir de très bonne source et pouvoir affirmer le chiffre de 584, qui doit être porté sur les registres ».

Site 75.079 (Rue Compans)
Le rapport d'Alfred Feydeau, daté du 12 février 1880 indique des « exhumations faites après la Commune (1871) des cadavres qui avaient été inhumés sous la voie publique » indique que des corps ont été enterrés rue Compans, « chez M. Virey » et exhumés sans doute en partie après mai 1871.

Autres plaques commémorant la mémoire de la Commune de Paris dans le 19ème arrondissement

 En mars 1963 en l'honneur de Zéphirin Camélinat directeur de la Monnaie de Paris durant la Commune de Paris, cette plaque est apposée sur la façade de l'immeuble du 137 rue de Belleville  (angle avec la rue Lassus).
 Le 3 avril 2014, inauguration d'une plaque en l'honneur des élus du 19e arrondissement au Conseil de la Commune, apposée à l'intérieur de la mairie d'arrondissement.
 Le 28 mai 2021, la municipalité du 19e inaugurait au Parc des Buttes Chaumont une plaque portant cette inscription :

DURANT LA COMMUNE
DANS CE PARC,
LES 27 ET 28 MAI 1871
DES CENTAINES DE COMMUNARDS
FURENT EXÉCUTÉS, SANS PROCÈS.
HOMMAGE A EUX ET A
LA COMMUNE DE PARIS 1871

Notes et références

Mémoire de la Commune de Paris
19e arrondissement de Paris
Plaque commémorative
Commune de Paris
Lieu d'exécution en France
Histoire de Paris

Plaque commémorative – 1bis rue de la Solidarité, Paris 19e


.ph Filipinler için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Filipinler

.ph


Vasile Chindriș (n. 13 decembrie 1881 Ieud, jud. Maramureș – d. 1947, Sighetu Marmației, jud. Maramureș) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Vasile Chindriș a urmat Facultatea de Drept din Berlin unde a ocupat funcția de vicepreședinte al Asociației studenților români. În acestă calitate a avut legături de prietenie cu Vasile Pârvan, și prin el cu studenții din România. A fost de asemenea conducătorul ziarului Sfatul apărut la Sighet între 1919 - 1920.

Activitatea politică
La 1 decembrie 1918, la Alba-Iulia ca delegat, a reprezentat Garda Națională Română din Maramureș. După 1918 a deținut funcția de senator în Parlamentul României. De asemenea a deținut funcția de jurist-consult al județului Maramueș.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 1865-2015 – Învățământul teologic la 150 de ani de existență , pe site-ul https://www.episcopiacaransebesului.ro, accesat la 9 iunie 2018
 Barbu Ștefãnescu Delavrancea, Statusul Catolic Ardelean - o stafie care tulbură rânduielile canonice și încalcă suveranitatea Statului Român, pe site-ul http://www.dacoromania-alba.ro, accesat la 9 iunie 2018

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1881
Decese în 1947
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Juriști români

Vasile Chindriș (delegat)


الشيخ راشد بن سعود بن راشد المعلا، مواليد 1988 ولي عهد إمارة أم القيوين في دولة الإمارات العربية المتحدة. تولى منصب ولاية العهد في 13 يناير 2009 وذلك بعد أيام من تولي والده الشيخ سعود بن راشد المعلا حاكم الإمارة ووالدته هي سمو الشيخة سمية بنت صقر بن محمد القاسمي حاكم رأس الخيمة.
وفي شهر فبراير تزوج من كريمة الشيخ صقر بن خالد بن حميد القاسمي الشيخة مريم بنت صقر بن خالد بن حميد القاسمي.

المراجع

المعلا
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)

راشد بن سعود بن راشد المعلا


19730 Machiavelli este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
19730 Machiavelli este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Fountain Hills (Arizona) de Charles W. Juels. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,13 ua, o excentricitate de 0,42 și o înclinație de 22,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 19001-20000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

19730 Machiavelli


Un missile hypersonique est un missile qui évolue à des vitesses supérieures à Mach 5. Un missile balistique intercontinental est ainsi hypersonique.

Des missiles hypersoniques manœuvrables sont développés par différents pays car ils ont un temps de vol plus court qu'un missile de croisière « classique » (subsonique ou bas supersonique) d'une portée équivalente, et qu'ils permettent par leur trajectoire non prévisible de déjouer les systèmes de défense antimissile, contrairement aux missiles balistiques.

Typologie
On distingue deux types de missiles hypersoniques manœuvrables :
 les missiles de croisière hypersoniques (HCM, ), autopropulsés et évoluant à des altitudes inférieures à  ;
 les planeurs hypersoniques (HGV, ), des véhicules de rentrée atmosphérique lancés par un missile balistique mais utilisant leur portance et leur manœuvrabilité pour réaliser une trajectoire atmosphérique non prévisible (non balistique).
Des projectiles hypervéloces (HPV, ) tirés par l'artillerie sont aussi envisagés.

Histoire
Des missiles hypersoniques Kh-47M2 Kinjal (non nucléaires) sont utilisés pour la première fois au combat au cours de l'invasion russe de l'Ukraine, les 19 et , pour détruire un entrepôt d'armement ukrainien à l'ouest du pays. Selon les renseignements américains, entre  hypersoniques ont été utilisées par l'armée russe durant l'invasion à la date du .

En , l'agence américaine d'innovation de la défense, la DARPA, annonce que le missile hypersonique HAWC () a réussi son deuxième tir et est prêt pour être utilisé lors d'un conflit armé. Les États-Unis, le Royaume-Uni et l'Australie, dans le cadre de leur alliance militaire AUKUS, annoncent le même mois lancer le développement conjoint d'armes hypersoniques afin de suivre les progrès russes et chinois dans ce type d'armes.

Par ailleurs, le Japon et les États-Unis collaborent pour chercher des solutions défensives contre ces missiles. Les efforts américains en ce sens ont démarré en 2020.

Défense antimissile hypersonique

Les missiles hypersoniques manœuvrables sont, de par leur capacité de manœuvre à haute vitesse, beaucoup plus difficiles à intercepter car leur trajectoire n'est pas prévisible (un ICBM vole bien plus vite mais suit une trajectoire parabolique classique) et leur prolifération engendre une nouvelle course aux armements.

Cependant, le système de missile Patriot modifié peut être utilisé avec succès contre les missiles hypersoniques aérobalistiques comme démontré par la destruction de missiles Kh-47M2 Kinjal russes par l'Ukraine lors de l'Invasion de l'Ukraine par la Russie depuis 2022. Le  peut être utilisé pour repérer et intercepter des cibles, y compris celles hypersoniques.

L'intercepteur de nouvelle génération Enhanced Hypersonic Missile Defense est en cours de développement par la Missile Defense Agency américaine. En juin 2022, Raytheon et Northrop Grumman ont été sélectionnés par le MDA pour développer le Glide Phase Interceptor (GPI) après que Lockheed Martin a été disqualifié de la compétition. En septembre 2022, il est annoncé que le programme est entré dans la phase de conception préliminaire. La United States Space Force a un programme de suivi par satellites.

Le , Rafael Advanced Defense Systems dévoile le missile intercepteur de missile hypersonique SkySonic, qui est officiellement présenté au salon du Bourget de 2023.

La Commission européenne attribue le projet de défense antimissile hypersonique EU HYDEF (European Hypersonic Defence Interceptor) au groupe espagnol Sener, alors en concurrence avec la société française MBDA.

La Commission européenne finance un deuxième projet de défense antimissile hypersonique qu'elle attribue cette fois à MBDA et le , l'industriel présente son concept d'intercepteur de missiles hypersoniques, surnommé Aquila, développé dans le cadre des plans de déploiement d'une capacité d'intercepteur endo-atmosphérique en 2030, financé par le Fonds européen de la défense et soutenu industriellement par le consortium dirigé par MBDA Hypersonic Defence Interception Study (HYDIS²), impliquant  industriels et  de  européens.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Prompt Global Strike
 Missile balistique
 Missile de croisière
 Hypersonique

Liens externes

Missile

Missile hypersonique


Gökçeağaçoymağı, Samsun ilinin Alaçam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahalle, 1693 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Gökçeağaçoymağı; daha önceleri bir köy iken, 12 Kasım 2012'de TBMM'de kabul edilen 6360 sayılı kanun ile mahalle oldu.

Coğrafya
Mahalle, Samsun il merkezine 110 km, Alaçam ilçe merkezine 31 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Alaçam'ın mahalleleri

Gökçeağaçoymağı, Alaçam


أندريه فيليبي سيكسياس دياز'''، من مواليد 11 مارس 1981 في مونتيس كارلوس في البرازيل، لاعب كرة قدم برازيلي.

يلعب مع نادي العين الإماراتي وكان يلعب مع نادي الوصل الإماراتي. وهو الاعب صاحب الرقم 99
و قد سافر لاخذ اجازته السنويه مع العائلة ويفكر في إجراء عمليه تنضيف للركبه

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في روسيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم رجالية برازيليون مغتربون
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مونتيس كلاروس
رياضيون برازيليون مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
رياضيون برازيليون مغتربون في روسيا
لاعبو الدوري الإماراتي
لاعبو الدوري البرازيلي الدرجة الأولى
لاعبو الدوري البرازيلي لكرة القدم الدرجة الثالثة
لاعبو الدوري الروسي الممتاز
لاعبو بارانا
لاعبو سانتوس
لاعبو سبارتاك موسكو
لاعبو كروزيرو
لاعبو كرة القدم البرازيليون
لاعبو كرة قدم برازيليون
لاعبو كرة قدم مغتربون برازيليون
لاعبو كرة قدم مغتربون في الإمارات العربية المتحدة
لاعبو كرة قدم مغتربون في روسيا
لاعبو كرة قدم من ميناس جيرايس
لاعبو نادي العين
لاعبو نادي الوصل
لاعبو نادي بوتافوغو اس بي
لاعبو نادي فاسكو دا غاما
لاعبو نادي ميراسول
مهاجمو كرة قدم رجالية
مواليد 1401 هـ
مواليد 1981

أندريه دياز


The Ibero-American Exposition of 1929 (Spanish: Exposición iberoamericana de 1929) was a world's fair held in Seville, Spain, from 9 May 1929 until 21 June 1930. Countries in attendance of the exposition included: Portugal, the United States, Brazil, Uruguay, Mexico, Peru, Argentina, Chile, the Republic of Colombia, Cuba, Venezuela, the Dominican Republic, Bolivia, Panama, El Salvador, Costa Rica, and Ecuador. Each Spanish region and each of the provinces of Andalusia were also represented. Spain's Dictator General Miguel Primo de Rivera gave the opening address. Primo de Rivera allowed the Spanish King Alfonso XIII to give the final words and officially open the exposition. The purpose of the exposition was to improve relations between Spain and the countries in attendance, all of which have historical ties with Spain through colonization (parts of Spanish America and the United States) or political union (Portugal and its former colony Brazil). Other countries were represented at the International section in Barcelona.

The exposition was smaller in scale than the International Exposition held in Barcelona during that same year, but it was not lacking in style. The city of Seville had prepared for the Exposition over the course of 19 years.  The exhibition buildings were constructed in María Luisa Park along the Guadalquivir River. A majority of the buildings were built to remain permanent after the closing of the exposition.  Many of the foreign buildings, including the United States exhibition building, were to be used as consulates after the closing of the exhibits. By the opening of the exposition all of the buildings were complete, although many were no longer new. Not long before the opening of the Exposition, the Spanish government also began a modernization of the city in order to prepare for the expected crowds by erecting new hotels and widening the medieval streets to allow for the movement of automobiles.

Spanish pavilions and exhibits

Spain spent a large amount of money in developing its exhibits for the fair and constructed elaborate buildings to hold them. The exhibits were designed to show the social and economic progress of Spain as well as expressing its culture. Spanish architect Aníbal González designed the largest and most famous of the buildings, which surrounded the Plaza de España. The largest of the exhibits housed in this building was located in the "Salón del Descubrimento de América." The Salón contained documents, maps, and other objects related to the discovery of the Americas, including a set of 120 letters and manuscript that had belonged to Christopher Columbus, the last testament of Hernán Cortés, and detailed dioramas of historic moments. An exact replica of Columbus's ship the "Santa María," complete with a costumed crew, floated on the Guadalquivir River. The cities of Spain contributed structures designed to reflect their unique cultures to be placed in the "Pabellones de las regiones españolas" ("Pavilions of the Spanish regions").  Spain's exhibits also included a large collection of art located in the Palacio Mudéjar ("Mudéjar art palace"), Palacio Renacimiento ("Renaissance palace"), and the Palacio de la Casa Real ("Palace of the Royal House"). The Institute of Art from the University of Seville was moved to the Palacio Mudéjar for the duration of the exposition on the permission gained from the exposition committee by Count Columbi. The committee also set aside funds from their budget to purchase materials for the Institute.

United States exhibits

The United States' contribution to the exposition consisted of three buildings and marked the end to a several year period in which the United States did not construct buildings for foreign expositions. The main building was to serve as the U.S. consulate office after the closing of the Ibero-American exposition, and housed a menagerie of electrical appliances including oil furnaces, electric refrigerators, airplane models, and miniature wind tunnels. The other two structures housed a movie theatre and government exhibits, including contributions from the Departments of Agriculture, Treasury, and Labor, the Commission of Fine Arts, the Navy, and the Library of Congress.

Ibero-American exhibits
Of the Ibero-American nations in attendance of the exposition, 10 constructed pavilions to display their exhibits. Other nations, including Bolivia, Panama, El Salvador, Costa Rica, and Ecuador displayed their native products in the "Galerías comerciales americanas" ("Commercial galleries of the Americas").

The largest of the ten pavilions was the Peruvian pavilion, which was designed by the architect Don Manuel Piqueras Cotolí. The pavilion contained a large archeology collection consisting of three halls filled with pre-Columbian era artifacts, which were to be kept on permanent display. The pavilion also contained an agricultural exhibit filled with stuffed vicuñas, alpacas, llamas, and guanacos.  The exhibit was complemented by a pack of live llamas grazing on the pavilion grounds.

The Republic of Colombia constructed a pavilion designed by Seville architect José Granados. The pavilion included a collection of sculpture and artwork by Colombian artist Rómulo Rozo, and of Colombian emeralds, and a coffee café that demonstrated all of the steps in coffee cultivation.

The Brazilian pavilion also contained a coffee cultivation exhibit complete with panoramas and models illustrating the different phases of cultivation. Architect Pedro Paulo Bernardes Bastos designed the pavilion, which also included a coffee bar.

Chilean architect  designed the three-story building that served as home to Chile's exhibits. The exhibits included displays of Chilean industries, including detailed replicas of a nitrate mine and a copper plant, Araucanian arts and crafts, and galleries displaying Chilean art and history.

The Mexican pavilion, designed by Manuel Amabilis, included exhibits on archeology, education, and the history of Spanish accomplishments in Mexico. Students in Mexican schools prepared some of the education exhibits.

Architect Martin Noel designed Argentina's pavilion, which included a movie theatre and displays focusing on Argentinean industries and products.

Uruguay's pavilion included displays of its industrial schools, including the Institute of Agronomy and an art gallery filled with paintings and bronze sculptures.

Cuba contributed demonstrations of the sugar and tobacco industries to the exposition in their pavilion.

The Dominican Republic pavilion included a reproduction of the Columbus's Alcázar.

Guatemala signed up late for the exhibition and as a result rather than resembling a huge palace its pavilion looks more like a school portable building with blue and white tiles on the front. The building contained exhibits relating to the resources found in Guatemala.

Venezuela also erected a pavilion containing displays of its resources.

Today, many of the pavilions from the exposition remain, notably the famous Plaza de España, which chronicles each of the regions of Spain in ceramic provincial alcoves and benches, as well as some of the national pavilions, which have now been converted to Consulate-Generals. Many of the buildings have been converted into museums and the pavilion of Argentina is now a flamenco school. They have also been featured in a number of films, including Lawrence of Arabia, The Wind and the Lion, and Star Wars: Episode II – Attack of the Clones, among others.

For Sevillans, the exposition marked the acceptance by the upper class of the traje de flamenca, an outfit worn by lower-class women.

See also
 Barcelona Pavilion designed by Ludwig Mies van der Rohe, was the German Pavilion for the 1929 International Exposition in Barcelona, Spain.

The Exposition is reviewed by Evelyn Waugh in his collected travel writings, 'When The Going Was Good' 1946, Duckworth. See 'A Pleasure Cruise in 1929'.

References

 Martin, Percy Alvin. (1931) "The Ibero-American Exposition at Seville." Vol. 11, No. 3. The Hispanic American Historical Review.
 "Seville Exposition." (20 May 2009) Time Magazine. Retrieved on 4 March 2009.
 "A Seminar in the History of Art at the University of Seville." (1930) Vol. 3. No. 1. Parnassuss.
 Williams, Mark. (1990) The Story of Spain. Malaga, Spain: Santana Books.
 Richman, Irving Berdine. (1919) The Spanish Conquerors: A Chronicle of the Dawn of Empire Overseas. New Haven, CT: Yale University Press.

World's fairs in Seville
1929 in Spain
20th century in Seville
Arts in Spain

Ibero-American Exposition of 1929


Tour de San Luis er et argentinsk etapeløb i landevejscykling for professionelle cykelryttere. Løbet foregår i provinsen San Luis i Argentina. Løbet er kategoriseret med 2.1 og er en del af UCI America Tour.

Vindere

Eksterne henvisninger

Cykelløb i Argentina
Etableret i 2007

Tour de San Luis


Zona B (în ) este un termen definit de acordurile de la Oslo care descrie și se referă la teritoriul transferat de Israel sub controlul civil al Autorității Naționale Palestiniene, dar în care statul evreu controlează fluxul de mărfuri și deplasarea persoanelor. Zona B reprezintă suprafețe discontinue totalizând inițial, în 1995, circa 23–25% din Cisiordania, conform primei faze stipulate în Acordurile de la Oslo.

Această zonă include circa 440 de sate palestiniene și împrejurimile lor și nici o colonie israeliană. Israelul exercită jurisdicția exclusivă asupra locuitorilor evrei și autoritatea exclusivă în materie de securitate atât pentru locuitorii arabi cât și pentru cei evrei. Autoritatea Națională Palestiniană are jurisdicție politică, administrativă și polițienească asupra locuitorilor arabi, însă doar poliția și armata israeliană pot efectua arestări în teritoriile care compun Zona B.

Locuitorii arabi sunt supuși legilor Autorității Naționale Palestiniene, plătesc taxele și impozite către aceasta și beneficiază de aceleași servicii publice precum cele pe care Autoritatea le oferă palestinienilor din Zona A.

La nivelul anului 2014, în urma expansiunii coloniilor israeliene, Zona B mai reprezenta doar circa 22% din Cisiordania. Palestinienii din zonele A și B se confruntă cu o criză acută a terenurilor necesare pentru dezvoltare, construcții și agricultură. Singurele terenuri care ar putea fi disponibile pentru multe din comunitățile palestiniene se află în Zona C și sunt subiectul restricțiilor drastice impuse de Israel față de locuitorii arabi.

Vezi și
Zona A
Zona C

Note

Cisiordania
Districtul Iudeea și Samaria
Autoritatea Națională Palestiniană

Zona B (Cisiordania)


Dreggers, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bir yerleşim yeri. 2,79 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 57 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Karin David tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-trave-land.de

Kaynakça

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Dreggers


es el nombre de varios barrios de Japón.

Nishi-ku (Fukuoka)
Nishi-ku (Hamamatsu)
Nishi-ku (Hiroshima)
Nishi-ku (Kobe)
Nishi-ku (Nagoya)
Nishi-ku (Niigata)
Nishi-ku (Osaka)
Nishi-ku (Saitama)
Nishi-ku (Sakai)
Nishi-ku (Sapporo)
Nishi-ku (Yokohama)

Nishi-ku


Filip Benković (Zagreb, 13. srpnja 1997.) hrvatski je nogometaš koji igra na poziciji stopera. Trenutačno igra za Trabzonspor.

Klupska karijera
Karijeru počeo u Dinamu. U Dinamu trenirao od predškolske dobi. Ljeti 2015. potpisao je profesionalni ugovor s Dinamom. Uskoro se ustalio u prvoj momčadi.
  Početkom kolovoza prešao u Leicester. Prodan je za 15 milijuna eura uz bonuse i po vrijednosti transfera je treći Dinamov transfer u povijesti. Za njega se zanimao i Stoke City koji je nudio 13,2 milijuna eura. Po dolasku bio je treći stoper po ulozi u Leicesteru. Nakon odigrane utakmice za Leicester, klub ga je 1. rujna 2018. posudio u Celtic iz Glasgowa.

Reprezentativna karijera
Za mlade reprezentacije prvi je put zaigrao 30. listopada 2012. protiv Nizozemske. Prvi je pogodak za mladu reprezentaciju postigao 11. ožujka 2013. protiv Makedonije. U lipnju 2019. godine je Benković debitirao za hrvatsku nogometnu reprezentaciju protiv Tunisa u Varaždinu. Odigrao je čitav susret.

Izvori

Vanjske poveznice

Životopisi, Zagreb
Hrvatski nogometaši
Hrvatski nogometni reprezentativci
Nogometaši Dinama
Nogometaši Leicester Cityja
Nogometaši Celtica
Nogometaši Cardiff Cityja
Nogometaši Udinesea
Nogometaši Trabzonspora
Aktivni nogometaši

Filip Benković


وهو الشيخ محمد سعيد بن السيد محمد أمين بن محمد صالح بن إسماعيل بن خليل.
ولد في بغداد وبها نشأ، وقرأ على علماء عصره ومنهم الوزير داود باشا، والعلامة عبد الرحمن الروزبهاري، وعلى والده، حتى بلغ درجة عالية في الفقه واللغة العربية، وعين مفتياً في مدينة الحلة وتقلد عدة مناصب، وعينه الوالي العثماني علي رضا باشا اللاظ مفتياً للمذهب الحنفي في بغداد عام 1247 هـ، ثم عزله، وكان حاد المزاج صريحاً شديداً بالحق، لا يخاف في اللهِ لومة لائم.

وله شرح على قصيدة (الأعظمية) لشاعر العراق عبد الباقي العمري في مدح الإمام أبو حنيفة، والتي مطلعها:

وذكر العلامة أبو الثناء الألوسي بعض آرائه في تفسيره روح المعاني، ويقول:(وذكر مفتينا السعيد).

وكان محترماً بين العلماء وأعيان البلد، مسموع الكلمة، ومدحه الكثير من الشعراء والأدباء، ولديه ولع بالكتب وعنده مكتبة ضخمة غنية بالمصادر.

وصفه الشيخ نعمان الآلوسي بقولهِ: (كان ذا تقوى وديانة وعفة وصيانة، لايغتاب أحداً، كثير الصيام والقيام، وكان بشع الخط، حديد المزاج، ينفق على الأرامل واليتامى).

من مؤلفاته
 شرح شواهد القطر للفاكهي.
 شرح عصام الوضع.

وفاته
توفي المفتي الطبقجلي يوم الثلاثاء 13 شوال عام 1273هـ/ 1856م، وشيع في موكب مهيب ودفن في مقبرة الخيزران، في كلية الإمام الأعظم عند قاعدة مئذنة الجامع، وكتبت هذه الأبيات على شاهد قبره، وهي من شعر الشاعر عبد الغفار الأخرس:

1273هـ.

ورثاه الشاعر محمد أمين العمري بقصيدة رائعة منها قوله:

مصادر

علماء مسلمون في القرن 13 هـ
أشخاص من بغداد
وفيات 1273 هـ
وفيات 1856
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
كتاب وكاتبات عراقيون
مسلمون سنة عراقيون
مدفونون في مقبرة الخيزران

محمد سعيد الطبقجلي


Albert Winsemius (født 1910, død 4. december 1996), var en hollandsk økonom, der i perioden fra 1961 til 1984 fungerede som økonomisk rådgiver for Singapore. Han var chef for De Forenede Nationers overvågningsafdeling i Singapore og spillede en væsentlig rolle i udformingen af strategien for udviklingen af Singapores økonomi i samarbejde med bl.a. Singapores ledere Lee Kuan Yew, Goh Keng Swee, Hon Sui Sen og senere Goh Chok Tong.

Albert Winsemius tilskrives en stor del af æren for at have skabt en moderne økonomi med fokus på industri, uddannelse og byplanlægning i Singapore.

Noter

Eksterne henvisninger
 Fact Sheet om Albert Winsemius Professorship

Økonomer fra Holland
Singapore

Albert Winsemius


1940 දශකයේ ශ්‍රී ලංකාවේ තිරගත වු චිත්‍රපට නාමාවලිය පහතින් දැක්වේ.

1947 සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව
1947 සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව

1948 සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව
1948 සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව

1949 සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව
1949 සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව

1940 දශකයේ සිංහල චිත්‍රපට ලැයිස්තුව


العدد التخيلي  هو عدد مركب يمكن أن يكتب على شكل جداء عدد حقيقي من جهة والوحدة التخيلية من جهة ثانية. وبتعبير آخر، هو أي عدد سالب داخل الجذور ذات الدليل الزوجي.
يُرمز للوحدة التخيلية بـت في العربية وi في الإنجليزية وتساوي الوحدة التخيلية الجذر التربيعي لسالب واحد.

انظر أيضا
 مستوى عقدي
 صيغة دي موافر
 وحدة تخيلية
 -1 (عدد)
 أوكتونيون
 كواتيرنيون

مراجع

أعداد مركبة

عدد تخيلي


Narcao ist eine italienische Gemeinde (comune) in der Provinz Sulcis Iglesiente auf Sardinien. Die Gemeinde liegt etwa 13 Kilometer ostnordöstlich von Carbonia und etwa 33,5 Kilometer südsüdöstlich von Iglesias am Parco Geominerario Storico ed Ambientale della Sardegna.

Gemeindepartnerschaften
Narcao unterhält eine inneritalienische Partnerschaft mit Bovegno in der Provinz Brescia sowie eine Partnerschaft mit der französischen Gemeinde Les Rues-des-Vignes im Département Nord.

Geschichte
Auch in der Zeit vor der Besiedlung der Nuragher war das Gebiet bereits besiedelt. Funde aus der nuraghischen Zeit sind zwar ebenfalls zu finden. 1853 wurde das Gebiet zur Gemeinde erhoben.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort auf Sardinien

Narcao


Ștefan D. Mihail (n. 1 februarie 1867 - d. ?) a fost unul dintre generalii Armatei României din Primul Război Mondial.

A îndeplinit funcții administrative în cadrul Ministerului de Război și Marelui Cartier General în campaniile anilor 1916 - 1918.

Cariera militară
După absolvirea școlii militare de ofițeri cu gradul de sublocotenent, Mihail Ștefan a ocupat diferite poziții în cadrul unităților de geniu sau în eșaloanele superioare ale armatei, cele mai importante fiind cele de ajutor al comandantului Școlii Militare de Artilerie, Geniu și Marină sau comandant al Regimentului 28 Infanterie.

În perioada Primului Război Mondial a îndeplinit funcții administrative în eșaloanele superioare de conducere. Nu a exercitat comandă pe front.

În perioada 27 septembrie - 30 noiembrie 1919 a fost ministru al lucrărilor publice în guvernul condus de generalul Arthur Văitoianu.

Decorații
 Ordinul "Steaua României", în grad de ofițer (1912)
 Ordinul "Coroana României", în grad de comandor (1907)

Note

Bibliografie
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol 1, Tipografia Geniului, București, 1929
 Marele Cartier General, Ordinea de bătaie a armatei - 14 august 1916, București, 1916
  ***, România în războiul mondial 1916-1919, Documente, Anexe, Volumul 1, Monitorul Oficial și Imprimeriile Statului, București, 1934
 ***, Marele Cartier General al Armatei României. Documente 1916 – 1920, Editura Machiavelli, București, 1996
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989
 ***, România în anii primului Război Mondial, Editura Militară, București, 1987
 ***, România în primul război mondial, Editura Militară, 1979

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Guvernul Arthur Văitoianu

Nașteri în 1867
Miniștri ai lucrărilor publice români
Generali români din Primul Război Mondial
Ofițer al Ordinului Steaua României
Decorați cu Ordinul Coroana României
Decese cu dată necunoscută

Ștefan Mihail


Vyborgs len (finsk: Viipurin lääni) er et historisk len i Finland. Lenet eksisterede i tidsrummet 1812-1945. Før 1811 udgjorde lenet størstedelen af Vyborgs guvernement i Rusland.

Ved freden i Nystad 1721 måtte Sverige afstå Det karelske næs og Ladoga-Karelen til Rusland. Ved freden i Åbo 1743 måtte Sverige tillige afstå alt land øst for Kymmene älv til Rusland. Disse områder i Rusland udgjorde frem til 1811 Vyborgs guvernement. Da hele Finland blev afstået til Rusland i 1809, blev Vyborgs guvernement genforenet med Finland i 1811 og udgjorde fra 1812 Vyborgs len i Finland. Byer i Vyborgs len var Vyborg (Viipuri), Fredrikshamn (Hamina), Kotka, Villmanstrand (Lappeenranta), Kexholm (Käkisalmi) og Sortavala (Sortavala). Byen Nyslott (Savonlinna), som også havde tilhørt Vyborgs guvernement, blev overført til det i 1831 oprettede Sankt Michels len.

Efter vinterkrigen 1939-1940 blev størstedelen af Vyborgs len med byerne Vyborg, Kexholm og Sortavala afstået til Sovjetunionen. Området blev generobret af Finland i fortsættelseskrigen 1941-1944 men på ny afstået til Sovjetunionen i 1944. Landafståelsen blev stadfæstet ved fredsaftalerne i Paris 1947. De over 400.000 indbyggere i de afståede finske områder blev tvangsdeporterede til Finland. De afståede områder blev indlemmet i Leningrad oblast og Karelen i Sovjetunionen. Det karelske næs med byerne Vyborg (russisk: Vyborg (Выборг)) og Kexholm (russisk: Priozersk (Приозерск)) ligger i Leningrad oblast, mens Ladoga-Karelen med byen Sortavala (russisk: Sortavala (Сортавала)) ligger i Karelia.

De tilbageværende dele af Vyborgs len med byerne Kotka, Fredrikshamn og Villmanstrand blev 1945 omdøbt til Kymmene len.

Kommuner i de afståede områder 1944
Nedenfor følger en alfabetisk oversigt over de kommuner i Vyborgs len, som blev afgivet til Rusland i 1944. I tabellen er opført svenske, finske og russiske navne. Listen over svenske navne følger den officielle arkivliste. Ældre svenske navne, som kan benyttes i historiske sammenhænge, findes i listen fra Svenska folkpartiets ortnamnskommitté. Traditionelle uofficielle svenske navne er ikke opført i tabellen. De russiske navne i Ladoga-Karelen er transkriptioner af de finske navne. På Det karelske næs blev de russiske navne tildelt i 1948–49 for alle byområder undtagen Vyborg.

Folketallet i kommunerne er hentet fra Finlands officiella statistik
, se.

Kommuner, som kun mistede en del af sit område, men som ellers bestod efter krigen:
Virolahti,
Ylämaa,
Lappee,
Nuijamaa,
Ruokolahti,
Rautjärvi,
Simpele,
Parikkala,
Saari,
Uukuniemi,
Kitee,
Tohmajärvi,
Värtsilä,
Ilomants.

Øvrige udøer i Finske Bugt som blev afgivet til Sovjetunionen:
Sommarö,
Nervö,
Rödskär.

Noter

Eksterne henvisninger
 Uppslagsverket Finland, Vyborgs län (dødt link)
 Artikkel om Vyborgs län i Nordisk familjebok, bind 32, spalte 215, 1921
 Kommuneinddeling i de afståede områder

Se også
 Karelen
 Det karelske næs

Finlands historie
Etableret i 1812
Ophørt i 1945

Vyborgs län


Bochum-Mitte, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Bochum kentine bağlı idari merkez. Grumme, Gleisdreieck, Altenbochum, Südinnenstadt, Kruppwerke, Hamme, Hordel, Hofstede ve Riemke, Bochum-Mitte merkezine bağlıdır. Yüzölçümü 32,60 km²'yi bulan bölge nüfusu 2005 Mart ayı sayımına göre 103.606'yı buldu. Nüfusun yüzde 52'si kadın, yüzde 11,4'i ise yabancı olarak saptandı.

Bochum

Bochum-Mitte


is a town located in Kunigami District, Okinawa Prefecture, Japan. As of October 2016, the town has an estimated population of 13,441 and a density of 250 persons per km2. The total area is .

Several islands can be accessed from Motobu, namely the small islands of Sesoko (by bridge) and Minna-jima (by ferry). Both islands are incorporated as part of the Town of Motobu. Ferry service also runs from Motobu Port to Ie-jima.
Motobu is served by three large supermarkets and eight individual schools from elementary to high school levels.

Like many towns in Okinawa, Motobu is composed of what were formerly several smaller and independent villages. In addition to Motobu proper other included districts are Sesoko, Kamimotobu, Sakimotobu and Izumi.

The well-known Okinawa Churaumi Aquarium is located in Motobu. Other notable sites include the remains of Nakijin Castle, as well as several cafes.

Geography

The town of Motobu sits on the northern part of Okinawa Island. The town occupies the eastern part of the Motobu Peninsula as well as two islands: Minnajima and Sesokojima. Motobu is bordered by Nago to the south, Nakijin to the east, and by the East China Sea to the west.

The Minna River () runs from the center of the Motobu Peninsula through the town and empties into the East China Sea at the small Toguchi Bay. Coral around the entrance of the bay was removed to create a natural shipping channel into the bay, and the town center is concentrated in this area.

There are beaches with white sand and clear water such as Minnajima Beach.

Parks

The Omoro Botanical Garden and Tropical & Subtropical Arboretum are located in the northern portion of this town.

History

Motobu magiri covered the area of the present-day town. The magiri, a type of regional administrative district, were abolished under Imperial Edict 46 in 1907, and the Town of Motobu was incorporated in 1908.

Ocean Expo 1975

In 1975, the World Exposition was held in Motobu, with a focus on the world's oceans. After the expo concluded, Ocean Expo Park was built on the site. Ocean Expo Park is the site of the Okinawa Churaumi Aquarium as well as other exhibits highlighting the Okinawa Island and its culture.

Okinawa Churaumi Aquarium

The Okinawa Churaumi Aquarium is located within the Ocean Expo Commemorative National Government Park. The aquarium consists of four floors, with tanks containing deep sea creatures, sharks, coral and tropical fish. The aquarium sits on  of land, with a total of 77 tanks containing  of water. The main tank, called the Kuroshio Sea, holds  of water and features an acrylic glass panel measuring  with a thickness of . The aquarium was the world's largest until the construction of the Georgia Aquarium in the city of Atlanta, Georgia. The aquarium additionally holds 80 species of coral. The Okinawa Churaumi Aquarium is one of only a few aquariums that keeps and attempts to breed whale sharks in captivity.

Education
Motobu High School, a public high school operated by the Okinawa Prefectural Board of Education, serves the area.
 Located on Sesoko Island is another high school for the severely disabled

Motobu's public elementary and junior high schools are run under the guidance of the Motobu Board of Education located in Ohama Town, central Motobu. The Board also serves as a meeting place, art exhibit, English class, and a venue for other various town events.

Public elementary and junior high schools are:
 Motobu Junior High School (本部中学校), located in Ohama Town, central Motobu
 Motobu Elementary School (本部小学校), located in Ohama Town, central Motobu
 Kamimotobu Gakuen (上本部学園) - Kamimotobu Junior High School (上本部中学校) and Kamimotobu Elementary School (上本部小学校) - located in Yamagawa Town near the Churaumi Aquarium
 Minna Elementary and Junior High School (水納小中学校) - On Minna-Jimma serving the residing 5 students of the island, in view of Toguchi port. 25 minute ferry
 Sesoko Elementary School (瀬底小学校) - located on Sesoko Island
 Izumi Elementary and Junior High School (伊豆味小中学校) - located near Nakijin Town

Former schools:
 Sakimotobu Elementary School (崎本部小学校), located on the outskirts of Ohama Town
 Sesoko Elementary School was formerly Sesoko Elementary and Junior High School (瀬底小中学校)

Private schools:
 Yashima Gakuen University International High School, a private school, is located in Motobu.

Transportation

Motobu is located between the towns of Nakajin and Nago and can be reached by either route 449 or 84.

Port
There are plans to expand the pier in Motobu, and deepen the port. As ships of only up to 20,000 tons can dock at the port, only two cruise ships visited in 2014 and one in 2015. The expansion of the pier would allow larger cruise ships, especially carrying Chinese tourists, to dock. Berths at Naha port are limited and docking requests have been rejected for this reason.

Notable residents
 Fumiko Nakamura (1913-2013), educator and peace activist.

References

Towns in Okinawa Prefecture

Motobu, Okinawa


Waipapa est une petite localité située dans la Baie des Îles, dans la région du Northland dans l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Situation
Elle est située à environ dix minutes de voiture de , qui est le centre urbain le plus proche de Waipapa et de la route .
Le village de Waipapa lui-même, est si petit qu'il n'a ni supermarché ni école, et que la plupart des actifs vont tous les jours travailler à Kerikeri.
Il est gouverné par le conseil du district du Far North.

Caractéristiques

Aéroport
L'aéroport le plus proche de Waipapa est celui de , qui dessert toute la Baie des Îles.

Activités
La plupart des emplois de Waipapa sont situés sur la , le plus grand magasin The Warehouse est localisé sur Klinac Lane.
La zone commerciale de Waipapa se développe rapidement. Elle compte plus de 120 entreprises de détail, de services, de commerces et d'industrie légère.

Culture
L'iwi local est celui des Maoris de Ngapuhi. Une des rues dans Waipapa s'appelle Ngapuhi Road.

Caractéristiques de l'eau
Waipapa, étant à l'intérieur des terres, n'a pas de plages mais possède un débarcadère nommé d'après le cours d'eau Waipapa qui coule juste au nord de la ville, là où il rencontre le Kerikeri Inlet, tout près du lieu historique de   de Kerikeri.
Au sud de Waipapa, se trouve le fleuve Kerikeri, sur lequel sont les célèbres chutes de .

Voir aussi

 liste des villes de la Nouvelle-Zélande

Notes et références

Liens externes
 http://www.waipapa.co.nz/ Waipapa's website, certains modules sont toujours en construction.

Ville en Nouvelle-Zélande
Northland

Waipapa


Expediția britanică în Tibet, cunoscută, de asemenea, ca Invazia britanică a Tibetului sau Expediția Younghusband în Tibet, a început în decembrie 1903 și a durat până în septembrie 1904. Expediția a fost efectiv o invadare temporară a Tibetului de către forțele militare ale Indiei Britanice sub auspiciile Comisiei de Frontieră între Sikkim și Tibet, a cărei pretinsă misiune era stabilirea unor relații diplomatice și rezolvarea disputei cu privire la frontiera între Tibet și Sikkim. În secolul al XIX-lea, britanicii au cucerit Birmania și Sikkimul, ocupând întreaga zonă de sud a Tibetului. Regimul tibetan Ganden Phodrang, aflat sub stăpânirea administrativă a dinastiei Qing, a rămas singurul stat himalayan nesupus influenței britanice.

Expediția a fost destinată a contracara perceputele interese rusești în Orient și a fost inițiată în mare măsură de lordul Curzon, conducătorul guvernului Indiei Britanice. Curzon a avut obsedat mult timp de avansarea Rusiei în Asia Centrală și se temea acum de o invazie rusă în India Britanică. În aprilie 1903 britanicii au primit asigurări clare din partea guvernului rus că nu avea niciun interes în Tibet. "În ciuda acestor asigurări rusești, lordul Curzon a continuat să facă presiuni pentru trimiterea unei misiuni în Tibet", a notat un funcționar britanic de rang înalt.

Expediția s-a îndreptat către Gyantse și a ajuns în cele din urmă la Lhasa, capitala Tibetului, în august 1904. Dalai Lama s-a refigiat pentru a fi în siguranță, mai întâi în Mongolia și apoi în China, dar mii de tibetani înarmați cu muschete vechi și cu săbii au fost secerați de puștile moderne și de mitralierele Maxim în timp ce încercau să respingă înaintarea britanicilor. Comisia britanică de Frontieră i-a forțat pe funcționarii guvernamentali tibetani rămași în capitala provinciei să semneze Tratatul de la Lhasa (1904), înainte de a se retrage în Sikkim, în luna septembrie, obținând asigurarea guvernului chinez că nu va permite niciunei alte țări să se amestece în administrarea Tibetului.

Misiunea a fost recunoscută ca o expediție militară de către guvernul Indiei Britanice, care a emis o medalie de campanie denumită Medalia Tibet pe care a acordat-o tuturor celor care au luat parte la acea misiune.

Context

Cauzele conflictului sunt neclare; istoricul Charles Allen a considera că motivele oficiale ale invaziei sunt "aproape în întregime false". Se pare că invazia a fost provocată în primul rând de zvonurile care circulau în cercurile administrației britanice de la Calcutta că guvernul chinez (care stăpânea de jure Tibetul) intenționa să cedeze provincia Rusiei, furnizând astfel Rusiei o cale directă către India Britanică, rupând lanțul de state-tampon semiautonome care separau la nord India de Imperiul Rus. Aceste zvonuri au fost întărite de prezența unei expediții rusești de explorare a Tibetului; exploratorul rus Gombojab Tsybikov a fost primul fotograf străin al orașului Lhasa, locuind acolo în anii 1900-1901 cu ajutorul călugărului budist rus Agvan Dorjiyev de la curtea celui de-al 13-lea Dalai Lama. Liderul spiritual al Tibetului a refuzat să aibă relații cu guvernul britanic din India și l-a trimis în 1900 pe Dorjiyev ca emisar la curtea țarului Nicolae al II-lea cu un apel pentru obținerea protecției Rusiei. Dorjiyev a fost primit cu căldură la Peterhof și un an mai târziu la palatul țarului de la Ialta.

Aceste evenimente au întărit convingerea lui Curzon că Dalai Lama intenționa să plaseze Tibetul în sfera de influență rusă și să schimbe starea de neutralitate. În 1903 lordul Curzon a cerut să poarte negocieri cu guvernele Chinei și Tibetului la Khampa Dzong, un mic sat tibetan din nordul Sikkimului, cu scopul de a încheia acorduri comerciale. Chinezii au acceptat și i-au cerut celui de-al 13-lea Dalai Lama să participe. Cu toate acestea, Dalai Lama a refuzat să ia parte la negocieri și, în plus, a refuzat să asigure transportul ambanului (rezidentul imperial chinez) You Tai în locul propus. Curzon a conchis că guvernul Chinei nu avea puterea sau autoritatea de a obliga guvernul Tibetului și a obținut aprobarea guvernului de la Londra pentru a trimite o Comisie de Frontieră, condusă de colonelul Francis Younghusband, asistat de vicecomisarii John Claude White și E. C. Wilson, la Khampa Dzong. Cu toate acestea, nu se știe dacă guvernul condus de lordul Balfour cunoștea dificultatea operațiunii sau intenția tibetanilor de a opune rezistență.

Pe 19 iulie 1903 Younghusband a ajuns la Gangtok, capitala statului indian Sikkim, unde John Claude White era ofițer politic, pentru a pregăti desfășurarea misiunii. White a fost nemulțumit de numirea sa ca vicecomisar al forței expediționare și, spre nemulțumirea lui Younghusband, a făcut tot ce i-a stat în putință pentru anularea numirii. Efortul său nu a avut succes, iar Younghusband s-a răzbunat mai târziu pentru insubordonarea lui White, atunci când l-a lăsat în jungla plină de lipitori a Sikkimului pentru a organiza un transport al echipamentelor către Tibet.

Între timp, subsecretarul guvernului Indiei a precizat într-o scrisoare trimisă lui Younghusband pe 26 iulie 1903 că "în cazul întâlnirii lui Dalai Lama, guvernul Indiei vă autorizează să-i dați asigurarea pe care ați sugerat-o în scrisoarea dvs.". Începând din august 1903 Younghusband și comandantul militar care-l escorta la Khampa Dzong, lt.-col. Herbert Brander, a încercat să-i provoace pe tibetani la o confruntare armată. Britanicii au avut la dispoziție câteva luni pentru a se pregăti pentru expediția care a pătruns pe teritoriul tibetan la începutul lunii decembrie 1903 în urma unui act de "ostilitate tibetană", care, după cum a stabilit ulterior rezidentul britanic în Nepal, a fost trecerea unei turme de iaci nepalezi și a păstorilor lor înapoi peste graniță. Când Younghusband i-a telegrafiat viceregelului Indiei, într-o încercare de a consolida sprijinul guvernului britanic pentru invazie, că serviciile de informații au indicat că armata rusă a intrat în Tibet, lordul Curzon l-a redus la tăcere: "Amintiți-vă că în ochii guvernului Majestății Sale noi nu înaintăm din cauza lui Dorjyev sau a armatei rusești din Lhasa, ci din cauză că convenția noastră a fost violată cu nerușinare, frontiera noastră a fost încălcată, supușii noștri au fost arestați, misiunea noastră a fost batjocorită și reprezentanții noștri au fost ignorați"."

Forța expediționară britanică, care avea toate caracteristicile unei armate invadatoare, număra peste 3.000 de luptători, cărora li se adăugau 7.000 de șerpași, hamali și muncitori. Autoritățile britanice, anticipând dificultățile luptelor la mare altitudine, au inclus mai multe trupe de militari gurkha și paștuni din regiunile muntoase, cum ar fi Nepalul; șase companii din Regimentul 23 Pionieri Sikh, patru companii din Regimentul 8 Gurkha aflat în rezervă în orașul Gnatong din Sikkim și două companii gurkha care păzeau tabăra britanică de la Khamba Jong au mai fost implicate.

Tibetanii erau conștienți de expediția britanică; pentru a evita vărsarea de sânge, generalul tibetan de la Yadong a promis că, dacă britanicii nu-i vor ataca pe tibetani, el nu-i va ataca pe britanici. Colonelul Younghusband i-a replicat pe 6 decembrie 1903 că "noi nu suntem în război cu Tibetul și dacă nu suntem atacați nu-i vom ataca pe tibetani". Atunci când britanicii nu au întâlnit nici tibetani și nici chinezi la Khampa Dzong, Younghusband a înaintat cu circa 1.150 de militari, hamali și muncitori și cu mii de animale de povară în orașul Tuna, aflat la 50 de mile dincolo de graniță. După ce au așteptat acolo mai multe luni, sperând în zadar că vor sosi negociatorii, conducătorii expediției au primit ordinul (în 1904) pentru a-și continua drumul către Lhasa.

Guvernul Tibetului, condus de Dalai Lama, alarmat că o mare putere străină a trimis o misiune militară către capitala țării, a dispus mobilizarea forțelor sale armate.

Avansarea inițială

Armata Britanică care a plecat din orașul Gnathong din Sikkim pe 11 decembrie 1903 era bine pregătită pentru luptă, având o experiență îndelungată în războaiele de la frontiera indiană. Comandantul acesteia, generalul de brigadă James Ronald Leslie Macdonald, a iernat în regiunea de la frontieră, folosind acest timp pentru a-și instrui trupele și a le aproviziona cu provizii de hrană și cu echipamente înainte de a începe înaintarea peste graniță în luna martie. Trupele britanice au mers peste , înainte de a întâlni primul său obstacol major în trecătoarea Guru, lângă Lacul Bhan Tso, pe 31 martie.

Masacrul de la Chumik Shenko
Confruntarea militară care a avut loc pe 31 martie 1904 a devenit cunoscută sub numele de Masacrul de la Chumik Shenko. Avangarda armatei lui Macdonald a întâlnit o forță militară tibetană formată din 3.000 de oameni ce blocau drumul, înarmați cu muschete vechi și ascunși în spatele unui perete de stâncă înalt de 1,5 m. Pe panta de mai sus, tibetanii au pus șapte sau opt movile de bolovani. Comisarul Younghusband a fost rugat să se oprească, dar a răspuns că înaintarea trebuie să continue și că el nu ar putea permite ca o trupă tibetană să blocheze drumul. Tibetanii nu au atacat, dar nici nu și-au părăsit pozițiile. Younghusband și Macdonald au fost de acord că "singurul lucru de făcut era să-i dezarmeze și să-i lase să plece". Aceasta a fost cel puțin versiunea oficială. Scriitorul Charles Allen a sugerat, de asemenea, că a fost simulat un atac pentru a-i determina pe tibetani să deschidă focul.

Se pare că o încăierare între militarii sikh și apărătorii tibetani grupați în jurul generalilor tibetani a declanșat o acțiune a generalului de la Lhasa: el a tras cu un pistol, lovind un sikh în falcă. Relatările britanice susțin că generalul tibetan s-a înfuriat atunci când a văzut încăierarea ce s-a declanșat și a împușcat un soldat sikh în față, fapt care a determinat un răspuns violent din partea camarazilor soldatului și a făcut ca situația să escaladeze rapid. Henry Newman, un reporter de la Reuters, care s-a descris pe sine ca un martor, a afirmat că, în urma acestei împușcături, grupul de tibetani a pornit înainte și atacul lor s-a desfășurat  pe lângă corespondentul ziarului Daily Mail, Edmund Candler, și că foarte curând după aceea, focul a fost direcționat din trei părți de tibetanii masați în spatele zidului. Potrivit relatării dr. Allender Waddell, "ei au revărsat un foc nimicitor asupra inamicului, care, cu mitralierele Maxim cu tragere rapidă, i-au secerat pe tibetani în câteva minute într-un masacru teribil". Relatarea tibetanilor susține că englezii i-au păcălit pe tibetani să-și dezarmeze muschetele și că britanicii au deschis focul fără somație. Cu toate acestea, nu există dovezi care să arate o astfel de înșelăciune a avut loc și probabilitatea este că armele greoaie au o folosință limitată în aceste circumstanțe. În plus, militarii britanicii, sikh și gurkha cei mai apropiați de tibetani erau aproape toți protejați de un zid înalt și nimeni nu a fost ucis.

Tibetanii au fost secerați de mitralierele Maxim în timp ce fugeau. "Mi s-a făcut rău de acest măcel așa că am încetat focul, deși ordinul generalului era să-l fac cât mai mare posibil", a scris locotenentul Arthur Hadow, comandantul detașamentului ce folosea mitralierele Maxim. "Sper că nu voi mai fi niciodată nevoit să-i dobor pe oamenii care se retrag".

După o jumătate de milă de câmpul de luptă, forțele tibetane au putut să se adăpostească și li s-a permis să se retragă de generalul de brigadă Macdonald. În spatele lor, au lăsat între 600 și 700 de morți și 168 de răniți, dintre care 148 au supraviețuit în spitalele de campanie britanice ca prizonieri. Victime britanice au fost 12 răniți. În timpul acestei lupte și a unor lupte ulterioare, tibetanii purtau amulete despre care călugării lor lama au promis că-i vor proteja în mod miraculos de orice rău. După o luptă, tibetanii supraviețuitori și-au arătat neînțelegerea profundă cu privire la motivul ineficienței acestor amulete. Într-o telegramă către superiorul său din India, a doua zi după masacru, Younghusband a declarat: "am încredere că pedeapsa teribilă pe care au primit-o îi va împiedica să lupte în continuare și îi va determina în cele din urmă să negocieze".

Înaintarea către Gyantse
Younghusband a vrut să se mute Misiunea la Lhasa și a telegrafiat la Londra pentru a cere un aviz, dar nu a primit niciun răspuns. Reacție produsă în Marea Britanie de vestea masacrului de la Chumik Shenko a fost una de "șoc [și de] neliniște crescută". Revistele The Spectator și Punch și-au exprimat opiniile critice față de un spectacol în care "oameni semiînarmați" au fost nimiciți "cu armele irezistibile ale științei". La Whitehall, guvernul "și-a păstrat capul colectiv jos". Între timp, serviciile de informații l-au informat pe Younghusband că trupele tibetane s-au adunat la Karo La, la 45 de mile est de Gyantse.

Forțele britanice au ajuns în Lhasa pe 3 august 1904, aflând cu acest prilej că cel de-al 13-lea Dalai Lama fugise la Urga, capitala Mongoliei. Ambanul i-a escortat pe britanici în oraș cu garda sa personală, dar i-a informat că el nu avea autoritatea de a purta negocieri cu ei. Tibetanii le-au spus că doar Dalai Lama (care era absent) avea autoritatea de a semna orice acord. Ambanul l-a sfătuit pe împăratul chinez să-l detroneze pe Dalai Lama. Consiliul de Miniștri și Adunarea Generală a Tibetului au început să se supună presiunii impuse asupra lor în cursul lunii august, refuzând să accepte însă suma cerută ca despăgubiri, care li s-a părut mult prea mare pentru o țară săracă. Cu toate acestea, Younghusband i-a intimidat în cele din urmă pe regentul Ganden Tri Rinpoche și pe membrii Tsongdu (Adunarea Națională Tibetană) pentru a semna, la 7 septembrie 1904, un tratat elaborat de el însuși, cunoscut ulterior ca Tratatul de la Lhasa. Acest act a fost semnat, tot la insistența lui Younghusband, în Palatul Potala. El i-a scris bucuros soției că a reușit voios la soția lui că el a fost capabil "să le îndese tot tratatul pe gât".

Note

Surse

 Allen, Charles (2004) Duel in the Snows: The True Story of the Younghusband  Mission to Lhasa; J.Murray
 Bell, Charles Alfred (1924) Tibet: Past & present Oxford University Press; Humphrey Milford.
 Candler, Edmund (1905) The Unveiling of Lhasa. New York; London: Longmans, Green, & Co; E. Arnold
 Carrington, Michael (2003) "Officers, Gentlemen and Thieves: the looting of monasteries during the 1903/4 Younghusband Mission to Tibet", in: Modern Asian Studies; 37, 1 (2003), pp. 81–109
 Fleming, Peter (1961) Bayonets to Lhasa London: Rupert Hart-Davis (reprinted by Oxford U.P., Hong Kong, 1984, )
 French, Patrick (1994) Younghusband: the Last Great Imperial Adventurer. London: HarperCollins. .
 Herbert, Edwin (2003) Small Wars and Skirmishes, 1902-18: early twentieth-century colonial campaigns in Africa, Asia, and the Americas. Nottingham: Foundry Books. .
 Hopkirk, Peter (1990) The Great Game: On Secret Service in High Asia. London: Murray (Reprinted by Kodansha International, New York, 1992 ; as: The Great Game: the struggle for empire in central Asia)
 McKay, Alex (1997). Tibet and the British Raj: The Frontier Cadre 1904–1947. London: Curzon. .
 Powers, John (2004) History as Propaganda: Tibetan exiles versus the People's Republic of China. Oxford University Press. .
 Gordon T. Stewart (2009)  Journeys to Empire: Enlightenment, Imperialism, and the British Encounter with Tibet 1774-1904. Cambridge, England: Cambridge University Press. .

Legături externe

  Macdonald's official report

Războaiele Marii Britanii
1903 în Asia
1904 în Asia

Expediția britanică în Tibet


An Melica smithii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Thomas Conrad Porter, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Vasey. An Melica smithii in nahilalakip ha genus nga Melica, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Melica

Melica smithii


Hebraisk Wikipedia blev lanceret 11. maj 2001.

Kilder

Eksterne henvisninger

Wikipedia efter sprog
Etableret i 2001
Hebraisk sprog

Hebraisk Wikipedia


Campionatul Mondial de Handbal Feminin pentru Junioare este competiția oficială organizată de Federația Internațională de Handbal (IHF), cu începere din 2006, pentru echipele naționale feminine cu vârsta sub 18 ani (U18). Turneul este organizat la fiecare doi ani.

Spre deosebire de Federația Internațională, care consideră competiția drept "Campionatul Mondial pentru Tineret", regulamentele Federației Române de Handbal stipulează că sportivele din categoria de vârstă U18 sunt "Junioare I", iar campionatul organizat de IHF este unul "pentru Junioare".

Cronologia competiției

Clasament pe medalii

Țară gazdă

Națiuni participante

Vezi și
Campionatul European de Handbal Feminin pentru Junioare
 Campionatul Mondial de Handbal Feminin pentru Tineret
 Campionatul European de Handbal Feminin

Note

Legături externe
IHF: Pagina oficială a competiției


Christian Mougang Bassogog (født 18. oktober 1995) er en camerounsk fodboldspiller, der spiller for Henan Jianye F.C og for Camerouns landshold.

Karriere

Rainbow FC
Han startede sin karriere i Rainbow FC i den næstbedste række.

Wilmington Hammerheads
Den 29. april 2015 skiftede Christian Bassogog til Wilmington Hammerheads, der spiller i United Soccer League. Bassogog spillede 16 kampe for klubben med to assister til følge før han skiftede til AaB.

AaB
Den 28. august 2015 blev det offentliggjort, at Christian Bassogog havde skrevet under på en fireårig kontrakt med AaB. Christian Bassogog fik sin debut for AaB den 29. september 2015 i DBU Pokalens 3. runde, da han blev skiftet ind i det 62. minut i stedet for Nicolaj Thomsen i 0-4-sejren over Lystrup IF.

Den 29. februar 2016 havde Christian Bassogog sin debut i Superligagen, da han blev skiftet ind i det 77. minut, i stedet for Lukas Spalvis, i en 1-1-kamp mod FC Midtjylland.

Henan Jianye F.C.
Den 15. februar 2017 blev det offentliggjort af AaB, at klubben lå i forhandlinger med en unavngiven udenlandsk klub om et salg af Bassogog, og fire dage var han solgt til den kinesiske Henan Jianye F.C.. Prisen var ifølge bold.dks oplysninger 45 millioner kroner. Han skrev under på en treårig aftale.

International karriere
Bassogog havde en fremtrædende rolle i det camerounske landsholds succes under Africa Cup of Nations 2017, som Cameroun vandt, og hvor han blev kåret som turneringens spiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Cameroun
Angribere (fodbold)
Fodboldspillere fra AaB
Fodboldspillere fra Henan Jianye F.C.
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022

Christian Bassogog


13 වන අාණ්ඩු ක්‍රම ව්‍යවස්ථා සංශෝධනය මඟින් පිහිටුවන ලද පළාත් සභා 9 (නවය) අතුරින් ඒක් පළාත් සභාවක් වන දකුණු පළාත් සභාවේ පාළනය යටෙත් වන එක් දෙපාර්තමේන්තුවක් වේ. මෙම දෙපාර්තමේන්තුව 1991 ජනවාරි මස පළමු දින පිහිටුවන ලදී.

මෙම දෙපාර්තමේන්තුව විසින් 1990 අංක 07 දරණ දකුණු පළාතේ මුදල් ප්‍රඥප්තිය හා 1994 අංක 02 දරණ පරිපුරක මුදල් ප්‍රඥප්ති ක්‍රියාත්මක කරයි.

පළාත තුළ පිහිටි ව්‍යාපාරික අයතනයන්ගෙන්,
 1.	පිරිවැටුම් බද්ද
 2.	ඛණිජ බද්ද
 3.	ඖෂධ සහ රසායන බද්ද
යන බදුද, නිශ්චල දේපල පැවරීමේදී, ගෙවිය යුතු මුද්දර ගාස්තු රැස් කීරීම, වන ජීවී හා වෘක්ෂලතා ආඥාපනත යටතේ වන ගාස්තු රැස්කිරීමද මුලික වගකීම්වේ.

මෙම කාර්යන් සිදුකිරීම සඳහා,

 1 .පළාත් ආදායම් කොමසාරිස්වරයෙක්
 2. පළාත් ආදායම් නියෝජ්‍ය කොමසාරිස්වරු
 3. පළාත් තක්සේරුකරුවන්
 4. බදු නිලධාරීන් ප්‍රමුඛ කාර්ය මණ්ඩලයක් සිටී.

මෙම දෙපාර්තමේන්තුවේ ප්‍රධාන කාර්යාලය ගාල්ල, වක්වැල්ල පාරේ අංක 30, ස්ථානයේ පිහිටා ඇති අතර මාතර, පල්ලිමුල්ල, සම්බොධි මාවතේ සහ හම්බන්තොට, කච්චේරි සංකීර්ණයේ, අංක 01 හී ද ප්‍රාදේහීය කාර්යාල පිහිටා ඇත. මෙම ප්‍රාදේශීය කාර්යාලයන්හී පරිපාලන කටයුතු නියෝජ්‍ය කොමසාරිස්වරුන් මඟින් සිදු කෙරේ.

මෙම දෙපාර්තමේන්තුවේ දැනට පළාත් ආදායම් සේවයේ නිලධාරීන් 66 දෙනකු සේවයේ යෙදෙන අතර දෙපාර්තමේන්තුවේ අනෙකුත් කටයුතු සඳහා සහායක නිලධාරී මණ්ඩලයක් සේවයේ යෙදේ.

Provincial Revenue Department- Southern


Thomas Harry (Tom) Tietenberg (nascido a 21 de outubro de 1942) é um economista e ambientalista americano e professor emérito do Colby College, conhecido pelo seu trabalho no campo da economia baseada em recursos.

Biografia
Nascido em 1942, filho de Harry Hall e Florence Elaine (Moxley) Tietenberg, Tietenberg obteve o seu bacharelato em Relações Internacionais na Academia da Força Aérea dos Estados Unidos em 1964. No ano seguinte, obteve o seu mestrado em Economia pela University of the East. Em 1970 obteve outro mestrado, pela Universidade de Wisconsin-Madison, onde em 1971 também obteve o seu doutorado em economia.

Após a sua graduação, Tietenberg iniciou a sua carreira académica em 1971 como professor assistente de economia no Williams College. Em 1977, começou a trabalhar no Colby College como professor associado em economia, foi promovido a professor em economia em 1984 e presidiu o departamento de economia de 1985 a 1988 e de 1993 a 1995. Tietenberg também foi consultor na área de política ambiental para agências e organizações governamentais nacionais e internacionais, como o Banco Mundial, o Banco Interamericano de Desenvolvimento e a Agência de Proteção Ambiental dos Estados Unidos. Ele foi um dos palestrantes da primeira Cimeira da Terra no Rio em 1992.

Em 1987, Tietenberg co-fundou a Associação de Economistas Ambientais e de Recursos (AERE), servindo como o seu Presidente, no ano de 1987 – 1988. Em 2010, a Northeastern Agricultural and Resource Economics Association concedeu-lhe o prémio Outstanding Public Service Though Economics.

Ambientalistas dos Estados Unidos
Pessoas vivas
Nascidos em 1942

Thomas H. Tietenberg


Rania Al Abdullah (, ; born Rania Al-Yassin, 31 August 1970) is Queen of Jordan as the wife of King Abdullah II.

Early life

Rania Al-Yassin was born on 31 August 1970 in Kuwait, to Palestinian parents. Her father,  (1934–2022) was from Tulkarm in the West Bank. She also has Turkish roots on her maternal grandfather's side. Rania received a degree in business administration from the American University in Cairo. Upon her graduation, she worked briefly in marketing for Citibank, followed by a job with Apple Inc. in Amman, Jordan.

Marriage to Abdullah II of Jordan
Rania met Jordanian Prince Abdullah bin Al-Hussein at a dinner party in January 1993. On 10 June 1993, they were married at Zahran Palace. Their wedding ceremony was considered a national holiday. The couple has four children:

Crown Prince Hussein (born 28 June 1994 at King Hussein Medical Center in Amman) who is married to Rajwa Al-Saif
Princess Iman (born 27 September 1996 at King Hussein Medical Center in Amman) who is married to Jameel Alexander Thermiótis
Princess Salma (born 26 September 2000 at King Hussein Medical Center in Amman)
Prince Hashem (born 30 January 2005 at King Hussein Medical Center in Amman)

Abdullah ascended the throne on 7 February 1999, and proclaimed Rania queen on 22 March 1999.

Since her marriage, Queen Rania has used her position to advocate for various sectors of society in Jordan and beyond.

Domestic agenda

Education

Queen Rania has launched and championed several initiatives in education and learning. Queen Rania has stated that an essential aspect of education is to equip young people with the necessary skills to perform well in the workplace.

In July 2005, in partnership with the Ministry of Education, the King and Queen launched an annual teachers' award, the Queen Rania Award for Excellence in Education.

The Queen is Chairperson of Jordan's first interactive children's museum, which opened in May 2007. In April 2008, the Queen launched "Madrasati" ("My School"), a public-private initiative aimed at refurbishing 500 of Jordan's public schools over a five-year period. Queen Rania also established The Queen Rania Al Abdullah Center for Educational Technology on 6 June 2001, aiming to use modern technology to serve and develop education in Jordan.

The Queen Rania Teacher Academy, which was launched in June 2009, provides professional development programs for current and new teachers in partnership with the Ministry of Education. The Queen Rania Scholarship Program partners with several universities from around the world to support scholarships and training for Jordanian students and workers in management, marketing, design, business administration, psychology, engineering, law, and other fields.

Community and youth empowerment

Queen Rania's first venture was the establishment of the Jordan River Foundation (JRF) in 1995.

The Jordan River Children Program (JRCP) was developed by Queen Rania to place children's welfare above political agendas and cultural taboos. This led to the launch, in 1998, of JRF's Child Safety Program, which addresses the immediate needs of children at risk from abuse and initiated a long-term campaign to increase public awareness about violence against children. The deaths of two children in Amman as a result of child abuse in early 2009 led Queen Rania to call for an emergency meeting of government and non-government (including JRF) stakeholders to discuss where the system was failing.

In 2009, to celebrate the 10th anniversary of her husband's accession to the throne, Queen Rania launched a community champion award (Ahel Al Himmeh) to highlight the accomplishments of groups and individuals who have helped their local communities. Queen Rania initiated the Al-Aman Fund for the Future of Orphans in 2003.

In her capacity as Regional Ambassador of INJAZ Al-Arab, Queen Rania has taught classes and engaged in dialogue with young people in other countries; she also launched INJAZ Al-Arab's presence elsewhere in the Arab world. She chaired a discussion with entrepreneurs in celebration of INJAZ Al-Arab's 10th anniversary, showcasing alumni's success stories  At the 2008 World Economic Forum in Davos, she launched the "Empowering One Million Arab Youth by 2018" campaign, which was conceived by INJAZ Arabia.

Health
In 2005, Queen Rania established the Royal Health Awareness Society (RHAS) to educate parents and children about the basics of nutrition and hygiene, the benefits of exercise, the harms of smoking, and other areas related to health.

In 2011, the first specialized medical building for children was built in Jordan, Queen Rania Children's Hospital, established to improve the medical service for Jordanian children. The hospital provides for the care of children, especially complex medical cases including organ transplants and endoscopic operations.

Global agenda

Global education

In November 2000, in recognition of her commitment to the cause of children and youth, the United Nations Children's Fund (UNICEF) invited Queen Rania to join its Global Leadership Initiative. In early 2002 Queen Rania joined the Board of Directors of the International Youth Foundation, based in Baltimore, Maryland, in the United States. In January 2007, Queen Rania was named UNICEF's first Eminent Advocate for Children. In August 2009, Queen Rania became Honorary Global Chair of the United Nations Girls' Education Initiative (UNGEI).

As a longtime supporter of the Global Campaign for Education (GCE), Queen Rania met with children and inspirational women in South Africa, both in the cities of Johannesburg and Soweto, in March 2009. One of the stories in the book, "Maha of the Mountains", was contributed by Queen Rania.

During her April 2009 US trip, Queen Rania joined leading education advocates Congresswoman Nita Lowey and Counsellor to the Secretary of the Treasury Gene Sperling to launch "The Big Read" as part of Global Campaign for Education's global action week calling for quality basic education for all children. She was also hosted by first lady of the United States, Michelle Obama, during that same trip.

On 20 August 2009, Queen Rania co-founded and led the launch of the "1GOAL: Education for All" campaign alongside Gary Lineker, and with the help of top international footballers at Wembley Stadium, London. On 6 October 2009, Queen Rania was joined by Prime Minister Gordon Brown of the UK, the president of FIFA, Sepp Blatter, President Jacob Zuma of South Africa, and other heads of state, for the Global Launch of 1GOAL, which took place across six locations worldwide.

Cross-cultural dialogue

Queen Rania has also been particularly vocal about the importance of cross-cultural and interfaith dialogue to foster greater understanding, tolerance and acceptance across the world. She has used her status to correct what she sees as misconceptions in the West about the Arab world.

Queen Rania has played a significant role in reaching out to the global community to foster values of tolerance and acceptance, and increase cross-cultural dialogue. For example, regionally and internationally, Queen Rania has campaigned for a greater understanding between cultures in such high-profile forums as the Jeddah Economic Forum, Harvard Kennedy School at Harvard University, and the Skoll Foundation in the UK. She has also made public appearances, including a half-hour television interview on The Oprah Winfrey Show on 17 May 2006, where she spoke about misconceptions about Islam and especially women in Islam.

In September 2006, Queen Rania also joined the United Nations Foundation board of directors. The UN Foundation builds and implements public-private partnerships to address the world's most pressing problems, and broadens support for the UN through advocacy and public outreach.

Microfinance
In September 2003, Queen Rania accepted an invitation to join the board of directors of the Foundation for International Community Assistance (FINCA).

An emissary for the United Nations' International Year of Microcredit in 2005, Queen Rania's belief in microfinance and her partnership with FINCA has generated more Jordanian micro-businesses, with the official opening of FINCA Jordan in February 2008.

Environment
In October 2020, Queen Rania was named as a member of the Earthshot Prize Council, an initiative of Prince William to find solutions to environmental issues.

Social media

YouTube

Queen Rania has used YouTube as a way to promote intercultural dialogue by calling on young people around the world to engage in a global dialogue to dismantle stereotypes of Muslims and the Arab world. On 30 March 2008, Queen Rania launched her own YouTube channel, initially to invite viewers to give their opinions of the Middle East and talk about stereotypes they may have of Arabs and Muslims. Between 30 March and 12 August (International Youth Day), Queen Rania posted videos on YouTube in which she asked people to send her their questions about Islam and the Arab world. She provided responses to those questions and explained her view of the truth about various Arab and Muslim stereotypes. Over five months she posted videos on subjects that included honour killings, terrorism and the rights of Arab women. International personalities such as Dean Obeidallah, Maz Jobrani, and YouTube star Mia Rose also contributed videos to the campaign.

In 2008, Queen Rania participated in YouTube's In My Name campaign. She appeared alongside The Black Eyed Peas member will.i.am in the video, "End Poverty – Be the Generation," which urged world leaders to keep the promises they made in 2000 at the United Nations Millennium Summit.

Twitter
To coincide with the visit of Pope Benedict XVI to Jordan on Friday, 8 May 2009, Queen Rania started using the micro-blogging website Twitter with the username @QueenRania. On the occasion of the World Economic Forum held at the Dead Sea in Jordan, June 2009, she conducted her first Twitter interview, answering five questions from the general public via her Twitter account.

Publications
 As a tribute to King Hussein, and on the first anniversary of his death, Queen Rania produced The King's Gift, a children's book about him. Proceeds of the book go to the benefit of underprivileged children across Jordan. (, Michael O'Mara Books, 2000)
 Her second book, entitled Eternal Beauty, which she wrote in celebration of Mother's Day 2008 tells the story of a young girl's conversation with a little sheep as she searches for the most beautiful thing in the world. The book was released as part of the Greater Amman Municipality's contest, called "Mama's Story".
 For the 2009 Big Read event, Queen Rania wrote "Maha of the Mountains", a short story which tells of a young girl's determination to get an education and the challenges she faced.
 The Sandwich Swap is a book inspired by an incident in her childhood. It tells the story of Lily and Salma, two best friends, who argue over the 'yucky' taste of their respective peanut butter and jelly and hummus sandwiches. The girls then overcome and embrace their differences. The book was co-authored by Queen Rania and Kelly DiPucchio.(, Hyperion Books, 20 April 2010) In May 2010 the book went to the top of the New York Times Bestseller List for children's books.

Affiliations
Queen Rania campaigned for Petra to be voted as one of the New 7 Wonders of the World, including personally welcoming New7Wonders to Petra during its official world tour.

International roles and positions
In November 2000, the United Nations Children's Fund (UNICEF) invited Queen Rania to join its Global Leadership Initiative.
At the World Economic Forum in Davos in January 2007, Rania was named UNICEF's first Eminent Advocate for Children.
In August 2009, Queen Rania was named co-founder and global co-chair of 1GOAL.
July 2009, the United Nations made Queen Rania Honorary Chairperson for the United Nations Girls' Education Initiative (UNGEI).
For their Global Action Week in April 2009, the Global Campaign for Education named Queen Rania their Honorary Chairperson.
In early 2002, Queen Rania joined the board of directors of the International Youth Foundation, based in Baltimore, Maryland, in the United States.
In September 2002, Queen Rania became a member of the World Economic Forum (WEF) Foundation Board. She is also on the Foundation Board of the Forum of Young Global Leaders (YGL) and has been the chairperson for the Nominations and Selection Committee since July 2004, when the forum was established.
In September 2006, Queen Rania joined the United Nations Foundation board of directors.
Rania was a member of the Every Child Council for the GAVI Alliance.
Rania was an Honorary Member of the International Advisory Council for the International Center for Research on Women (ICRW).
Queen Rania is co-chair of the Arab Open University.
She was Honorary Chairperson of the Jordanian Chapter of Operation Smile.

Honours

National
: Grand Cordon with Collar of the Order of Al-Hussein bin Ali

Foreign
: Grand Cordon of the Order of Leopold (18 May 2016)
: Member First Class of the Most Esteemed Family Order of Laila Utama (13 May 2008)
: Knight Grand Cross of the Order of Merit of the Italian Republic (19 October 2009)
:
 Grand Cross of the Order of Saint James of the Sword  (16 March 2009)
 Grand Cross of the Order of Infante Henry  (5 March 2008)
:
 Dame Grand Cross of the Order of Charles III (21 April 2006)
 Dame Grand Cross of the Royal Order of Isabella the Catholic (18 October 1999)

Awards and recognition
2001: Life Achievement Award of International Osteoporosis Foundation, Italy
2002: Ambrogino D'Oro Award from the Municipality of Milan, Italy
2002: Gold Medal of the President of the Italian Republic from Pio Manzù International Research Center, Italy
2003: German Media Award from , Germany
2005: Golden Plate Award, Academy of Achievement, USA
2005: Sesame Workshop Award from Sesame Workshop, USA
2007: Mediterranean Prize for Social Solidarity from the Mediterranean Foundation in Italy
2007: Global Humanitarian Action Award from UNSA-USA and the Business Council of the UN, USA
2007: Bambi Award for Attention Based Charity by Hubert Burda Media, Germany
2007: John Wallach Humanitarian Award and PeaceMaker Award from the non-profit Seeds of Peace, USA
2008: World Savers Award from Conde Nast Traveler, USA
2008: David Rockefeller Bridging Leadership Award from Synergos University, USA
2008: First ever YouTube Visionary Award
2009: The Marisa Bellisario International Award from the Fondazione Bellisario, Italy
2009: North-South Prize by the North-South Prize, Portugal
2009: FIFA Presidential Award, Switzerland
2010: Arab Knight of Giving Award from Arab Giving Forum, UAE
2010: The Leadership Award from White Ribbon Alliance for Safe Motherhood, USA
2010: James C. Morgan Global Humanitarian Award from Tech Awards, USA
2010: Glamour's 2010 Woman of the Year, USA
2011: Forbes magazine ranked Rania as one of the world's 100 most powerful women
2013: Atlantic Council's Global Citizen Award, USA
2015: Walther Rathenau Award from Walther Rathenau Institut, Germany
2015: World Childhood Award from Queen Silvia's World Childhood Foundation, USA
2016: Andrea Bocelli Humanitarian Award, Italy
2016: Foreign Press Association's Humanitarian Award, UK
2016: The Golden Heart Award, Germany
2016: Medal of Honor for Women from Sheikh Mohammad Bin Rashid, presented by his Son Sheikh Hamdan at the Global Women Forum in Dubai
2017: Global Trailblazer Award, USA
2017: The Fellowship Award from Fashion for Relief in Recognition of Her Majesty's Humanitarian Efforts Towards Children Caught in Conflict, France
2018: The Influential Personality of the Year Award, at the third annual Arab Social Media Influencers Summit (ASMIS) in Dubai
2020: The PWI Most Beautiful Woman In The World Award 2020
2022: Zayed Award for Human Fraternity 2022
2022: Path to Peace Award 2022

Honorary doctorates

 2001 Honorary Doctorate in Law (LLD) from the University of Exeter, UK
 2008 Honorary Doctorate Degree in Educational Sciences from the University of Jordan
 2008 Honorary Doctorate in International Relations from the University of Malaya, Malaysia
 2015 Honorary Doctorate in "Science Development and International Cooperation" from the University of Sapienza, Italy

References

External links

1970 births
Living people
The American University in Cairo alumni
Apple Inc. employees
Arab Open University people
Arab queens
Citigroup employees
Jordanian Internet celebrities
Jordanian royal consorts
Jordanian feminists
Jordanian Muslims
Jordanian people of Palestinian descent
UNICEF Goodwill Ambassadors
Jordanian YouTubers

Knights Grand Cross of the Order of Merit of the Italian Republic
Dames Grand Cross of the Order of Isabella the Catholic
Grand Cordons of the Order of the Precious Crown
Proponents of Islamic feminism
Grand Crosses Special Class of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany
United Nations Foundation
People from Tulkarm
Jordanian princesses by marriage
United Arab Emirates Health Foundation Prize laureates
Recipients of the Ambrogino d'oro

Queen Rania of Jordan


Et periode 6-grundstof er et grundstof, der i det periodiske system er placeret i sjette række (periode) fra oven. Fælles for disse grundstoffer er, at atomerne har netop seks elektronskaller.

Periode 6 omfatter 32 grundstoffer med atomnumre 55-86:
cæsium
barium
lanthanum
cerium
praseodym
neodym
promethium
samarium
europium
gadolinium
terbium
dysprosium
holmium
erbium
thulium
ytterbium
lutetium
hafnium
tantalum
wolfram
rhenium
osmium
iridium
platin
guld
kviksølv
thallium
bly
bismuth
polonium
astat
radon

Perioder i det periodiske system

Periode 6-grundstof


Os protestos em Eswatini em 2021 são uma série de protestos contínuos em Eswatini contra a monarquia e pela democratização que iniciaram no final de junho de 2021. Começando como um protesto pacífico em 20 de junho, agravar-se-iam após 25 de junho para a violência e saques no fim de semana quando o governo assumiu uma postura linha-dura contra as manifestações e proibiu a entrega de petições.

Antecedentes e causa

Eswatini é um dos poucos países (e o único na África) que é uma monarquia absoluta, com Mswati III sendo rei desde 1986. Os partidos políticos foram proibidos desde 1973, sob o rei anterior Sobhuza II, devido a um "estado de emergência" que permanece até a atualidade e são fortemente perseguidos sob as leis "antiterrorismo". O primeiro-ministro é nomeado pelo monarca. Embora os protestos sejam raros, houve manifestações em 2018 e 2019 sobre o estilo de vida luxuoso de Mswati III e o alegado uso indevido de fundos públicos. Uma série de discussões patrocinadas pela ONU em 2020 mostrou apoio a uma monarquia constitucional democrática no país. De acordo com o Afrobarometer, a confiança nas instituições governamentais, incluindo a monarquia, diminuiu significativamente nos últimos anos e os cidadãos procuram alternativas ao governo autoritário, embora apenas 49% apoiem uma administração democrática sobre outras formas de governo.

A causa imediata do protesto foi quando três parlamentares pró-democracia defenderam a introdução de um sistema mais democrático. Além disso, a morte de um estudante universitário em circunstâncias misteriosas em maio gerou suspeitas de que a polícia o havia matado e protestos subsequentes na época, que foram apoiados por legisladores da oposição, levaram a um estado de tensão preexistente.

Eventos
Os primeiros protestos ocorreram em 20 de junho, quando jovens rurais da região de Manzini percorreram uma aldeia gritando slogans políticos e pedindo o direito a um primeiro-ministro escolhido democraticamente. Eles bloquearam estradas e incendiaram pneus. A polícia reagiu a essas manifestações lançando granadas de atordoamento e disparando munições reais, levando os manifestantes a retaliar atirando pedras.

Os protestos se espalharam e se transformaram em violência em 25 de junho no município de Msunduza, perto de Mbabane, quando os manifestantes "entraram em confronto" com a polícia e as lojas foram saqueadas e incendiadas. Enquanto milhares de pessoas entregavam petições às autoridades tinkhundla, que são democraticamente nomeadas em um sistema "descentralizado", o governo as impediu de serem entregues, aumentando a contenda do sindicato nacional dos professores e levando a mais distúrbios.

Na noite de 28-29 de junho, foi especulado que Mswati III havia fugido de Eswatini em meio a uma desordem crescente. O governo negou essas informações. No entanto, foi relatado que seu avião particular foi avistado saindo do país. O Partido Comunista de eSwatini alegou que ele havia fugido para a África do Sul, enquanto a Rede de Solidariedade da Suazilândia afirmou que ele estava em Moçambique e instruiu as forças de segurança a "suprimir brutalmente" os protestos.  Em 29 de junho de 2021, as manifestações continuaram com a polícia tentando repelir os manifestantes com tiros e gás lacrimogêneo com a tropa de choque e o exército presentes nas ruas. A polícia também estabeleceu bloqueios em toda a capital e o governo fechou escolas e estações de ônibus. Um toque de recolher foi posto em prática entre 18:00 e 5:00 pelo governo para tentar acabar com a violência e as empresas e escolas foram fechadas.   Apesar disso, os protestos e saques continuaram no dia 30, e a polícia e o exército usaram força letal contra os manifestantes, com o acesso à internet se tornando limitado.

O exército foi oficialmente convocado em 1 de julho para "proteger a infraestrutura nacional essencial e fazer cumprir os regulamentos da COVID-19", de acordo com o primeiro-ministro em exercício, Themba Masuku, que também afirmou que isso não significava que a lei marcial estava em vigor.

No final de setembro, estudantes do ensino médio e universitários ainda protestavam lançando uma série de greves.

Em 1 de outubro, milhares de manifestantes marcharam até a embaixada dos Estados Unidos em Mbabane para entregar uma petição. As forças de segurança dispersaram a multidão com balas de borracha, gás lacrimogêneo e munição real. Um manifestante teria sido baleado na cabeça pela polícia fora do parlamento.

Em 22 de outubro, a polícia reprimiu violentamente um protesto de funcionários públicos, ferindo 30 enfermeiras. Em resposta, a União Democrática de Enfermeiras da Suazilândia emitiu um comunicado de que as enfermeiras não estariam mais tratando de oficiais da polícia.

Efeitos na África do Sul
Na cidade fronteiriça de Oshoek, centenas de caminhões ficaram retidos devido a alegações de que manifestantes almejavam importações e a perda de internet que impedia o processamento de entrada. A Força Nacional de Defesa da África do Sul foi solicitada a colocar os caminhões sob sua proteção para evitar mais violência e perdas. Em 1 de julho, os Combatentes da Liberdade Econômica forçaram o fechamento do posto de controle em Mananga em apoio aos protestos.

Manifestações e protestos em 2021
Política de Essuatíni

Protestos em Essuatíni em 2021


Úrsula Corberó Delgado () este o actriță spaniolă. Este cunoscută mai ales pentru rolurile sale din seriale de televiziune: Ruth Gómez în Física o química (2008-2011) și Tokyo în La casa de papel (2017-2021).

Biografie
Úrsula Corberó Delgado s-a născut în Barcelona, Spania, la 11 august 1989. Este fiica lui Pedro Corberó, un tâmplar, și a lui Esther Delgado, un comerciant. Are o soră mai mare pe nume Monica.

Carieră
Corberó și-a făcut debutul ca María în serialul TV Mirall Trencat în 2002. A apărut ca Sarah în serialul Ventdelplà în 2005-06, iar în serialul Cuenta átras în 2007. În 2008, a jucat rolul Manuela Portillo în serial. El Internado și a început să lucreze pentru canalul spaniol, Antena 3, în serialul TV Física o química până în 2010. Personajul ei, Ruth Gómez, suferea de bulimie. Serialul a atras multe controverse, dar Corberó a fost lăudată pentru performanța ei remarcabilă.

Actrița a apărut în mai multe filme, inclusiv în filmul de groază XP3D, în comedia Quien Mato a Bambi? și Off Course (Perdiendo el Norte), alături de actorii Blanca Suárez și Yon González. Filmul Cómo sobrevivir a una despedida este primul ei rol principal și a confirmat că este una dintre cele mai bune actrițe de comedie din Spania.

În 2017 a jucat în serialul TV La Casa de Papel, în rolul lui Silene Oliveira "Tokyo", unde a câștigat faima internațională. Serialul a fost difuzat inițial pe canalul spaniol Antena 3, iar anul următor a fost disponibil la nivel internațional de Netflix. A fost nominalizată pentru Premiul pentru cea mai bună actriță într-un serial TV la Premiile Feroze și în 2018 a câștigat premiul Iris spaniol pentru cea mai bună actriță.

Mai târziu în acel an, ea a jucat primul ei rol dramatic în filmul lui Julio Medem El Árbol de la Sángre. Ea a întruchipat rolul Rebeca, o femeie misterioasă care, împreună cu soțul ei, descoperă secrete despre familia ei.

În 2018, i s-a acordat primul ei rol în limba engleză în serialul american polițist Snatch. Ea a jucat alături de actorii Rupert Grint și Luke Pasqualino.

În 2019, ea a apărut ca ea însăși (Úrsula Corberó) în sitcom-ul spaniol Paquita Salas.

În 2020, a jucat în videoclipul pentru Un Día (One Day), o melodie de J Balvin, Dua Lipa, Bad Bunny și Tainy.

La sfârșitul anului 2019, Corberó a fost anunțat ca The Baroness în Snake Eyes, un spin-off de la G.I. franciza Joe, făcându-și debutul la Hollywood. Filmul este regizat de Robert Schwentke și îi are în distribuție pe actorii Henry Golding, Andrew Koji și Samara Weaving. Lansat pe 23 iulie 2021 în Dolby Cinema și IMAX. A devenit disponibil pentru a fi difuzat pe Paramount+ la 45 de zile după debutul său în teatru.

În aprilie 2022, Corberó s-a alăturat distribuției viitorului film de acțiune Netflix Lift, cu Gugu Mbatha-Raw, Kevin Hart, Vincent D'Onofrio și Paul Anderson, printre alții. Filmul este regizat de F. Gary Gray și produs de Matt Reeves.

Viata personala
În 2009, Corberó s-a întâlnit cu actorul Israel Rodríguez timp de doi ani. În 2011, sa întâlnit cu jucătorul de tenis Feliciano López timp de cinci luni. Începând din 2013, a fost într-o relație cu modelul și actorul Andrés Velencoso, până în 2015.

Din 2016, are o relație cu actorul spaniol Miguel Herrán, pe care l-a cunoscut în serialul de televiziune La casa de papel. Din 2022 locuiesc împreună la Madrid.

Referințe

Nașteri în 1989
Actrițe spaniole
Spanioli în viață
Oameni din Barcelona
Nașteri pe 11 august

Úrsula Corberó