Necrophagist, Almanya'dan teknik death metal grubudur. Grup neo-klasik gitar teknikleri ile tanınmıştır.

Hikayesi
Necrophagist grubunun çıkış albümü Onset of Putrefaction adlı albümdür. Bu albümde davullar yerine davul makinesi kullanılmıştır. Daha sonra Hannes Grossmann tarafından çalınan davul kayıtlarıyla yeni bir kayıt oluşturuldu. Önceki kayıtla bu yeni davul kayıtları birleştirildi.

Hem de özellikleri tekrar bırak, Necrophagist'in 1995 kendinden-unvanlı gösteri bandından iki şarkı mıdır. Tüm albüm, uzun zaman Necrophagist mühendisi tarafından hem de mühendisliydi ve iguana stüdyolarında üretici Christoph damgaları. "Dijital alan"da Bob Katz tarafından hakim olmuş oldu, Orlando, Florida. Tekrar bırak, Amerika Kanada'nda Willowtip kayıtları ile 2004'te çıkarıldı, ve dünyanın kalanında geri dönüş kayıtları.
Şubat'ın 10uncusu'nda, Hristiyan Muenzner'in, 'Çatışmaları programlamak' yüzünden banttan ayrılmış olduğu ilan edildiği 2006. O sonra, teknik ölüm metal bandına Obscura'yı katıldı. Guitaristin, bulunduğu bir değiştirme, Helsinki'den olan Sami Raatikainen, Finlandiya. Sami hem de, "Codeon" bantta oynar. Bant, 2005 Mart'tan 2005 Haziran'a boşluktaydı, Muhammed Suiçmez yüzünden, hasta oluyor.
Necrophagist, yeni davulcu Romain Goulon'la onun sonraki albümünde çalışmaya başladı.
2006'da bant, bir Amerikalı'nın (Kanadalı tarihler, iptal edildi), çağrılan "Kuzey Amerika'nın mezar yazıtını kesmek"i gezdiğini yaptı. Necrophagist, Arsis, alarm, Neuraxis, iyon ahenksizliği, büyükbaş hayvan kafa kesmesi tarafından bu turda katılmış oldu, ve senin gözlerin, kanar. Onlar, cenin ölmekle beraber, onların bizde yamyam cesedinin, hem de bazı Kanadalı buluşma yerlerini kapsayan düşüşte gezdiğini destekledi.
2007'de bant, 2007 California Metalfest'ten sonra onun MySpace sayfasında onu ilan etti, davulcu Hannes Grossmann, bandı bırakacaktı. Hannes, onun, bandın tam mesai gezen programına yapamadığını belirtti. Marco Minnemann (Paul Gilbert'le kim oynadı, Bozzio'nun olduğu havlu kumaş, Çad Wackerman), Hannes için resmi sürekli değiştirmeydi.Necrophagist, manşet yapan bir işti, yaz katliamı, kafasını kesilen kapsıyor olan diğer uç noktadaki metal bantlarının geniş bir değişikliğine yer veren 2007'de gezdiği için, Arsis, meçhul, kafayla ilgili kıyım, kanın, siyah koştuğu gibi, büyükbaş hayvan kafa kesmesi ve daha birçoğu. Arsis, yine de, Sacramento'da onun otobüsüyle bir olay yüzünden pek çok gösteriyi iptal etmek zorundaydı.
2008 Nisan'da, Necrophagist, Romain Goulon'un, Minnemann değiştirmek, banda hala kimin yan bir projede Suiçmez'le çalışıyor olacak olduğu onların yeni davulcusu olarak katılıyor olacak olduğunu ilan etti.Necrophagist, yağmada cenin ölüyor olan ölüm metal bantlarıyla 26 Ağustos 2008'den 10 Eylül 2008'e 2008'de köy turunu oynadı, ve katliamın altında. Bazı alanlarda gösteriler hem de, gövde, boğulma, 1349'u kapsadı, ve düşürdü.
Bant, bir yeni yazıyor, henüz isimsiz albüm. Suiçmez, bandın, albümde yedi-ip gitarını kullanıyor olacak olduğunu belirtti. [8] Muhammed kendi, 7 iple yeni bir gelenek dükkân Ibanez Xiphos gitarıyla kaydediyor olacak, 27 perdeye ek olarak.
Bizim olduğu 2009'da [9], yaz katliam turu, bant, "Ağar, ve ölüm" onların yaklaşan albümünden bir şarkıyı unvanlı önceden gösterdi. Bu şarkı, 7 ip gitarıyla yapıldı. Sami Raatikainen, şimdi endorseenin olduğu bir Ibanez gitarıdır, sahnede bir 7 ip RG-dizi gitarını kullanmak.
Birleşik Devletler sınırında yeni belgelemeyi doldurmamak için tutuluyor olan büyük ve güçlü hayvan yüzünden 2009 yaz katliamının Kanadalı bacağının olduğu Necrophagist manşetli.

Lirik konuları

İlk albümlerinde şarkılarının lirikleri, "Onset of Putrefaction" temel olarak ceset kesme, kan ve nekrofili merakı ile ilgilidir. İkinci albümleri Epitaph ise daha şiirsel liriklere sahiptir.

Albümler

Stüdyo kayıtları
 Onset of Putrefaction (1999)
 Onset of Putrefaction (2004 tekrar) (2004)
 Epitaph (2004)

Demolar
 Requiems of Festered Gore (1992)
 Necrophagist (1995)

Kadro
 Muhammed Suiçmez – gitar, vokal (1992'den beri)
 Stephan Fimmers – bas gitar (2003'ten beri)
 Sami Raatikainen – gitar (2006'dan beri)
 Romain Goulon – davul (2008'den beri)

Eski Üyeler
 Matthias Holzapfel – Elektro Gitar
 Adrian Trinchera - Elektro Gitar
 Jochen Bittmann – Bas Gitar
 Jan-Paul Herm – Elektro Gitar
 Raphael Kempermann – Davul
 Daniel Silva – Davul
 Mario Petrovic – Elektro Gitar
 Slavek Foltyn – Davul
 Björn Vollmer – Elektro Gitar
 Julien Laroche – Bas Gitar
 Christian Müenzner – Elektro Gitar
 Heiko Linzert – Bas Gitar
 Hannes Grossmann – Davul
 Marco Minnemann – Davul

Dış bağlantılar
 Necrophagist'in resmi sayfası
 Necrophagist'in resmi forumu
 Necrophagist lirikleri  DarkLyrics'den

Alman death metal grupları
Relapse Records sanatçıları
Müzikal dörtlüler
1992'de kurulan müzik grupları

Necrophagist


was a town located in Nishikasugai District, Aichi Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 8,284 and a density of 2,065.84 persons per km². The total area was 4.01 km².

On October 1, 2009, Haruhi was merged into the expanded city of Kiyosu.

External links
 Kiyosu official website

References

Dissolved municipalities of Aichi Prefecture
Kiyosu, Aichi

Haruhi, Aichi


යක්කල යනු ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කය තුල ගම්පහ නගරයට ආසන්නව පිහිටා තිබෙන නගරයකි. යක්කල නගරයේ ආසන්නතම විශාල නගරය ගම්පහ වන අතර, එය කිලෝ මීටර 4.5 ක් පමණ දුරින් පිහිටයි. කැළණිය විශ්වවිද්‍යාලයට අනුබද්ධ වික්‍රමාරච්චි ආයුර්වේද මධ්‍යස්ථානය පිහිටුවා තිබෙන්නේද යක්කල තුලයි.

ඓතිහාසික බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන වන වාරණ, පිළිකුත්තුව, ඌරුවල සහ මාළිගාතැන්න යන රජමහා විහාර වෙත ගමන් ගන්නා සමහරක් මාර්ග වැටී තිබෙන්නේද යක්කල නගරය හරහා වෙයි.

ගම්පහ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්කය
ශ්‍රී ලංකාවේ බස්නාහිර පළාතේ ජනාකීර්ණ ප්‍රදේශ
ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

යක්කල


Mise-en-scene er en samlebetegnelse for alt det, som en seer kan se i billedet i en film. Dvs. skuespillernes udseende, handlinger og disses makeup og kostumer samt rekvisitter, stedet, lyset mv. Hvor cinematografi handler om, hvordan disse ting opfanges af kameraet, kan man sige, at mise-en-scene er alt det, som er foran kameraet – alt der er i filmens diegese. Dvs. at mise-en-scene er det samlede ekspressive udtryk, der kan ses i billedet.

Viderelæsning
 Dahl, Anders et al (2016) Levende Billeder (i-bog) . Aarhus: Systime.

Film
Film- og videoteknologi

Mise-en-scene


A Taça CERS de 1982-83 foi a 3.ª edição desta competição.
Os italianos do Amatori Vercelli venceram a Taça CERS pela 1.ª vez, derrotando os compatriotas do AFP Giovinazzo na final.

Equipas participantes

Jogos

1.ª Eliminatória

Esquema final

Quartos-de-final

Meias-finais

Final

Taça WSE
1983 no desporto

Taça CERS de 1982–83


Earl of Gosford is a title in the Peerage of Ireland. It was created in 1806 for Arthur Acheson, 2nd Viscount Gosford.

The Acheson family descends from the Scottish statesman Sir Archibald Acheson, 1st Baronet of Edinburgh, who later settled in Markethill, County Armagh. He served as Solicitor General for Scotland, as a Senator of Justice (with the title Lord Glencairn), as an Extraordinary Lord of Session as 'Lord Glencairn', and as Secretary of State for Scotland. In 1628 he was created a baronet in the Baronetage of Nova Scotia, with remainder to his heirs male whatsoever. He was succeeded by his son from his first marriage, the 2nd Baronet. He married but died without male issue at a relatively early age and was succeeded by his half-brother, George, the 3rd Baronet, who settled in Ireland and was High Sheriff for cos. Armagh and Tyrone.

His son, the 4th Baronet, represented County Armagh in the Irish House of Commons. On his death the title passed to his son, the fifth Baronet. He sat as Member of the Irish Parliament for Mullingar. His son, the sixth Baronet, represented Dublin University and Enniskillen in the Irish House of Commons. In 1776 he was raised to the Peerage of Ireland as Baron Gosford, of Market Hill in the County of Armagh, and in 1785 he was further honoured when he was made Viscount Gosford, of Market Hill in the County of Armagh, also in the Peerage of Ireland.

He was succeeded by his son, the second Viscount. He sat in the Irish Parliament as the representative for Old Leighlin from 1783 to 1790. In 1806 he was created Earl of Gosford in the Peerage of Ireland. Since then, heirs apparent to the earldom have traditionally used the invented courtesy title of Viscount Acheson. His son, the second Earl, sat on the Whig benches in the House of Lords as an Irish Representative Peer from 1811 to 1849 and served under Lord Melbourne as Captain of the Yeomen of the Guard in 1834 and 1835. Between 1835 and 1838 he was Governor General of British North America. Lord Gosford married Mary, daughter of Robert Sparrow of Worlingham Hall in Suffolk. In 1835 he was created Baron Worlingham, of Beccles in the County of Suffolk, in the Peerage of the United Kingdom, which gave him and his descendants an automatic seat in the House of Lords.

He was succeeded by his son, the third Earl. He represented County Armagh in the House of Commons from 1831 to 1847. The latter year, two years before he succeeded his father in the earldom, he was raised to the Peerage of the United Kingdom in his own right as Baron Acheson, of Clancairny in the County of Armagh. His son, the fourth Earl, served as Lord-Lieutenant of County Armagh and was also a Lord of the Bedchamber to the Prince of Wales and Vice-Chamberlain of the Household to Her Majesty Queen Alexandra. He was succeeded by his eldest son, the fifth Earl. He was a colonel in the Coldstream Guards and fought in the Second Boer War and in the First World War. His eldest son, the sixth Earl, sat on the Conservative benches in the House of Lords and served under Harold Macmillan as a Lord-in-waiting (government whip in the House of Lords) from 1958 to 1959.  the titles are held by his only son, the seventh Earl, who succeeded in 1966.

The family seat was Gosford Castle, near Markethill, County Armagh.

Acheson baronets, of Glencairny (1628)
Sir Archibald Acheson, 1st Baronet (died 1634)
Sir Patrick Acheson, 2nd Baronet (–1638)
Sir George Acheson, 3rd Baronet (1629–1685)
Sir Nicholas Acheson, 4th Baronet (–1701)
Sir Arthur Acheson, 5th Baronet (1688–1749)
Sir Archibald Acheson, 6th Baronet (1718–1790) (created Viscount Gosford in 1785)

Viscounts Gosford (1785)
Archibald Acheson, 1st Viscount Gosford (1718–1790)
Arthur Acheson, 2nd Viscount Gosford (–1807) (created Earl of Gosford in 1806)

Earls of Gosford (1806)
Arthur Acheson, 1st Earl of Gosford (c. 1745–1807)
Archibald Acheson, 2nd Earl of Gosford (1776–1849)
Archibald Acheson, 3rd Earl of Gosford (1806–1864)
Archibald Acheson, 4th Earl of Gosford (1841–1922)
Archibald Charles Montagu Brabazon Acheson, 5th Earl of Gosford (1877–1954)
Archibald Alexander John Stanley Acheson, 6th Earl of Gosford (1911–1966)
Charles David Alexander John Sparrow Acheson, 7th Earl of Gosford (born 1942).

The heir presumptive is the present holder's first cousin Nicholas Hope Carter Acheson (born 1947). His father Patrick Acheson was the son of the 5th Earl and brother of the 6th Earl.
The heir presumptive's heir apparent is his son Eric James Patrick Acheson (born 1988).

See also
Peerage of Britain and Ireland by date
Peerage of Great Britain
Peerage of the United Kingdom

Notes

References

External links

Earldoms in the Peerage of Ireland
Noble titles created in 1806
Earls of Gosford

Earl of Gosford


Hebron (în ebraică:חברון Hevron, în arabă:الخليل - Al Halil sau Al Halil al Rahman - "Prietenul Celui Milostiv") este un oraș în sudul Cisiordaniei, în Palestina istorică sau Eretz Israel, așezat în Munții Iudeei, la 35 km sud de Ierusalim. Localitatea se află la o altitudine de 927 m, în mijlocul zonei Muntelui Hebron, care este o parte a Munților Iudeei.
Orașul are o populație de 202.172 locuitori (2014).  După numărul de locuitori, Hebron este cel mai mare oraș din Cisiordania și al doilea oraș din așa numitele Teritorii Palestiniene, după Gaza. Majoritatea populației este formată din arabi palestinieni, orașul având în zilele noastre și o mică minoritate de 500-850 evrei israelieni care s-au așezat în jurul orașului vechi și în Otniel. 80% din oraș - sectorul numit H1-  face parte din zona C a Cisiordaniei, aflată sub administrația Autorității Naționale Palestiniene.  Restul de circa 20% a orașului, așa numitul sector H2, este o parte a zonei A a Cisiordaniei, administrată de Israel.

Hebron este unul din orașele cele mai vechi din Orientul Apropiat și din lume,care a fost locuit aproape fără oprire din vremurile antice.
Pentru evrei este denumit "Orașul Patriarhilor",deoarece aici, în Grota Macpela (Mearat Mahpelá) sau Peștera Patriarhilor sunt îngropați, după tradiția mozaică, patriarhii evrei Avraam,Isaac și Iacob, și soțiile lor respective, Sara, Rebeca și Lia. (Rahila este înmormântată în apropiere de Betleem.
În perioada biblică, Hebron a fost unul din cele mai mari orașe din Țara Israelului și chiar capitala regelui David în primii săi ani de domnie.
Hebron este considerat al doilea oraș sfânt al iudaismului, după Ierusalim. El este unul din cele patru orașe sfinte ale acestei religii (alături de Ierusalim, Safed și Tiberias), în care, în secolele al XVIII-lea-al XIX-lea, se concentra majoritatea populației evreiești din Palestina (HaYishuv Hayashan)

În religia islamică, care îi venerează pe Avraam (în arabă Ibrahim), Isaac (în arabă Ishak) și pe Iacob (în arabă Yakub) ca pe niște profeți ai islamului, se acordă, de asemenea, însemnătate mormintelor presupuse ale acestora.
Orașul se numește în arabă Al Halil, dupa porecla pe care o atribuie tradiția musulmană lui Avraam - Ibrahim, "prietenul lui Dumnezeu" - Halil Allah.
خليل الله  sau Halil al Rahman ("prietenul Celui Milostiv"). Peștera Macpela este denumită de arabii musulmani Al Haram Al Ibrahimi  الحرم الإبراهيمي(Sanctuarul lui Ibrahim) și găzduiește un loc de rugăciuni. Hebron este sacru și pentru creștinism.

Hebronul este în zilele noastre un centru însemnat al comerțului din Cisiordania, responsabil pentru o treime din produsul domestic brut din Cisiordania, mai ales datorită comercializării marmurii de Hebron. De asemenea este cunoscut pentru producția sa de struguri, smochine, calcar, industria olăritului și a sticlei.Orașul este cunoscut și pentru combinatul său de produse lactate, Al Junaidi. El găzduiește, de asemenea, două instituții arabe de învățământ superior: Universitatea Hebron și Universitatea Politehnică a Palestinei. Orașul vechi este caracterizat de numeroase ulicioare, case de piatră cu acoperișul plat și vechile bazare.

În imediata apropiere a Hebronului se află localitățile arabe ad-Dhahiriya, Dura și Yatta. Guvernoratul Hebron este are populația cea mai mare dintre guvernoratele din teritoriul Autorității Naționale Palestiniene: 600,364 locuitori (2010)

Numele
Numele ebraic Hebron (se citește Hevron) este legat de rădăcina semitică "hbr"  care se regăsește în cuvinte din limba ebraică (vezi havér = tovarăș, hevrá = societate, hibur = compunere, adunare)  și în cea a amoriților antici. Este posibil că la origine ar fi avut semnificația de "alianță". Odată și arabii musulmani au numit orașul Habrun sau Habra.
Denumirea arabă Al Halil sau Al Khalil derivă dintr-un epitet coranic pentru Avraam (Ibrahim) Khalil al Rahman -إبراهيم خليل الرحمن (prieten al Celui Milostiv). Ea are deci, o înrudire cu numele ebraic legat de "tovărășie" sau "prietenie".

Istorie

Perioada canaaneană și a dominației egiptene

Săpăturile arheologice au decelat urmele unor puternice fortificații datând din Epoca Bronzului timpuriu, acoperind circa 2,4-3 hectare în jurul colinei Tel Rumeida. Cetatea a înflorit în secolele al XVII-lea-al XVIII-lea î.Hr. înainte de a fi distrusă de un incendiu, și a fost repopulată în epoca Bronzului târziu.(Gibson). Acest Hebron străvechi a fost la origine un oraș-stat canaanean (Towner).Textul biblic îl atribuia hitiților. Albright îl credea capitala a lui Shuwardata din Gat, un conducător de origine presupusă indo-europeană contemporan cu Abdi Kheba, stăpânitorul Ierusalimului, deși dealurile Hebronului sunt aproape cu totul lipsite de așezări din Epoca Bronzului târziu. (Naaman). Tradiția abrahamică mai leagă locul și de nomazi și unii cercetători i-au atribuit o legătură cu Keniții. Aceștia ar fi ocupat orașul pentru multă vreme (Smith), Hever fiind un clan kenit (Kraeling). În povestirea invaziei triburilor ebraice , Hebron este menționat ca fiind unul din două centre controlate de canaaniți și conduse de cei trei fii ai lui Anak.(bney yelidey Haanak)(Naaman). Unii cercetători au văzut în acest nume o origine nesemitică, tradiție a unor presupuși mercenari filisteni sau huriți,care a fost ulterior înghițită de clanul vest semitic al lui Caleb (Kalev), care imigrase aici dinspre deșertul Neggev sau prezența unei migrații kenite sau kenizite dinspre Neghev. Pentru ei (Joseph Blenkinsopp) cuvinte legate de keniziți ar fi apropiate de limba hurită, de unde și presupunerea ca Anakiții ar fi fost niște huriți.În eposul biblic ei sunt considerat urmași ai Nefilimilor (Cartea lui Iosua 10:3, 5, 3-39; 12:10, 13).
Cartea Facerii menționează că, inițial, Hebronul se numea Kiryat Arba sau "Cetatea celor Patru," ceea ce ar fi putut însemna patru cupluri,  patru familii, patru triburi, patru dealuri etc

Legenda cumpărării Peșterii Macpela de către Avraam (Avraham) de la hitiți constituie un element de bază în ceea ce a devenit ulterior atașamentul evreilor la țara Canaanului pe care au numit-o Țara lui Israel (Finkelstein, Silverman), ea semnificând o primă proprietate funciară a israeliților înainte de cucerirea țării sub conducerea lui Iosua. Prin așezarea sa la Hebron Avraam este descris ca legând prima sa alianță (Brit) cu două clanuri amorite locale, care au devenit aliații săi - baaley brit.(Elazar 1998, Cartea Facerii cap.23)

Perioada evreiască antică - dominațiile babiloneană, persană și elenistică

Hebronul din epoca biblică se concentra în ceea se cunoaște în prezent ca Tel Rumeida, în vreme ce centrul său ritual se afla la Eloney Mamre.(Magen). Se povestește ca el a fost cucerit de la canaaniți ori de către Iosua, despre care se spune ca a șters de pe fața pământului pe toți locuitorii săi dinainte,
("n-a lăsat pe nimeni să scape; cum făcuse cu Hebronul și cu regele lui și cum a făcut cu Libna și regele ei","n-a lăsat să scape nimeni, ci a omorât toată suflarea, cum poruncise Domnul Dumnezeul lui Israel." Iosua 39-40)(Glick) ori de către tribul Iuda sau de către Caleb.(Gottwald): anumite cuceriri atribuite lui Iosua sunt în alt loc atribuite unui trib sau unor clanuri.În cazul Hebronului, în Cartea lui Iosua Navi cucerirea lui este atribuită lui Iosua însuși, (Iosua 10:36-37,) în timp ce în Cartea Judecătorilor (1:10) i se datorează tribului Iuda , iar in Cartea Judecătorilor 1:20 și în Iosua 14:13-14,15:13-14 - lui Caleb.
Orașul însuși, cu câteva pășuni adiacente, a fost alocat lui Caleb (Iosua 21:3-12, Cronici 6:54-56), care i-a izgonit pe cei trei uriași - Sheshai, Ahiman și Talmai - care conduceau cetatea.

Mai târziu, povestirea biblică îl arată pe regele David domnind la Hebron vreme de circa șapte ani. Aici au venit la el bătrânii Israelului pentru ca el să lege o alianță în fața lui Elohim și să-l ungă rege al Israelului (unit) (Gottwald, citând pe Samuel II sau Cartea Regilor 2, 5:3)
Tot la Hebron s-a proclamat rege Absalom, ridicând steagul revoltei contra tatălui său David (Samuel II, 15:7-10
Orasul a devenit unul din principalele centre ale regatului Iudeei fiind inclus între cele șase orașe traditionale de azil sau refugiu.(Japhet)(Iosua cap.20,1-7)
Așa cum a arătat descoperirea de sigilii antice la Lahish cu inscripția lmlk Hebron (regelui Hebronului), Hebron a continuat să fie un centru economic însemnat, datorită poziției sale geografice la intersecția drumurilor - de la Marea Moartă către răsărit, de la Ierusalim spre nord, spre Neggev și Egipt spre sud, și spre Câmpia Shefela spre vest. Fiind situat pe căi comerciale însemnate cum ar fi Calea Patriarhilor, Hebronul a rămas în această perioadă  dependent administrativ și politic de Ierusalim.(Jericke)

După distrugerea Primului Templu, numeroși locuitori evrei din Hebron au fost,se pare,deportați în exilul babilonean.(Carter). O parte s-ar fi întors după cucerirea persană (538 î.Hr.) (Nehemia 11:25). În perioada elenistică s-au găsit aici morminte grecești cu menționarea zeului edomit Kos, localitatea cunoscând o influență edomită. Edomiții sau idumeii,probabil sub presiunea nabateenilor, au înaintat prin Neggev până în sudul Iudeei, și au dominat la un moment dat HebronulDupă unii cercetători Hebronul ar fi fost chiar inclus în provincia vecină Idumea (Edom) (Jericke, Magen). În cursul Revoltei Macabeilor în anul 167 î.Hr. orașul a fost ocupat de Iuda Macabeul, care i-a izgonit pe edomiți, i-a dărâmat fortificațiile și incendiat turnurile .Se pare că orașul a mai rezistat dominației Dinastiei Hasmoneene și mai târziu. Încă în vremea Războiului Iudeilor ar mai fi avut un caracter edomit.În vremea regelui Ioan Hyrcan majoritatea edomiților a fost silită să se converteasca la iudaism.

Actuala așezare în vale a centrului orașului Hebron datează din epoca romană. Irod cel Mare, de origine edomită, ajuns rege al Iudeei, a zidit zidul care înconjoară încă în zilele noastre sanctuarul Peșterii Patriarhilor. Este posibil ca Irod a fost și cel dintâi ctitor al acestui sanctuar. Tot lui i se poate atribui și clădirea numită Ramat Al Khalil de la Mamre
În zilele Războiului Iudeilor (Primul război iudeo-roman) orașul a fost capturat fără vărsare de sânge și prădat de luptătorii lui Shimon Bar Giora, conducător al sicarilor. Apoi a fost pustiit de romani sub conducerea lui Sextus Vettulenus Cerealis. Romanii au masacrat populația și au dat foc caselor După înfrângerea lui Shimon Bar Kohba în anul 135 d.Hr. un mare număr de prizonieri evrei au fost vânduți ca robi pe piața de sclavi de la Mamre, la Hebron.(Schurer,Millar, Vermes 1973, cit Ieronim in Zachariam 11:5, in Hieremiam 6:18. Chronicon paschale, in Hezser 1006)

Perioada romano-bizantină
Ulterior orașul a fost parte a Imperiului Roman de Răsărit sau Bizantin în cadrul provinciei Palaestina Prima  din Dioceza Estului.
În secolul al V-lea împăratul Iustinian I a ridicat deasupra Peșterii Macpela o biserică creștină, pe care a distrus-o generalul persan Sahrabaz în cursul ocupației scurte a țării de către Imperiul Sasanid în anul 614, sub domnia lui Khosrau al II-lea.(Norwich). Sub bizantini stabilirea de evrei la Hebron a fost interzisă (Scharfstein). Persanii au distrus numai biserica, prezervând sanctuarul peșterii, ca semn de bunăvoință fata de evrei, despre care se spune că ar fi avut o prezență importantă în armata sasanidă.(Salaville 1910)

Perioada califatelor arabe
Se pare că Hebronul a fost una din ultimele localități care au fost cucerite de arabi în secolul al VII-lea, fără a se lovi de rezistență, și de aceea el nu este menționat în niciuna din povestirile tradiției cuceritorilor arabi. .
Tradiția musulmană atribuie lui Solomon construirea sanctuarului (Hayyez, ulterior Maqam) Patriarhilor. După ce a luat orașul, cuceritorul Ierusalimului, califul Omar ibn Al Khattab a dat voie evreilor să se întoarcă și să construiască o mică sinagogă în perimetrul sanctuarului herodian și să aibă în apropiere un loc de înmormântare. Surse caraite vorbesc de prezența permanentă la Hebron a unui paznic evreu al Peșterii patriarhilor. În oraș s-a stabilit în vremea aceea Tamim al-Dari, sahaba  (companion) al profetului Mohamed.

Odată cu începutul dominației califatului arab (rashidian) în Hebron în anul 638, musulmanii au transformat biserica bizantină de pe mormântul lui Avraam, în moschee. Orașul a devenit o importantă stație de caravană pe drumul spre Egipt precum și un caravanserai pentru pelerinii care în fiecare an porneau din Damasc la drumul spre Mecca. S-a dezvoltat și comerțul cu beduinii din Neghev (al Naqab) și cu locuitorii de la estul Mării Morții (Bahr Lut) . După  mărturia lui Anton Kisa, evrei din Hebron și din Tir ar fi fondat industria sticlei la Veneția în secolul al IX-lea.
Înainte de secolul al X-lea Hebronul nu era considerat un oraș remarcabil și el nu  a fost pomenit în literatura musulmană din această perioadă.
Geograful local Al-Muqaddasi îl descria așa în anul 985:

Obiceiul acesta de ospitalitate cunoscut sub numele de "Masa lui Avraam" (Simat Al Khalil) era similar celui stabilit de către califii fatimizi, însă la Hebron el și-a găsit expresia cea mai vestită.. Printre cei mai vestiți donatori in evul mediu pentru pelerinii la Hebron s-au numărat Emirul Horasanului,care a dăruit în acest scop o mie de dirhami pe an,și al Shar al Adil.

Călătorul persan Nasir-i-Khusraw care a vizitat Hebronul în anul 1047 menționează în cartea sa "Safarname" că foarte multe sate furnizau Sanctuarului donații în scopuri pioase. Într-unul din sate exista un izvor, care tâșnește de sub o piatră, dar nu foarte abundent; apa sa este condusă printr-un canal, amenajat în pământ, până la un loc în afara orașului, unde ea este colectată într-un rezervor...Sanctuarul (Mashad) se ridică la limita de sud a orașului... este închis între patru ziduri. Mihrabul (nișa)  și Maksura (spațiul închis pentru rugăciunile de vineri) se află în clădirea de la capătul de sud. În Maksura se află mai multe Mihraburi frumoase.
Mai departe Nasir-i Khusraw scria că La Hebron se crește mai ales orz, grâul fiind rar, în schimb ,măslinele sunt din belșug. Oaspeții sunt cinstiți cu pâine și măsline. Exista aici mai multe mori, care lucrează cu ajutorul boilor și catârilor, care macină îndelung făina. Niște fete lucrează toată ziua la coptul pâinilor. Pâinile sunt de circa trei livre, și fiecare persoană care sosește, primește câte una pe zi, precum și o mâncare de linte, gătită în ulei de măsline, de asemenea ceva stafide.... în unele zile vin cinci sute de pelerini, și toți se bucură de această ospitalitate.

Documente din Geniza din Cairo din aceasta perioadă vorbesc numai de "mormintele patriarhilor" și revelează ca la Hebron exista o comunitate evreiască organizată, care își avea sinagoga lângă morminte, și se ocupa cu găzduirea de pelerini și negustori evrei. Pentru scurte perioade orașul a fost sub controlul mai multor dinastii musulmane domnitoare în Egipt - Tulunizii (868-905) Ikhshidizii (935-969), Fatimizii (973-1171),și turcii Selgiucizi.

În vremea Imperiului Selgiukid în fruntea comunității stătea Saadia ben Avraham ben Nathan, care era cunoscut ca "prietenul"  (haver al) Mormintelor patriarhilor

Perioada cruciaților
Califatul fatimid a stăpânit în regiune până în 1099, când Hebronul a fost cucerit de cruciații lui Godefroy de Bouillon și a fost botezat "Castellion Saint Abraham" sau "Saint Abraham de Bron". Orașul a devenit centrul administrativ al districtului sudic al Regatului Ierusalimului și a fost dat în stăpânirea lui Gerard d'Avesnes. Gerard d'Avesnes era un cavaler originar din Hainaut care a fost luat prizonier de către musulmani la Arsuf, la nord de Jaffa, a fost rănit, apoi, chiar de către luptătorii lui Godefroy în timpul asediului Jaffei, iar mai târziu a fost pus în libertate de către musulmani ca un gest de bunăvoință față de Godefroy. Cruciații au transformat moscheea și sinagoga din Hebron în biserică.

În anul 1106 egiptenii au lansat un raid in sudul Palestinei și în anul următor aproape că au cucerit Hebronul. Baudouin I, regele Ierusalimului, a condus personal apărarea și apoi contraatacul împotriva musulmanilor. În anul 1113, după spusele lui Ali din Herat (cronicar din anul 1173) ,în timpul domniei lui Balduin al II-lea o parte care acoperea peștera lui Avraam s-a prăbușit și un număr de "Franci" au pătruns în ea. Ei ar fi văzut rămășițele pământești ale lui Avraam, Isaac și Iacob. ale căror giulgiuri se rupseseră cu totul. Regele le-a furnizat giulgiuri noi și a renovat locul. O informație similară o dă Ibn at-Athir în cronica sa despre anul 1119.
"În acel an a fost deschis mormântul lui Avraam și al celor doi urmași ai săi, Isaac și Iacob... Mulți au văzut pe patriarhi. Membrele lor erau neatinse și lângă ele se aflau lămpi de aur si de argint". Și istoricul Ibn al-Qalanisi din Damasc a pomenit în cronica lui de descoperirea moaștelor atribuite lui Avraam, Isaac și Iacob, eveniment care a produs senzație în rândurile tuturor celor trei comunități din Palestina, musulmană, evreiască și creștină.
Spre finele perioadei cruciate, în anul 1166 sanctuarul Patriarhilor a fost vizitat și de către Maimonide, Rabbi Moshe ben Maimon. El a notat:

Ca domeniu regal Hebron a fost predat în anul 1161 în mâinile lui Philippe de Milly, fiind alipit senioriei Transiordaniei. În 1167-1168  a fost numit un episcop al orașului și în partea de sud a Sanctuarului Patriarhilor s-a clădit o nouă catedrală catolică a Sfântului Avraam. (Locul era supanumit și Peștera Sfântă - Sancta Caverna sau Sancta Spelunca, în greacă "ageion spelaion" )
În 1170 localitatea a fost vizitat de călătorul evreu Beniamin din Tudela (Binyamin MiTudela), care a cunoscut-o și sub noul ei nume francez, Saint Abram de Bron. Beniamin din Tudela relata în jurnalul său:

Perioada sultanilor ayubizi și mameluci
În fruntea oștilor musulmane comandantul kurd Salah ad Din (Saladin) a cucerit Hebronul în anul 1187. Și în acest caz unele tradiții creștine mănăstirești atribuie evreilor din oraș o colaborare cu asediatorii musulmani, descrisă în mod identic cu cea din vremea califului Omar.
Numele orașului devine iar Al Halil. Din aceasta perioadă, se menționează prezența unui cartier kurd care a dăinuit până la începutul epocii otomane.
Pentru scurt timp localitatea cade în mâinile lui Richard Inimă de Leu. Mai apoi alt Richard, conte de Cornwall, încearcă să medieze în conflictul dintre Cavalerii Opistalieri (Ioaniți) și Cavalerii Templieri deorece rivalitatea lor punea in pericol stabilitatea în regiune, asigurata prin tratatele cu sultanul egiptean As Salih Ayyub. Dar, la scurtă vreme după plecarea lui, conflictul a reizbucnit și în anul 1241 Templierii au dat năvală în Hebronul, populat de musulmani, violând acordurile și producând numeroase daune.

Anul 1244 a fost martor raidurilor mongolilor horezmieni în Palestina. Ei au lăsat orașul în ruine, dar au lăsat Sanctuarul Patriarhilor neatins.
Ei au fost în cele din urma izgoniți de către sultanul mameluc Baybars I.În anul 1260 el a înălțat un minaret deasupra Sanctuarului.  După 6 ani, făcând un pelerinaj în oraș, Baybars a poruncit să se interzică creștinilor  și evreilor accesul la sanctuar. Atmosfera generală a devenit în acel timp mai puțin tolerantă față de creștini și evrei decât în timpul Ayubizilor. Edictul acesta de excludere a nemusulmanilor a fost aplicat, nu totdeauna cu consecvență, până la mijlocul secolului al XIV-lea, pe la 1490 chiar și musulmanilor fiindu-le interzis să intre în grotele subterane.

Perioada otomană

Perioada otomană timpurie
Expansiunea Imperiului Otoman de-a lungul coastei de sud-est a Mediteranei în timpul domniei sultanului Selim I Yavuz,a coincis cu instituirea în Spania de către Regii catolici a comisiilor  Inchiziției care au pus capăt secolelor de "convivencia" dintre creștini și evrei. Ca urmare a expulzării evreilor din Spania și Portugalia ,numerosi evrei spanioli și portughezi, cunoscuți sub denumirea de evrei sefarzi, au emigrat intre  altele, în provincii otomane, inclusiv în Palestina, pentru evrei Țara Sfântă sau Țara Israelului. Un număr de renumiți cabaliști evrei s-au stabilit la Hebron.În urmatoarele doua secole s-a produs și o migrație semnificativă de familii tribale beduine din Peninsula Arabică spre Palestina. Multe din ele s-au așezat în trei sate diferite din Wadi Al Khalil (Depresiunea Al Halil) și urmașii lor au format cu timpul majoritatea populației orașului Hebron. Comunitatea evreiască a numărat în cursul secolului al XVI-lea circa 8-10 familii și în prima jumătate a  acestui secol ea a suferit grave probleme financiare.
În 1538-1539 sunt înregistrate în oraș 20 case evreiești, în 1553-1554 numai 8, în 1562 și în 1596-1597 - 11. S-ar putea ca registrele "tahrir" să subevalueze numărul locuitorilor evrei.(Moshe Gil). În anul 1540 renumitul cabalist Malkiel Ashkenazi a cumpărat de la karaiții din oraș o curte în care a construit sinagoga Avrahama Avinu .În 1659 Avraham Pereyra din Amsterdam a întemeiat la Hebron ieșiva "Hessed Avraham" care a ajuns să atragă numeroși școlari.La începutul veacului al XVIII-lea comunitatea evreilor din Hebron suferea de numeroase datorii, care practic se cvadruplaseră între anii 1717 - 1729.(de la 12,000 la 46,000 kuruș). Ei erau supuși jugului unor impozite excesive din partea pașalelor turcești. În 1770 au sărit în ajutorul lor un număr de evrei nord-americani. În 1803 rabini și alți conducători ai obștei au fost aruncați în închisoare pentru neplata datoriilor. În 1807 comunitatea a găsit totuși, banii necesari pentru a cumpăra un teren de 0,5 hectare pe locul unde se află astăzi piața comercială a orașului

Sub stăpânirea turcească, sanctuarul patriarhilor, care se afla într-o stare deplorabilă, a fost restaurat, recăpătând o înfățișare impunătoare. Ali Bey, unul din puținii străini, care au reușit să se strecoare în cetate, a raportat în anul 1807:

În timpul stăpânirii turcești, Hebronul a devenit faimos prin industria sa de sticlă, stimulată de aportul de materii prime minerale aduse de beduini de la Marea Moartă. Sticlăriile arabilor din Hebron sunt amintite în cărțile călătorilor din Vest care au vizitat Palestina în cursul secolului al XIX-lea.
Ulrich Jasper Seetzen, de pildă, a notat pe la 1808-1809 ca în acei ani circa 150 persoane lucrau în atelierele de sticlă din oraș, care se foloseau de 26 de cuptoare.În 1844 Robert Sears scria ca 400 familii arabe din Hebron fabricau lămpi de sticlă, care erau exportate în Egipt. Mărfuri se găseau din belșug și se vindeau într-un număr considerabil de prăvălii. Pe la începutul veacului musafirii au remarcat și agricultura prosperă a Hebronului.
În afară de sticlă, Hebronul era un mare exportator de dibse, zahăr din struguri, provenit din vestitul soi de struguri Dabuke, caracteristic zonei.

Răscoala țărănească
În aprilie 1834, când Ibrahim Pașa, venit din Egipt, anunțase că  va recruta oșteni dintre musulmanii locali, a izbucnit în regiune o răscoală țărănească, cunoscută ca "Răscoala țăranească din Siria" (deoarece în tradiția arabă multă vreme Palestina era considerată partea de sud a Siriei). Hebronul, sub conducerea nazirului Abd ar-Rahman Amr, a refuzat să furnizeze cota de recruți  cerută de egipteni, și drept urmare, a suferit o represiune sângeroasă. Ibrahim pașa a asediat cetatea, și când aceasta a fost nevoită să  depună armele la 4 august, a suferit numeroase violențe și jafuri.
S-a apreciat ca circa 500 din locuitorii musulmani au pierit în apărarea orașului, iar alți 750 au fost luați la oaste cu forța. 120 tineri au fost răpiți și puși la dispoziția ofițerilor egipteni. Majoritatea locuitorilor au fugit din timp în dealurile din jur. Mulți dintre evrei au fugit la Ierusalim, dar în timpul jafului orașului, cel puțin cinci evrei au fost omorâți.
În 1839 populația totală a orașului era estimată la vreo 10,000. Odată cu căderea administrației lui Ibrahim pașa în 1841, șeful local Abd ar-Rahman Amr a reluat în mâinile sale frânele puterii în oraș ca șeic al Hebronului. Din cauza taxelor exorbitante în bani peșin pe care le-a impus, majoritatea evreilor din Hebron au părăsit localitatea si s-au stabilit la Ierusalim. În 1846 guvernatorul otoman (serasker) al Ierusalimului, Kıbrıslı Mehmed Emin Pasha, a organizat o campanie militară împotriva șeicilor rebeli ai Hebronului. Soldații săi au primit permisiunea să jefuiască și ei orașul.
Se zvonea ca de fapt, el l-ar fi protejat în taină pe Abd ar-Rahman. Totuși, acesta din urmă, împreună cu alți conducători locali (ca de exemplu Muslih al-'Azza din Beit Jibrin) a fost surghiunit, dar prin 1848 s-a putut întoarce în zona Hebronului.

Perioada otomană târzie
În anii 1850 minoritatea evreiască din Hebron număra 45-50 familii de evrei sefarzi, din care 40 născute în oraș, precum și o comunitate de evrei așkenazi de circa 50 familii, venite mai ales din regiunile poloneze și Imperiul Rus cu 30 ani în urmă. Hasidimi din mișcarea religioasă Habad au venit la Hebron începând din 1823. Represiunea lui Ibrahim pasa a lovit pentru o vreme industria sticlei, iar planul sau de a construi o flotă în Mediterană, a păgubit pădurile Hebronului, făcând și ca lemnul pentru cuptoare să devină mai greu de găsit.
Economia orașului a mai decăzut și din pricina unor factori suplimentari:Egiptul a început să importe sticlă mai ieftină din Europa, drumul pelerinilor musulmani spre Mecca de la Damasc prin Transiordania a redus importanța Hebronului ca stație de pelerinaj, iar Canalul de Suez (1869) a lovit în comerțul prin caravane.

În a doua jumătate a secolului al XIX-lea orașul era împărțit în patru cartiere:Cartierul vechi (Harat al-Kadim), în preajma Peșterii Macpela,la sud de el Cartierul negustorilor de mătase (Harat al-Kazaz), locuit de evrei, apoi la nord-vest Cartierul Șeicului  (Harat ash Ash-Sheikh) iar mai departe, la nord Cartierul cel dens (Harat al-Harba).Wilson a menționat o altă distribuție de cartiere:Cartierul Porții Mănăstirii (Harat Bab al-Zawiye), Cartierul Sanctuarului (Harat al-Haram) la sud-est. În 1855 noul guvernator otoman al sangeacului Ierusalim  Kıbrıslı Mehmed Kamil Pașa a încercat să pacifice spiritul rebel al Hebronului. În fruntea unei trupe de soldați a mărșăluit spre Hebron în iulie 1855, însoțit de delegați străini din Anglia, Franța și de la alte consulate, care să servească drept martori. După ce a reprimat rezistența, Kamil Pașa a numit pe Salama Amr, fratele și rivalul de temut al lui Abd ar Rahman Amr, ca "nazir" al regiunii Hebron. În următorii 4 ani a domnit în oraș o liniște relativă.
Prin 1866 și-au făcut apariția în oraș și un grup de hasidim evrei din dinastia Karlin din regatul Ungariei.
Relațiile dintre arabi și minoritatea evreiască deveniseră în acea vreme relativ bune, iar un evreu, Alter Rivlin, vorbitor de arabă și de neo-arameică, devenise la un moment dat membru în consiliul primăriei.
Seceta din anii 1869-1871  a dus la reducerea surselor de hrană, și la scumpirea alimentelor existente. Ploile din 1871 încă nu au reușit să normalizeze situația, țăranii neavând semințe de semănat. Și evreii au fost nevoiți să împrumute bani de la vecinii de alte confesiuni, la dobânzi ridicate, pentru a putea cumpăra grâul necesar. Conducătorii lor au decis să trimeată în Egipt pe rabinul lor șef, Eliahu Suleiman Mani, pentru a obține ajutoare.
Din 1874 districtul Hebron ca parte a Sangeacului Ierusalim a intrat sub administrație directă de la Istanbul.

Legături externe
The Applied Research Institute -Jerusalem ARIJ Hebron City Profile Palestinian localities Study, Hebron Governorate, 2009
Severien Salaville - articolul Hebron in The Catholic Encyclopedia vol.7.Robert Appleton Company New York 1910, online 2012
State of Palestine Central Bureau of Statistics 2007-2016
Biblia Ortodoxă în limba română 2012 online
Henri Sauvaire Histoire de Jérusalem et d'Hébron depuis Abraham jusqu'à la fin du XVe siècle   - fragments de la Chronique de Moudjir-ed-dyn, traduits sur le texte arabe, Ed.Ernest Leroux, Paris, 1876
Guy Le Strange Palestine Under The Moslems from A.D.650 to 1500, translated from the works of the medioeval Arab geographers, Committee for the Palestine Exploration Fund, Alexander Watt, London 1890

Bibliografie
William Albright - The Amarna Letters for Palestine (ch.10) in Di Iorwerth Eiddon Stephen Edwards,C. J. Gadd,N. G. L. HammondThe Cambridge Ancient History: The Middle East and Aegean Region c. 1380-1000 BC  2000 pp. 98-106
Johann Büssow Hamidian Palestine: Politics and Society in the District of Jerusalem 1872-1908 Brill, Leiden, Boston 2011

Michael Dumper,Bruce E. Stanley (ed) Cities of the Middle East and North Africa: A Historical Encyclopedia ABC - Clio, Santa Barbara,Ca, Denver,Co, Oxford 2007
M. Th. Houtsma (ed) - E. J. Brill's First Encyclopaedia of Islam, 1913-1936,vol 4 art Al Khalil p.886-887
Moshe Gil A History of Palestine, 634-1099  transl from the Hebrew by Ethel Broido, Cambridge University Press ,1997
Cazelles - hbr - in G. Johannes Botterweck ,Helmer Ringgren (ed) Theological Dictionary of the Old Testament, vol 4 William Eerdmans Publishing Co, Grand Rapids, Michigan 1997
Robert R.Duke - The Social Location of the Visions of Amram - in Studies in Biblical Literature 35, Peter Lang NY 2010
Mehran Kamrava - The Modern Middle East: A Political History since the First World War sec edition, University of California Press, Berekeley, LA, London 2011
Ariel Levin The Archaeology of Ancient Judea and Palestine Getty Publications, Los Angeles,2005
Steven Runciman  -  A History of the Crusades:The Kingdom of Acre and the Later Crusades. Penguin Books.1965
Moshe Sharon - Corpus inscriptionum Arabicarum Palaestinae in Squeezes in the Max Van Berchem Collection (Palestine, Trans-Jordan ...Brill Co. Leiden, Boston

Note

Hebron
Cisiordania
Guvernoratul Hebron
Orașe istorice
Orașe din Palestina
Locuri de pelerinaj musulmane
Locuri din Biblie
Orașe din Cisiordania
Foste capitale naționale

Hebron


Sánchez est une localité située sur la côte nord de la République dominicaine, dans la baie de Samaná.

La population était de  en 2002.

Notes et références

Ville en République dominicaine

Sánchez (République dominicaine)


T-Mobile Park (anteriormente llamado Safeco Field y a veces conocido como Safeco o La seguridad) es un estadio de béisbol de techo retráctil ubicado en Seattle Washington, Estados Unidos). El estadio, propiedad y operado por la Autoridad de Washington-King County Stadium, es donde disputa sus partidos como local los Marineros de Seattle de las Grandes Ligas de Béisbol (MLB) y tiene una capacidad de 47.878 aficionados. Se encuentra en el barrio de Seattle, SoDo, barrio cercano a la terminal Interestatal 90.

Durante la década de 1990, el estadio anterior de los Marineros era el Kingdome, pero el estadio fue objeto de duda para la MLB, y los propietarios del equipo amenazó con trasladar el equipo. En septiembre de 1995, los propietarios del Kingdome votaron a favor de construir un nuevo estadio de béisbol ya que el financiamiento estaba a su favor. Poco después, los Marineros ganaron la Liga Americana (Serie Divisional) en la temporada de 1995 y el equipo afirmó que no quería salir de la ciudad y tenían deseos de seguir jugando en Seattle. Como resultado, la Asociación de Actividades Interescolares de Washington aprobó un medio alternativo de financiación para el estadio con dinero público. El estado sería construido justo al sur del Kingdome, fue seleccionado en septiembre de 1996, y la construcción comenzó en marzo de 1997. La construcción duró hasta julio de 1999, y el estadio acogió su primer partido el 15 de julio de 1999.

Aparte de los Marineros, el Safeco Field también realiza eventos interescolares y otros deportes como el Fútbol americano y el fútbol universitario. Los principales eventos no-béisbol que se han celebrado en el Safeco Field están el Seattle Bowl en el 2001 y WWE WrestleMania XIX, que estableció récord de asistencia del Safeco Field, de 54.097 aficionados en 2003. También se realizan eventos para las grandes empresas, acontecimientos políticos, y otros, así como pequeños eventos como bodas.

Los derechos del nombre del estadio son propiedad de Seattle Safeco Insurance. Safeco habría pagado los 40 millones de dólares para tener su nombre en el estadio durante 20 años.

Historia

El 30 de marzo de 1994, King County y el ejecutivo Gary Locke designaron a un grupo de trabajo para evaluar la necesidad de un nuevo estadio de béisbol para reemplazar el rápido deterioro Kingdome. Muchos temían que los Marineros de Seattle se marcharían si un nuevo estadio no se construyera. En enero de 1995, el grupo de trabajo de 28 miembros recomendó al King County Council que el público debe participar en la financiación del estadio. El grupo de trabajo concluyó que un aumento del impuesto sobre las ventas del 0,01% sería suficiente para construir el estadio. El King County Council llevó a cabo una elección especial en septiembre de 1995, pidiendo al público un aumento de las ventas que realizarían. La medida fue rechazada por escasos recursos.

En el campo de béisbol de ese mismo mes, los marineros lograron llegar a la final de la temporada de 1995 después de haber ganado hasta 13 juegos y el primer lugar y ganaron su primer título en la División Oeste. Derrotaron a los Texas Rangers en la temporada de 1995, una serie que se cerró en un episodio memorable del 11 doble de Edgar Martínez. A pesar de la derrota de los Marineros después la remontada final lograron remontar la temporada.

El 9 de septiembre de 1996, el sitio fue seleccionado para el nuevo estadio, justo al sur del Kingdome. A finales del otoño, varios miembros del King County Council escribieron una carta a los Marineros de Seattle, afirmando que los funcionarios de considerar posponer la construcción y la apertura de los $ 384,5 millones del proyecto del estadio. En respuesta, declarararon en una conferencia de prensa vender el equipo, o mover el equipo de Seattle. Después de una protesta pública, el King County Council votó para reafirmar su cooperación con los Marineros en la construcción de un nuevo estadio. Los Marineros contribuyeron con $ 145 millones a cubrir los sobrecostos.

La construcción comenzó oficialmente el 8 de marzo de 1997, con una ceremonia con los Marineros y la estrella Ken Griffey, Jr. La construcción continuó hasta julio de 1999. El primer juego en el nuevo estadio se jugó el 15 de julio de 1999 contra Padres de San Diego. Los Padres ganaron 3-2.

Antes de que el estadio fue bautizado inicialmente, el nombre del estadio se vendieron para la publicidad. Con el nombre de Safeco que es una compañía de seguros que pagó $ 40 millones para los derechos del nombre para el primer estadio de béisbol durante 20 años. Sin embargo, la adquisición de la empresa Safeco por Boston basado en Liberty Mutual Group han abierto la remota posibilidad de que el nombre podría ser cambiado antes de que expire el contrato en 2019. Sin embargo, los expertos especulan que esto sólo ocurrirá si Liberty Mutual se retira el nombre de Safeco durante ese tiempo.

Cuando Ken Griffey, Jr. volvió a Safeco en 2007 con los Rojos de Cincinnati, llegó a una bienvenida de heroica, recibiendo regalos de la organización de los Marineros, y su compañero exjugadores Jay Buhner y Edgar Martínez. Se dio a conocer un nuevo cartel que declaraba Safeco Field "La casa que Griffey construyó". La serie fue también significativo para el comienzo de la tradición Rally papas fritas en los juegos de los Marineros.

Ubicación y transporte
Safeco Field está ubicado en el barrio llamado SoDo del distrito del centro de Seattle, delimitada por Dave Niehaus. Camino del Sur (una cuadra de la Primera Avenida S.) hacia el oeste, y [Martínez [Edgar ]] Unidad S. (anteriormente S. Atlantic Street) al sur, Vía S. Royal Brougham al norte, y BNSF las vías del ferrocarril hacia el este. El estadio está situado cerca del extremo oeste de la 90. El mapa adjunto es un error, I-90 termina en la cuarta avenida. Sur, no Airport Way / Dearborn.

Características

Al igual que la mayoría de los estadios construidos a partir del 1990, Safeco Field es un estadio de estilo "retro-moderno", que incorpora muchas de las características de los estadios construidos en la década de 1950 y anteriores con todas las comodidades modernas. En contraste con el Kingdome y el otro de usos múltiples del estadio construida principalmente durante los años 1960 y 1970, el Safeco Field cuenta con una fachada de ladrillo, una dimensión asimétrica de campo, un campo de hierba natural, espectador líneas de visión más adecuado para el béisbol, y está rodeado de calles de la ciudad, una línea de ferrocarril y edificios. En una nota moderna, el estadio cuenta con un techo retráctil, suite de lujo, alimentos y amplia selección de bebidas más allá de tarifa tradicional estadio, y todas las comodidades para los jugadores de club, así como la tecnología que permite a los espectadores monitor especial del juego en tiempo características de Nintendo DS, los receptores, y es totalmente accesible.

A diferencia de la Kingdome, cuyas reducidas dimensiones le dio una reputación como un parque bateador, Safeco Field tiene una reputación de ser muy amigable para los lanzadores.

Disposición

El estadio cuenta con cuatro puertas principales abiertas a todos los poseedores de entradas durante los partidos de los Marineros, que se encuentra en el suroeste, noroeste, noreste, sureste y las esquinas. Estos se identifican como 'Home Plate', el jardín izquierdo, el jardín central y el jardín derecho, respectivamente. La entrada a los poseedores de entradas está disponible a través de la Tienda de los Marineros de la Primera Avenida. Entradas especiales para los medios de comunicación y los titulares de los niveles de determinadas entradas se encuentran a los lados sudoeste y sur del estadio.

Hay cinco niveles principales del estadio: El campo (o la calle), Main Concourse (100 nivel - cerca de 22.000 plazas), Club Level (nivel de 200 - cerca de 4.600 plazas), Nivel Suite (cerca de 1.700 plazas), y la parte superior Concourse (300 nivel - cerca de 16.000 plazas). Dos secciones de gradas se encuentran por encima del jardín izquierdo y por debajo del marcador del jardín central, cada uno con cerca de 1.800 asientos. El Centro de Difusión (sala de prensa) se encuentra en el nivel Club y sub-nivel entre éste y el nivel de Suites. Como el campo está aproximadamente a nivel de la calle, la entrada en cualquiera de las puertas principales requiere que los visitantes a subir un tramo de escaleras, escaleras mecánicas o ascensor para acceder a la explanada principal, con la excepción del jardín derecho, que se abre en el vestíbulo principal. Escaleras, escaleras mecánicas, ascensores y rampas situadas alrededor del estadio facilitar el acceso a todos los niveles.

Capacidad
 47,116 (1999-2003)
 47,447 (2004-2008)
 47,878 (2009-presente)

Servicio de alimentos

Safeco Field tiene una selección extensa de alimentos, bebidas y más allá de la tarifa estadio tradicional de hot dogs, pizza, refrescos y cerveza. Concesión de puestos de venta de comida tradicional estadio de béisbol son abundantes en las explanadas principal y superior. Patios de comida detrás del plato en el vestíbulo principal, así como en la "La Pluma" (conocido como el Mercado bullpen antes de una importante remodelación de 2011) situado en el nivel de la calle dentro de la puerta del jardín central, venta de comidas rápidas como el sushi (incluyendo el "Ichiroll"), burritos, teriyaki, salteados, pad tailandés, papas fritas ajo, crepes, comida sana, pescados y mariscos, y una barbacoa. Una amplia selección de cerveza también se puede encontrar en esos lugares, así como un lugar en la explanada superior.

Varios restaurantes y servicios de alimentación están disponibles exclusivamente para los fanáticos de la compra de ciertos niveles de entradas:

 El Diamond Club se encuentra en el terreno detrás del plato. El Diamond Club se encuentran en las primeras ocho filas detrás del plato, los titulares de estos puestos tienen derecho a estacionamiento VIP en el garaje de Safeco Field, una entrada privada al parque en el terreno, y el acceso al salón Club Diamante con buffet y bar. El salón está decorado con Babe Ruth recuerdos.

 70 grupos y suites individuales ocupan un nivel entero del estadio. Abierto sólo a los poseedores de boletos a nivel privado, cada suite cuenta con un personal de servicio privado y servicio de conserjería. Los tenedores de boletos a nivel privado también tienen derecho a una entrada privada al parque. Entradas conjunto de nivel están disponibles en una temporada completa, temporada parcial, o la base del juego individual.

 El Wells Fargo Terrace Club ocupa otro nivel entero del estadio. Abierto sólo a los titulares de los escaños del Club Terraza y ciertos niveles de entrada, el club cuenta con dos salas de estar y de espera de los servicios para cada asiento. Al igual que con los boletos a nivel privado, los titulares de los asientos Terraza del Club también tienen derecho a una entrada privada al parque. El Wells Fargo Terrace Club también está disponible en toda la temporada, temporada parcial, o la base del juego individual.

 El Hit it Here Café se encuentra en el jardín derecho, en el mismo nivel del Wells Fargo Terrace Club. Abierto a todos los visitantes antes del partido en un primer llegado, primer servido (aunque los boletos titulares de temporada pueden hacer las reservas), la cafetería está abierta sólo a los titulares de los billetes en la cafetería durante los partidos. Hit it Here Café sólo vende sobre una base individual del juego.

Techo retrátil

Safeco Field tiene un techo retráctil único que sólo actúa como un "paraguas" para las tribunas y el campo en lugar de formar una completa caja con temperatura controlada, como es el caso con todos los otros techos retráctiles en las Grandes Ligas. El clima de Seattle relativamente es templado, significa que el parque rara vez necesita ser calentado o enfriado, pero en frecuentes precipitaciones necesario un techo. El techo es a veces cerrado pero en tiempo seco, cuando la temperatura es muy baja. Debido a que el calor sube, cerrando el techo puede ayudar un poco al hacer el estadio más caliente, aunque no por mucho. El único otro estadio de béisbol cubierto en el mundo, con aberturas permanentes es Seibu Dome en Tokorozawa (Saitama), Japón, hogar de los Leones de Seibu Saitama.

El techo se compone de tres secciones principales que se extienden en la posición cerrada de forma telescópica, con las dos secciones exteriores de descanso en la sección central más grande. Cada sección se basa en un conjunto de líneas paralelas ubicadas en el norte y sur del estadio, con las secciones exteriores en movimiento a lo largo del conjunto interior de las pistas, y la sección central en movimiento a lo largo del conjunto exterior. Cada sección tiene una estructura independiente, es decir, no depende de otra sección de la estabilidad estructural. "Bienvenido a Safeco Field, Seattle" está pintado en la parte superior de la sección central, visible desde un avión si el techo está abierto o cerrado. Una señal iluminada que decía "Safeco Field" fue introducido en el lado este de la cubierta en 2007, lo que ayuda en la identificación del estadio desde las autopistas hacia el este.

Cada sección es independiente impulsado por motores eléctricos que mueven las respectivas secciones a lo largo de las vías. Se controla desde una sala de control central ubicado en el marcador del jardín central. Dependiendo de las condiciones de viento y la lluvia, el techo tarda aproximadamente 10 minutos para pasar de la apertura total a la posición totalmente cerrada, y viceversa. El movimiento del techo está casi en silencio, mezclándose con el ruido ambiental se presentan normalmente durante un juego. Durante el funcionamiento normal, el movimiento de cada sección se rige por las computadoras, con las tres secciones en movimiento al mismo tiempo. Durante una operación de emergencia o de mantenimiento, cada sección puede ser independiente movido. Un motor de repuesto y trabajo conjunto de la rueda para el techo se puede encontrar dentro de la puerta del jardín central. En su estado actual, sirve para educar a los visitantes acerca de cómo opera el techo, pero si es necesario, puede ser usado para reemplazar una parte similar en el techo debe ser un dañado o defectuoso.

Marcadores
Safeco Field cuenta con un marcador manual, un diodo emisor de luz (LED) de visualización de vídeo de Daktronics, un principal incandescentes monocromáticas matriz de mesa, un LED de color fuera de la ciudad marcador, y tableros de LED de la cinta a lo largo del primer tercio, y Hit It Here Cafe Facade.

Notables eventos en el Safeco Field

Grandes Ligas
 Safeco Field ha albergado partidos de playoffs en dos temporadas: (2000), cuando los Marineros ganaron la Liga Americana, y de nuevo en {2001}, cuando ganó la Liga Americana del Oeste. En el año 2000, los Marineros derrotaron a los Medias Blancas de Chicago en la División Oeste de la Liga Americana 3-0, pero fueron derrotados por los Yankees de Nueva York en el American League Championship Series, 4-2. Al año siguiente, los Marineros derrotaron a los Indios de Cleveland 3-2 en la Serie Divisional, pero fueron derrotados de nuevo por los Yankees en la Serie de Campeonato, 4-1. La Serie Mundial nunca se ha jugado en el Safeco Field.

 Safeco Field también recibió los All-Star Game de la MLB 2001. La Liga Americana derrotó a la Liga Nacional por 4-1. Cal Ripken, Jr. de los Orioles de Baltimore fue el MVP del juego. Una placa de bronce en el bullpen de los visitantes marca hoy el lugar donde jugó el último All-Star Game de su carrera de Salón de la Fama.

 El 1 de octubre de 2004, Ichiro Suzuki logró su éxito 258 de la temporada en el Safeco, rompiendo los 84 años de edad, registró el único hit de la temporada con 257 anteriormente en manos de George Sisler. Sisler, que murió en 1973 (el mismo año nació Suzuki), estuvo representó a su hija y cuatro miembros de la familia. Ichiro terminó la temporada con 262 hits.

 El 15 de abril de 2009, Ken Griffey, Jr. se convirtió en el primer y único jugador en la historia del equipo que ha llegado a 400 jonrones. Él conectó un jonrón en el quinto inning de los Angels' Jered Weaver, en ruta a un triunfo 11-3.

 En las InterLigas del 2011 de los Marlins de Florida se trasladó a Safeco Field, debido a un conflicto de programación con la banda de rock U2 en el Sun Life Stadium. Con los Marlins designado oficialmente como el equipo de casa, la regla de bateador designado no estaba en vigor, siendo la primera vez que un partido se jugó bajo las reglas en un estadio de la Liga Americana en juegos interligas moderna. Félix Hernández se convirtió en el primer lanzador en registrar un golpe en el Safeco Field.

Béisbol universitario
 El 4 de mayo de 2007, el NCAA Pacific-12 Conference se enfrentó ante Washington Huskies que organizó la comperencia campeona Oregon State en frente de 10,421 espectadores. Washington ganó el juego 6-2.

Otros
 El Safeco Field fue sede del campeonato de poca duración Seattle Bowl en el año 2001 que fue un campeonato de fútbol universitario.

 El 30 de marzo de 2003, World Wrestling Entertainment celebró el evento más importante de PPV, WrestleMania XIX, en el Safeco. Con el ring situado cerca de la ubicación de la segunda base, miles de asientos se vendieron en el mismo campo y el evento estableció un récord de asistencia al estadio de 54,097.

 El 16 de septiembre de 2008, la banda Beach Boys llevó a cabo el primer concierto del estadio.

 El estadio es la sede de la reunión anual de empleado de Microsoft, que atrae a más de 20,000 empleados.

Galería de imágenes

Véase también
 Anexo:Estadios de Béisbol de las Grandes Ligas

Enlaces externos

 Estadio de los Marineros de Seattle
 Video del Safeco Field
 ESPN revisión

Referencias

Instalaciones deportivas de Seattle
Estadios de béisbol de Estados Unidos del siglo XX
Estadios de techo retráctil
Sedes de WrestleMania
Arquitectura de Estados Unidos de 1999
Deporte en Estados Unidos en 1999
Instalaciones deportivas de Estados Unidos de los años 1990
Estadios del Campeonato femenino de la Concacaf

T-Mobile Park


حسن الصوفي ولد بمدينة تونس عام 1937، رسام تونسي.

تكوينه
التحق حسن الصوفي بمدرسة الفنون الجميلة بتونس حيث تلقى تكوينه الفني واستكمله بالمدرسة الوطنية لفنون التزويق بباريس.

معارضه
في عام 1973، عرض حسن الصوفي بالحي الدولي للفنون بباريس. وأقام عدّة معارض شخصية بتونس وبالخارج من الولايات المتحدة الأمريكية إلى ألمانيا إلى تركيا إلى أنجلترا إلى المغرب وإيطاليا واليونان والبرازيل...

اتجاهه
يرسم حسن الصوفي الرسوم التجريدية ثم مع الزمن أدخل التشخيصية في أعماله في منتصف السبعينات، ومنذئذ.

اعترافات
أحرز حسن الصوفي على جائزة مدينة تونس عام 1968. وفي عام 1969 أحرز على جائزة في الرسم الزيتي بالمهرجان الدولي للرسم بمدينة كاني سورمار بفرنسا.

رسامون تونسيون
مواليد 1911
وفيات 1988

حسن الصوفي


Fritz Walter Stadion, Almanya'nın Kaiserslautern şehrinde bulunan 48.500 seyirci kapasiteli stadyumdur.

Bundesliga takımı 1. FC Kaiserslautern iç saha maçlarını bu stadyumda yapmaktadır. 2006 FIFA Dünya Kupası'na kullanılan 12 stadyumdan biridir.

Açılışı 1926 yılında yapıldı. Stadyuma Batı Almanya'nın şampiyon olarak tamamladığı 1954 FIFA Dünya Kupası'nın ardının, millî takımın kaptanı ve genç takımdan itibaren 31 senelik kariyeri boyunca hiç aralıksız 1. FC Kaiserslautern'de oynayan efsanevi oyuncu Fritz Walter'ın adı verildi.

Kaiserslautern
1. FC Kaiserslautern
Rheinland-Pfalz'ta spor
Almanya'daki stadyumlar
2006 FIFA Dünya Kupası stadyumları

Fritz Walter Stadyumu


Olaylar

Doğumlar
 Yesügey, Moğol kabile şefi ve daha sonraları Cengiz Han olarak bilinecek Temuçin'in babası (ö. 1171)

Ölümler
 3 Şubat - Robert Curthose, İngiltere kralı olmak için başarısız bir girişimi olan Normandiya Dükü (d. y. 1054)
 13 Ağustos - İrini, İmparator II. İoannis'un eşi, İmparator I. Manuil'un annesi (d. 1088)
 8 Eylül - I. Alfonso, Aragon ve Navarra kralı (d. 1073 / 1074)
 tarihi bilinmeyen
 Dânî, Endülüslü bilim insanı (d. 1068)
 Melik Gazi, Gümüştekin Gazi'nin büyük oğlu, Danişmendliler'in üçüncü hükümdarı

1134


KİPTAŞ, İstanbul Büyükşehir Belediyesi bünyesinde faaliyet gösteren, İstanbullu ve Yalovalı vatandaşların konut ihtiyacını karşılamaya yönelik projeler gerçekleştiren özel bir şirkettir.

Dış bağlantılar
 http://www.kiptas.com.tr/

Kaynakça

1987'de kurulan şirketler
İstanbul Büyükşehir Belediyesi şirketleri
Türk markaları
İstanbul merkezli şirketler

KİPTAŞ


Epipogiinae, podtribus  orhideja iz potporodice Epidendroideae, dio tribusa Nervilieae. Sastoji se od tri roda raširenih uglavnom po Euroaziji.

Rodovi
 Epipogium Borkh.
 Silvorchis J.J.Sm.
 Stereosandra Blume

Izvori

Vanjske poveznice

Nervilieae

Epipogiinae


رئيس وزراء اليابان  وتعني حرفياً «رئيس وزراء الحكومة» هو الذي يترأس القطاع التنفيذي من الحكومة اليابانية. ويعينه إمبراطور اليابان بناء على توصية البرلمان بواحد من أعضاءه، وللبقاء في منصبه لابد أن يحصل على ثقة مجلس النواب بشكل دائم . من حق رئيس الوزراء تعيين وعزل وزراء الحكومة. قدم رئيس الوزراء شينزو آبي الذي عُيّن في 26 ديسمبر 2012 استقالته من المنصب في 28 اغسطس 2020 لأسباب صحية، حيث ذكر أنه يعاني من مرض قد لا يعينه على أداء مهامه بالشكل المطلوب.

بدأ العمل بمنصب رئيس الوزراء في اليابان عام 1885 قبل أربع سنوات من استعراش ميجي، وأخذ شكله الحالي مع بدء العمل بالدستور الياباني الجديد بعد الحرب العالمية الثانية.

شروط التعيين
 يجب أن يكون رئيس الوزراء أحد أعضاء البرلمان (هذا يعني أن يكون عمره 25 سنة على الأقل وأن يحمل الجنسية اليابانية)
 أن يكون مدنياً (ليس عاملاً في السلك العسكري) مما يستثني أعضاء قوات الدفاع الذاتي اليابانية بالإضافة إلى أي أعضاء سابقين في جيش اليابان الإمبراطوري أو البحرية الإمبراطورية اليابانية ممن له صلة كبيرة بالأفكار العسكرية. إلا أنه من الممكن تعيين رئيس الوزراء من العسكريين السابقين أثناء الحرب العالمية الثانية وأحدهم كان رئيس الوزراء الياباني الأسبق ياسوهيرو ناكاسونه.

مهامه

مهام دستورية
 الإشراف على القطاع التنفيذي للحكومة اليابانية.
 تقديم مشاريع القوانين إلى البرلمان بالنيابة عن وزراء الحكومة.
 التوقيع على القوانين والمراسيم الحكومية (بالترافق مع تواقيع الوزراء).
 تعيين جميع وزراء الحكومة، وعزل أي منهم في أي وقت.
 السماح بأخذ أي إجراءات قانونية ضد أي وزير في حكومته.
 تقديم تقارير حول الأوضاع الداخلية والعلاقات الخارجية للبرلمان.
 يجيب على أسئلة البرلمان حسب الطلب وتقديم التقارير المطلوبة.

مهام أساسية
 حضور اجتماعات مجلس الوزراء.
 القائد الأعلى لقوات الدفاع الذاتي اليابانية .
 يحق له أن يعارض أي حكم قضائي ضد أي تصرف حكومي بعد تقديم سبب الاعتراض.

شعارات

اقرأ أيضاً
 قائمة رؤساء وزراء اليابان
 تاريخ اليابان

مراجع

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لرئيس الوزراء الياباني.

تأسيسات سنة 1885 في اليابان
رؤساء وزراء اليابان
سياسة اليابان

رئيس وزراء اليابان


උපත -කුමුදු ප්‍රදීප් සංජීව පෙරේරා 1979 අප්‍රේල් 4(වයස 41)කුමාරගේ වත්ත

ළමයි -දම්කෙත් යුක්තිල ,මල්කෙත් ලෝනිල ,රන්කෙත් සෙනුල

මව-සෝමා ජයකොඩි (1944)

පියා -විජයපාල (1939-2001)

මොහු ඉපදුනේ 1979  අප්‍රේල් 4 වයස 41 ඔහුගේ ළමයි මල්කෙත් ලෝනිල ,දම්කෙත් යුක්තිලා මොහුගී මව සෝම ජයකොඩි මොහුගේ පියා වන්නේ විජයපාල මොහුගේ බිරිද කාංචනා ගොපල්ලව මොහුගේ පක්ෂය සිංහල ජාතික සංවිධානය යයි

ප්‍රදීප් සංජීව


Şükrü Halûk Akalın, (22 Ocak 1956, Karaahmetli, Yüreğir), 15 Nisan 2001 - 12 Ocak 2012 tarihleri arasında Türk Dil Kurumu Başkanlığı görevini üstlenmiştir. Kurumda düzenlenen basın toplantısında, görevinden kendi isteği ile ayrıldığını belirten Akalın, Hacettepe Üniversitesi'ndeki asli görevine geri dönmüştür.

Eğitimi ve Kariyeri
İlk ve ortaokul öğrenimini Adana'da tamamladıktan sonra liseyi İstanbul'da okudu. Lise yıllarında Son Havadis ve Yeni İstanbul gazetelerinde muhabir olarak çalıştı. İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Türk Dili ve Edebiyatı Bölümünü 1979 yılında bitirdikten sonra aynı bölümde doktora yaptı. Hazırlamış olduğu Saltuk-name I (İnceleme - Metin) başlıklı teziyle 1987 yılında Yeni Türk Dili alanında doktor unvanını aldı. Çukurova Üniversitesi Fen-Edebiyat Fakültesi Türk Dili ve Edebiyatı Bölümüne 1989 yılında Yardımcı Doçent olarak atandı. Aynı bölümde 1990'da Türk Dili Doçentliğine, 1996'da ise Profesörlüğe yükseltildi.

Çukurova Üniversitesi Türk Dili Bölüm Başkanlığı yaptı. Kurucusu olduğu Çukurova Üniversitesi Türkoloji Araştırmaları Merkezinin müdürlük görevini yürüttü.

1995 yılında Bilim Kurulu Aslî Üyeliğine seçildiği Türk Dil Kurumu'na 15 Nisan 2001 tarihli Resmî Gazete'de yayımlanan üçlü kararname ile başkan olarak atandı.
Daimi Genel Sekreterliği ABD'de olan Uluslararası Sürekli Altayistik Konferansı (Permanent International Altaistic Conference)'nın 2003 yılında dönem başkanlığını yaptı.
Yirmi beş yıl görev yaptığı Çukurova Üniversitesi'nden ayrılarak 1 Mart 2006 tarihinde Hacettepe Üniversitesi Edebiyat Fakültesi Türk Dili ve Edebiyatı Bölümüne geçti.
12 Ocak 2012 tarihinde saat 11:00'da Türk Dil Kurumu'nda düzenlenen basın toplantısında 11 yıldır yürütmekte olduğu başkanlık görevinden kendi isteğiyle  ayrıldığını açıklamıştır.
Prof. Dr. Şükrü Halûk Akalın 22 Şubat 2022'de emekliye ayrıldı.

Kitapları
 Ebü'l-Hayr-ı Rumi, Saltukname I, Kültür ve Turizm Bakanlığı, Kaynak Eserler Dizisi, Ankara, 1987.
 Ebü'l-Hayr-ı Rumi, Saltukname II, Kültür ve Turizm Bakanlığı, Kaynak Eserler Dizisi, İstanbul, 1988.
 Ebü'l-Hayr-ı Rumi, Saltukname III, Kültür Bakanlığı Kaynak Eserler Dizisi, Ankara, 1990.
 Şor Sözlüğü, (N. N. Kurpeşko ile birlikte), Türkoloji Araştırmaları yayınları, Adana, 1995.
 Anayurttan Atayurda, Gezi Notları, Türkoloji Araştırmaları yayınları, Adana, 1995
 Eski Anadolu Türkçesi, ÇÜ Fen-Edebiyat Fakültesi ders notu no. 56, 3. baskı, Adana, 1995
 Teleüt Ağzı Sözlüğü, (C. Turgunbayev ile birlikte çeviri), Türk Dil Kurumu yayını, Ankara, 2000
 TDK, İmla Kılavuzu, (Komisyon üyesi olarak), Ankara, 2000
 TDK, Yazım Kılavuzu, (Çalışma Grubu Başkanı olarak), 24. baskı, Ankara, 2005
 TDK, Türkçe Sözlük, (Çalışma Grubu Başkanı olarak), 10. baskı, Ankara, 2005
 Resimli Okul Sözlüğü, (Prof. Dr. Recep Toparlı, Uzm. Belgin Aksu ile birlikte), Ankara, 2008
 Binyıl Önce Binyıl Sonra Kâşgarlı Mahmud ve Divanü Lugati't-Türk, Türk Dil Kurumu yayını, Ankara, 2008
 TDK, Türkçe Sözlük, (Çalışma Grubu Başkanı olarak), 11. baskı, Ankara, 2011
  Seyyâh-ı Âlem Evliya Çelebi, Türk Dil Kurumu yayını, Ankara, 2011

Kaynakça

Dış bağlantılar
Kişisel ağ sayfası

1956 doğumlular
Türk edebiyat akademisyenleri
Türk profesörler
Yaşayan insanlar
Adana doğumlu yazarlar

Şükrü Halûk Akalın


An Eria wildiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Allen Rolfe ngan Dorothy Downie. An Eria wildiana in nahilalakip ha genus nga Eria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Thailand. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eria

Eria wildiana


Evilution, a portmanteau of evil and evolution, may refer to:

Music
 "Evilution", a song by Running Wild from Death or Glory, 1989
 "Evilution", a song by Dio from Strange Highways, 1993
 Evilution, an album by Lab 4, 2000
 Evilution, an album by IllWill, featuring Andy LaRocque, 2002
 Evilution, an album by T.O.Y., 2002
 "Evilution", a song by Dream Evil from United, 2006
 "Evilution", a song by Datsik from Vitamin D, 2012

Film
 Evilution (film), a horror film of 2009
 Evilution, a DVD release by Pro-jekt

See also
 Evolution
 Evolution (disambiguation)

Evilution


Uma espécie rara é um grupo de organismos que são muito incomuns, escassos ou raramente encontrados. Esta designação pode ser aplicada a um táxon vegetal ou animal e é distinta do termo em perigo ou ameaçado. A designação de uma espécie rara pode ser feita por um órgão oficial, como um governo nacional, estado ou província. O termo aparece mais comumente sem referência a critérios específicos. A União Internacional para a Conservação da Natureza (UICN) normalmente não faz tais designações, mas pode usar o termo em discussões científicas.

A raridade reside no fato de uma espécie específica ser representada por um pequeno número de organismos em todo o mundo, geralmente menos de 10 000. No entanto, uma espécie com uma faixa endêmica muito limitada ou habitat fragmentado também influencia o conceito. Quase 75% das espécies conhecidas podem ser classificadas como "raras".

A UICN usa o termo "raro" como designação para espécies encontradas em locais geográficos isolados. Elas não estão em perigo, mas classificados como "em risco".

Uma espécie pode estar ameaçada ou vulnerável, mas não é considerada rara se tiver uma população grande e dispersa. Espécies raras são geralmente consideradas ameaçadas porque uma população pequena tem maior probabilidade de não se recuperar de desastres ecológicos.

Espécies raras são espécies com populações pequenas. Muitas passam para a categoria ameaçada ou vulnerável se os fatores negativos que as afetam continuarem operando. Exemplos de espécies raras incluem o urso-pardo-do-himalaia, o feneco, o búfalo-asiático-selvagem e o calau.

O status legal de uma planta rara pode ser observado através do banco de dados de plantas do Departamento de Agricultura dos Estados Unidos.

Exemplos de espécies raras

Notas

Ligações externas

Leitura complementar
 Gorbunov, Y. N., Dzybov, D. S., Kuzmin, Z. E. and Smirnov, I. A. 2008. Methodological recommendations for botanic gardens on the reintroduction of rare and threatened plants. Botanic Gardens Conservation International (BGCI).

Terminologia ambiental
Biologia da conservação
Biota por estado de conservação

Espécie rara


Asturias Prensliği (İspanyolca: Principado de Asturias, Asturyasca : Principáu d'Asturies), İspanya'ya bağlı özerk bir bölgedir. Kantabria Denizi kıyısında, ülkenin kuzeyinde yer alır. Başkenti Oviedo şehridir. Diğer önemli şehirleri Gijón, Avilés, Mieres, Langreo, Llanes'dir. Yüzölçümü 10.604 kilometrekare, nüfusu 1.077.000 kişidir. Bölge başbakanı Adrián Barbón'tur.

Diller
Bölgedeki tek resmî dil İspanyolca'dır. Ancak yerel dil olan Asturyasca bölgenin tamamında konuşulmaktadır ve yerel hükûmet tarafından koruma altına alınmıştır. Bölgenin batı sınırında ise Galiçyaca'nın bir lehçesi olan Eonavian dili konuşulmaktadır. Bu dil de yerel hükûmet tarafından koruma altındadır.

Dış bağlantılar
 Asturias Hükûmeti Resmi Sitesi
 Pan-Asturyanizm

İspanya'daki özerk bölgeler

Asturias


Nahija Sinjar () je nahija u okrugu Ma'arrat al-Nu'man, u sirijskoj pokrajini Idlib. Po popisu iz 2004. (prije rata), nahija je imala 33.721 stanovnika. Administrativno sjedište je u naselju Sinjar.

Izvori

Sirijske nahije
Pokrajina Idlib

Sinjar (nahija)


<noinclude>
UFC Fight Night: Overeem vs. Arlovski (også kendt som UFC Fight Night 87) var et MMA-stævne, produceret af Ultimate Fighting Championship, der blev afholdt den 8. maj 2016 i Ahoy Rotterdam i Rotterdam i Holland.

Baggrund
Stævnet var det første som organisationen afholdte i Holland.

Hovedkampen var mellem den tidligere 2010, K-1 World Grand Prix-mester og tidligere Strikeforce-mester Alistair Overeem og tidligere UFC-sværvægtsmester Andrei Arlovski.

Tyske Peter Sobotta skulle have mødt Dominic Waters ved stævnet. Men, Sobotta meldte afbud i slutten af marts og blev erstattet af Leon Edwards.

Nick Hein skulle have mødt Jon Tuck på programmet, men meldte afbud blot 6 dage før stævnet på grund af en skade. Han blev erstattet 2 dage senere af nykommeren Josh Emmett.

Danske Anna Elmose havde sin UFC-debut i dette stævne og var den første kvindelige dansker, der har bokset i ligaen. Hun mødte hollandske Germaine de Randamie, der var ubesejret i kickboxing som hun tabte til på teknisk knockout (knæ) efter 3 minutter og 46 sekunder i 1. omgang. De Randamie fik Performance of the Night-prisen for sin indsats.

Gunnar Nelson besejrede Albert Tumenov på Submission (neck crank) efter 3 minutter og 15 sekunder i 2. omgang.

Bonus awards
De følgende kæmpere blev belønnet med $50,000 bonuser:
 Fight of the Night: None awarded
 Performance of the Night: Alistair Overeem, Stefan Struve, Gunnar Nelson og Germaine de Randamie

International tv-transmittering

Referencer

Eksterne henvisninger
 UFC Fight Night: Overeem vs. Arlovski - UFC.com
 UFC Fight Night 87: Overeem vs. Arlovski - Sherdog.com

UFC Fight Night
Mixed martial arts

UFC Fight Night: Overeem vs. Arlovski


Wilver Dornell Stargell (March 6, 1940 – April 9, 2001), nicknamed "Pops" later in his career, was an American professional baseball left fielder and first baseman who spent all of his 21 seasons in Major League Baseball (MLB) (1962–1982) with the Pittsburgh Pirates. Among the most feared power hitters in baseball history, Stargell had the most home runs (296) of any player in the 1970s decade. During his career, he batted .282 with 2,232 hits, 1,194 runs, 423 doubles, 475 home runs, and 1,540 runs batted in, helping his team win six National League (NL) East division titles, two NL pennants, and two World Series championships in 1971 and 1979, both over the Baltimore Orioles. Stargell was a seven-time All-Star and two-time NL home run leader. In 1979, he became the first and currently only player to win the NL Most Valuable Player (MVP) Award, the NL Championship Series MVP Award and the World Series MVP Award in one season. In 1982, the Pirates retired his uniform number 8. He was inducted into the Baseball Hall of Fame in 1988.

Early life
Stargell was born in Earlsboro, Oklahoma, but later moved to Florida with an aunt after his parents divorced. Later, he returned to Alameda, California, to live with his mother. He attended Encinal High School, where his baseball teammates included future MLB players Tommy Harper and Curt Motton. Stargell signed with the Pittsburgh Pirates organization and entered minor league baseball in 1959.

Stargell played for farm teams in New Mexico, North Dakota, Iowa, Texas, North Carolina, and Ohio. While on the road with some of those teams, Stargell was not allowed to stay in the same accommodations as the white players. Lodging for black players was located in the poor black areas of those towns. While in Plainview, Texas, he was accosted at gunpoint by a man who threatened his life if he played in that night's game. Stargell played and nothing came of the incident. He might have quit baseball over the racial difficulties that he experienced, but he was encouraged by letters he received from friend and baseball scout Bob Zuk.

Professional career
Beloved in Pittsburgh for his style of play and affable manner, Stargell hit seven of the 18 balls ever hit over Forbes Field's 86-foot-high right-field stands  and several of the upper-tier home runs at its successor, Three Rivers Stadium. Though he became quickly known as Willie Stargell, his autograph suggests that he preferred his given name, Wilver. Biographer Frank Garland relates that Stargell's family and friends called him Wilver and that Dodgers broadcaster Vin Scully also made a point of using Stargell's given name. Scully said that because he used the name Wilver, he became Stargell's mother's favorite broadcaster.

Standing  with long arms and a unique bat-handling practice of holding only the knob of the bat with his lower hand to provide extra bat extension, Stargell seemed larger than most batters. Stargell's swings seemed designed to hit home runs of Ruthian proportions. When most batters used a simple lead-weighted bat in the on-deck circle, Stargell took to warming up with a sledgehammer. While standing in the batter's box, he would windmill his bat until the pitcher started his windup.

1960s
Stargell made his MLB debut at the end of the 1962 season at the age of 22. His 1963 rookie season was lackluster, but he enjoyed much more success the following season, his first as an everyday player. Stargell began and ended the season as the Pirates' everyday left-fielder, but spent extended periods playing first base as well. He hit the first home run at Shea Stadium in the first game played in that stadium on April 17, 1964. He made his first of seven trips to the All-Star Game that year. He returned to the All-Star Game the next two seasons, hitting over 100 runs batted in (RBI) in both years, and finishing respectively 14th and 15th in MVP voting. He won the first of the three NL Player of the Month awards of his career in June 1965 (.330, 10 HR, 35 RBI).

Frequent offseason conditioning problems came to a head in 1967, when Stargell showed up to spring training at a weight of 235 pounds. The team mandated that he diet to get down to a weight of 215 pounds. His batting average dropped more than 40 points that season from .315 in 1966 to .271 in 1967; his home run total was reduced from 33 in 1966 to 20 in 1967. The team had a personal trainer work with Stargell before the 1968 season to get him in the best shape of his career, but Stargell had a poor season and manager Larry Shepard criticized Stargell's physique as too muscular. He finished out the decade with a strong performance in 1969 (.307, 29 HR, 92 RBI), and finished 21st in MVP voting.

1970s

Stargell enjoyed another fine season in 1970, batting .264 with 31 home runs and 85 RBIs and finishing 15th in MVP voting. On August 1 of that year, Stargell collected five extra-base hits—three doubles and two home runs—in the Pirates' 20–10 victory over the Atlanta Braves at Fulton County Stadium. He became the third player, after Lou Boudreau in  and Joe Adcock in , to collect five extra-base hits in one game. In the same game, teammate Bob Robertson also collected five hits, including a home run; not until Andrew McCutchen and Garrett Jones in  would two Pirates collect five hits in the same game. The 1970 Pirates won the National League East title for their first postseason berth since winning the 1960 World Series. They were swept in that year's NLCS by the Cincinnati Reds, but not before Stargell collected six hits in 12 at-bats, the most hits by either team in this series.

Stargell's career moved to another level in 1971. At age 31, he won the first of his two home-run titles in 1971; his 48 edged out Hank Aaron's 47 on the final week of the season and, to date, trail only Ralph Kiner's 54 and 51 in  and , respectively, for most by a Pirate in one season. He won the final two NL Player of the Month awards of his career in April (.347, 11 HR, 27 RBI) and in June (.333, 11 HR, 36 RBI); yet he did not win the MVP award, finishing second to Joe Torre. In seven of the next nine seasons, Stargell finished in the top 10 in MVP voting, as his career moved onto a Hall of Fame track.

He was a member of the Pirates' World Championship team, the Pirates defeating the Baltimore Orioles in seven games. The Pirates lost the first two games of that series, which Stargell said that media began referring to as "the St. Valentine's Day Massacre" before Pittsburgh's comeback.

Stargell continued to post excellent numbers in 1972 (.293, 33, 112) finishing third in MVP voting behind Johnny Bench and Billy Williams.

In 1973, Stargell achieved the rare feat of simultaneously leading the league in both doubles and homers. Stargell had more than 40 of each; he was the first player to chalk up this 40-40 accomplishment since Hank Greenberg in 1940; other players have done so since (notably Albert Belle, the only 50-50 player). Stargell won his second home-run title that year, edging out three Atlanta Braves: Davey Johnson's 43, Darrell Evans' 41 and Aaron's 40. He also led the league in runs batted in and slugging percentage. For the third year in a row, he was narrowly edged out of the MVP award, as Pete Rose took the honor.

Beginning in 1975, after years of experimenting at the position, Stargell moved permanently to first base. He never played another game in the outfield.

In 1977, Stargell hit his 400th career home run on June 29 against the St. Louis Cardinals.

Stargell originated the practice of giving his teammates embroidered "Stargell stars" for their caps after a nice play or a good game. The practice began during the turbulent 1978 season, when the Pirates came from fourth place and 11.5 games behind in mid-August, to challenge the first-place Philadelphia Phillies for the division title. The season was scheduled to end in a dramatic, four-game showdown against the Phillies in Pittsburgh, in which the Pirates had to win all four games to claim the title. Following a Pirate sweep of the Friday-night double-header, Stargell belted a grand slam in the bottom of the first inning of the season's penultimate game to give the Pirates an early 4–1 lead, although the Pirates relinquished that lead later in the game and fell two runs short after a four-run rally in the bottom of the ninth inning, thus eliminating themselves from contention for the pennant. Stargell called that 1978 team his favorite team ever, and predicted that the Pirates would win the World Series the following year.

The Pirates did win the World Series in 1979, in a similar style as they had ended the 1978 season: from last place in the NL East at the end of April, the Pirates clawed their way into a first-place battle with the Montreal Expos during the latter half of the season. They excited fans with numerous come-from-behind victories along the way (many during their final at-bat) to claim the division pennant on the last day of the season. At his urging as captain, the team adopted the Sister Sledge hit song "We Are Family" as the team anthem. Then, his play on the field inspired his teammates and earned him the MVP awards in both the NLCS and the World Series. Stargell capped off the year by hitting a dramatic home run in Baltimore during the late innings of a close Game 7 to seal a Pirates' championship. The home run was his third of the series and, coincidentally, credited Stargell with the winning runs in both Game 7s of the two postseason meetings between the Pirates and the Orioles (1971 and 1979). The 1979 World Series victory also made the Pirates the only franchise in baseball history to twice recover from a three-games-to-one deficit and win a World Series (previously they had done so in 1925 against the Washington Senators). For the series, Stargell went 12-for-30; along with his three home runs, he also recorded four doubles for 25 total bases, which remains tied as a World Series record, Reggie Jackson having set it in the 1977 World Series, and his seven extra-base hits (three HRs and four doubles) in the 1979 World Series also set a record.

In addition to his NLCS and World Series MVP awards, Stargell finally took home the elusive MVP award (as co-winner along with St. Louis' Keith Hernandez) at the age of 39. Stargell is the only player to have won all three MVP trophies in a single year. He shared the Sports Illustrated magazine's "Sportsmen of the Year" award with NFL quarterback Terry Bradshaw, who also played at Three Rivers Stadium, for the Pittsburgh Steelers. Pirates manager Chuck Tanner said of Stargell, "Having him on your ball club is like having a diamond ring on your finger." Teammate Al Oliver once said, "If he asked us to jump off the Fort Pitt Bridge, we would ask him what kind of dive he wanted. That's how much respect we have for the man."

1980s

Stargell played until 1982, but he never appeared in more than 74 games after 1979. He retired with 475 home runs despite playing much of his career at Forbes Field, whose center field distance was . Hall of Famer Roberto Clemente estimated, perhaps generously, that Stargell hit 400 fly balls to the warning track in left and center fields during his eight seasons in the park. The short fence in right field ( to the foul pole) at Forbes Field was guarded by a screen more than  high which ran from the right-field line to the  mark in right center. Three Rivers Stadium, a neutral hitter's park, boosted Stargell's power numbers. The Pirates moved into Three Rivers in mid-1970, and he hit 310 of his 475 career home runs from 1970 until his retirement, despite turning 30 in 1970. Stargell's two home run titles came in his first three years at Three Rivers. Stargell's last game was on October 3, 1982, at Three Rivers Stadium against the Montreal Expos. Batting leadoff, he hit a single off Steve Rogers. He was then pinch run by Doug Frobel and subsequently was replaced by Richie Hebner at first base.

Long home runs
At one time, Stargell held the record for the longest home run in nearly half of the NL parks. On August 5, 1969, Stargell hit a home run off Alan Foster that left the stadium and measured 507 feet, the longest home run hit at Dodger Stadium. He hit a second home run out of Dodger Stadium on May 8, 1973, against Andy Messersmith, measured at . Dodger Hall of Famer Don Sutton said of Stargell, "I never saw anything like it. He doesn't just hit pitchers, he takes away their dignity." Only four other home runs have been hit out of Dodger Stadium.

On June 25, 1971, Stargell hit the longest home run in Veterans Stadium history during a 14–4 Pirates win over the Philadelphia Phillies. The shot came in the second inning and chased starting pitcher Jim Bunning out of the game. The spot where the ball landed was eventually marked with a yellow star with a black "S" inside a white circle until Stargell's 2001 death, when the white circle was painted black. The star remained in place until the stadium's 2004 demolition. In 1978, against Wayne Twitchell of the Montreal Expos, Stargell hit the only fair ball to reach the club deck of Olympic Stadium. The seat where the ball landed (the home run was measured at ) was replaced with a yellow seat, while the other seats in the upper deck are red. Upon the Expos departure in 2004, the seat was removed and sent to the Canadian Baseball Hall of Fame.

Bob Prince, the colorful longtime Pirate radio announcer, would greet a Stargell home run with the phrase "Chicken on the Hill". This referred to Stargell's ownership of a chicken restaurant in Pittsburgh's Hill District. For a time, whenever he homered, Stargell's restaurant would give away free chicken to all patrons present in the restaurant at the time of the home run, in a promotion dubbed "Chicken on the Hill with Will". Prince himself once promised free chicken to listeners if Stargell hit a home run; Stargell did homer and Prince picked up a $400 bill at the restaurant.

Later life

After retirement, Stargell spent two years as a first base coach for the Atlanta Braves from 1986 to 1988, wearing his customary #8. He was the first minor-league hitting coach for Chipper Jones. He was inducted into the Baseball Hall of Fame in 1988, his first year of eligibility. He had an awkward interaction with the Pirates that season when the team wanted to schedule a Willie Stargell Night to honor his Hall of Fame election. Stargell refused to participate in the team's plans, still stinging from the team's refusal to even consider him for its managerial job that season.

In the 1985 trial of alleged cocaine dealer Curtis Strong, Stargell was accused by Dale Berra and John Milner (both former Pirates teammates) of distributing "greenies" (amphetamines) to players. Berra said that he obtained amphetamines from Stargell and Bill Madlock; he said he could get them from Stargell "on any given day I asked him for one." Stargell strongly denied these accusations. Commissioner Peter Ueberroth later cleared Stargell and Madlock of any wrongdoing.

Stargell returned to the Pittsburgh club in 1997 as an aide to Cam Bonifay, the team's general manager. He also worked as a special baseball adviser to Pirates owner Kevin McClatchy, who called Stargell "the ultimate class act". Stargell was hospitalized for three weeks in 1999 to treat undisclosed medical problems with one of his organs. A source close to the Pirates blamed Stargell's health problems on his gaining weight after retiring as a player. Stargell lost some of that weight, but gained weight again while working for the Pittsburgh front office.

After years of suffering from a kidney disorder, he died of complications related to a stroke in Wilmington, North Carolina, on April 9, 2001. In his later life, Stargell had also suffered from hypertension and heart failure. A segment of Stargell's bowel was removed more than two years before he died. He had been in the hospital recovering from gallbladder surgery at the time of his death. On April 7, 2001, two days before Stargell died, a larger-than-life statue of him was unveiled at the Pirates' new stadium, PNC Park, as part of the opening-day ceremonies. As his death occurred on the same day as the official opening of the stadium against the Reds, the statue served as a de facto memorial for Stargell.

Legacy

The Pirates retired his number 8 on September 6, 1982. In 1999, he ranked 81st on The Sporting News list of the 100 Greatest Baseball Players, and was also nominated as a finalist for the MLB All-Century Team. He threw out the ceremonial first pitch at the 1994 Major League Baseball All-Star Game. Stargell also threw out the ceremonial last pitch at Three Rivers Stadium before the team's move after the 2000 season.

After Stargell died, Joe Morgan said, "When I played, there were 600 baseball players, and 599 of them loved Willie Stargell. He's the only guy I could have said that about. He never made anybody look bad and he never said anything bad about anybody."

The Willie Stargell Foundation was established to promote research and treatment for kidney disease. Champion Enterprises sponsors a Willie Stargell Memorial Awards Banquet which raises money for disadvantaged children in Pittsburgh.

Stargell also worked to raise awareness of sickle cell anemia. He formed the Black Athletes Foundation (BAF) shortly after President Richard M. Nixon identified the disease as a "national health problem" in the early 1970s. For a decade, BAF, renamed the Willie Stargell Foundation, raised research money and public awareness about the disease. Starting in 1981, sickle cell awareness and fundraising was gradually being assumed by The Sickle Cell Society Inc. The Willie Stargell Foundation transitioned to raising money for treatment of and research into kidney disease.

Wilver "Willie" Stargell Avenue (formerly Tinker Avenue) is a major thoroughfare in his adolescent home of Alameda, California, connecting to the former Naval Air Station Alameda, and Stargell is honored with a plaque and plaza at its intersection with Fifth Street.

See also
Bay Area Sports Hall of Fame
List of Major League Baseball career hits leaders
List of Major League Baseball players to hit for the cycle
List of Major League Baseball home run records
List of Major League Baseball career home run leaders
List of Major League Baseball career doubles leaders
List of Major League Baseball career runs scored leaders
List of Major League Baseball career runs batted in leaders
List of Major League Baseball career total bases leaders
List of Major League Baseball annual runs batted in leaders
List of Major League Baseball annual home run leaders
List of Major League Baseball annual doubles leaders
List of Major League Baseball players who spent their entire career with one franchise

References

Further reading

External links

, or Retrosheet

1940 births
2001 deaths
African-American baseball coaches
African-American baseball players
Águilas Cibaeñas players
American expatriate baseball players in the Dominican Republic
American people of Seminole descent
Asheville Tourists players
Atlanta Braves coaches
Baseball players from Oklahoma
Columbus Jets players
Grand Forks Chiefs players
Major League Baseball first base coaches
Major League Baseball first basemen
Major League Baseball hitting coaches
Major League Baseball left fielders
Major League Baseball players with retired numbers
National Baseball Hall of Fame inductees
National League All-Stars
National League home run champions
National League RBI champions
Baseball players from Alameda, California
People from Pottawatomie County, Oklahoma
Pittsburgh Pirates players
Pittsburgh Pirates coaches
Roswell Pirates players
San Angelo Pirates players
National League Most Valuable Player Award winners
World Series Most Valuable Player Award winners
National League Championship Series MVPs
American sportsmen
20th-century African-American sportspeople

Willie Stargell