Forsetakosningar í Bandaríkjunum fóru fram þann 3. nóvember árið 2020. Joe Biden, fyrrum varaforseti Bandaríkjanna, og Kamala Harris, öldungadeildarþingmaður fyrir Kaliforníu og fyrrum forsetaframbjóðandi, unnu sigur á Donald Trump sitjandi forseta og Mike Pence sitjandi varaforseta.

Yfirlit
Kosningarnar fóru fram í skugga alþjóðlegs kórónaveirufaraldurs, sem hefur komið sérlega illa niður á Bandaríkjamönnum og leikið efnahag Bandaríkjanna grátt. Vegna faraldursins hefur mikið verið deilt um ráðstafanir til að auðvelda fólki að greiða atkvæði utan kjörfundar svo það þurfi ekki að safnast saman á kjörstað og hætta á að dreifa veirusýkinni frekar. Trump forseti hefur ítrekað haldið því fram að utankjörfundaratkvæði með pósti leiði til stórtæks kosningasvindls en hefur ekki fært rök fyrir máli sínu eða bent á fordæmi fyrir því, auk þess sem hann hefur sjálfur nokkrum sinnum nýtt sér póstþjónustu til að greiða atkvæði utan kjörfundar.

Kosningabaráttan litaðist einnig af umræðu um kerfisbundna kynþáttamismunun í Bandaríkjunum í kjölfar mótmæla bandarískra blökkumanna sem hófust í maí eftir að lögreglumenn í Minnesota drápu blökkumann að nafni George Floyd að tilefnislausu. Morðið á Floyd og mótmælin sem fylgdu í kjölfarið hafa leitt til deilna um það hvort rétt sé að endurskipuleggja eða draga úr fjármagni til bandarískra lögreglumanna eða hvort nauðsynlegt sé sem aldrei fyrr að viðhalda lögum og reglu til að koma í veg fyrir óeirðir og skemmdarverk.

Biden var lýstur sigurvegari þann 7. nóvember 2020, 82 klukkustundum eftir að kjörstaðir lokuðu. Biden vann sex fylki sem Trump vann í kosningunum 2016: Arizona, Georgíu, Michigan, NE-2, Pennsylvaníu og Wisconsin. Kamala Harris varð fyrst kvenna til að ná kjöri til varaforseta Bandaríkjanna. Guðni Th. Jóhannesson forseti Íslands og Katrín Jakobsdóttir forsætisráðherra Íslands samfögnuðu þeim.

Trump neitaði að viðurkenna ósigur í kosningunum og hélt því allt frá kjördegi ítrekað fram að Biden hefði haft rangt við. Trump, kosningateymi hans og aðrir meðlimir Repúblikanaflokksins fóru í mál gegn ýmsum fylkjum þar sem Biden vann til þess að reyna að fá niðurstöðum kosninganna hnekkt vegna meints kosningasvindls. Í flestum þessum málum var kröfum Trumps hafnað eða þeim vísað frá vegna skorts á sönnunargögnum. Þrátt fyrir þrálátar staðhæfingar Trumps og fylgismanna hans um að svindl hafi ráðið úrslitum kosninganna kallaði nefnd á vegum stjórnar Trumps sem hefur eftirlit með kosningaöryggi í Bandaríkjunum kosningarnar "þær öruggustu í sögunni" og William Barr, dómsmálaráðherra í stjórn Trumps, sagði dómsmálaráðuneytið ekki hafa hlotið vísbendingar um víðtækt kosningasvindl.

Kjörmannaráðið kom saman þann 14. desember og greiddi atkvæði um næsta forseta. Lokaniðurstaðan var þannig að Biden fékk 306 atkvæði en Trump 232. Þegar Bandaríkjaþing kom saman til að staðfesta endanlega atkvæðagreiðslu kjörmannaráðsins þann 6. janúar árið 2021 gerðu stuðningsmenn Trumps árás á þinghúsið til að koma í veg fyrir að úrslitin yrðu staðfest. Stuðningsmenn Trumps hröktu burt þingmennina og tóku yfir þinghúsið í nokkrar klukkustundir. Eftir að þinghúsið var endurheimt í kjölfar mannskæðra átaka við lögreglu hélt þingfundurinn áfram og staðfesti kjör Bidens. Trump gaf í kjölfarið út yfirlýsingu þar sem hann lofaði að valdatilfærsla til Bidens myndi fara fram á friðsamlegan hátt.

Prófkjör

Demókrataflokkurinn

Frambjóðendur
 Sigurvegari: Joe Biden, varaforseti Bandaríkjanna (2009–2017)
 Varaforsetaefni: Kamala Harris, öldungadeilarþingmaður fyrir Kaliforníu (síðan 2017); forsetaframbjóðandi 2020
 Bernie Sanders, öldungadeildarþingmaður fyrir Vermont (síðan 2007); fulltrúardeilarþingmaður fyrir Vermont (1991–2007); borgarstjóri borgarinnar Burlington, Vermont (1981–1989); forsetaframbjóðandi 2016; dró framboð til baka þann 8. apríl 2020
 Tulsi Gabbard, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Hawaii (síðan 2013); dró framboð til baka þann 19. mars 2020
 Elizabeth Warren, öldungadeildarþingmaður fyrir Massachusetts (síðan 2013); dró framboð til baka þann 5. mars 2020
 Michael Bloomberg, borgarstjóri New York-borgar (2002–2013); dró framboð til baka þann 4. mars 2020
 Amy Klobuchar, öldungadeildarþingmaður fyrir Minnesota (síðan 2007); dró framboð til baka þann 2. mars 2020
 Pete Buttigieg, borgarstjóri borgarinnar South Bend, Indiana (2012–2020); dró framboð til baka þann 1. mars 2020
 Tom Steyer, vogunarsjóðastjóri; dró framboð til baka þann 29. febrúar 2020
 Deval Patrick, fylkisstjóri Massachusetts (2007–2015); dró framboð til baka þann 12. febrúar 2020
 Michael Bennet, öldungadeildarþingmaður fyrir Colorado (síðan 2009); dró framboð til baka þann 11. febrúar 2020
 Andrew Yang, athafnamaður; dró framboð til baka þann 11. febrúar 2020
 John Delaney, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Maryland (2013–2019); dró framboð til baka þann 31. janúar 2020
 Cory Booker, öldungadeildarþingmaður fyrir New Jersey (síðan 2013); borgarstjóri borgarinnar Newark, New Jersey (2006–2013); dró framboð til baka þann 13. janúar 2020
 Marianne Williamson, rithöfundur; dró framboð til baka þann 10. janúar 2020
 Julián Castro, húsakynna- og þéttbýlisþróunarráðherra (2014–2017); borgarstjóri borgarinnar San Antonio, Texas (2009–2014); dró framboð til baka þann 2. janúar 2020
 Kamala Harris, öldungadeilarþingmaður fyrir Kaliforníu (síðan 2017); dró framboð til baka þann 3. desember 2019
 Steve Bullock, fylkisstjóri Montana (síðan 2013); dró framboð til baka þann 2. desember 2019
 Joe Sestak, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Pennsylvania (2007–2011); dró framboð til baka þann 1. desember 2019
 Wayne Messam, borgarstjóri borgarinnar Miramar, Flórída (síðan 2015); dró framboð til baka þann 15. nóvember 2019
 Beto O'Rourke, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Texas (2013–2019); dró framboð til baka þann 1. nóvember 2019
 Tim Ryan, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Ohio (2003–2017); dró framboð til baka þann 24. október 2019
 Bill de Blasio, borgarstjóri New York-borgar (síðan 2014); dró framboð til baka þann 20. september 2019
 Kirsten Gillibrand, öldungadeildarþingmaður fyrir New York (síðan 2009); fulltrúadeildarþingmaður fyrir New York (2007–2009); dró framboð til baka þann 28. ágúst 2019
 Seth Moulton, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Massachusetts (síðan 2015); dró framboð til baka þann 23. ágúst 2019
 Jay Inslee, fylkisstjóri Washington (síðan 2013); fulltrúadeildarþingmaður fyrir Washington (1993–2012); dró framboð til baka þann 21. ágúst 2019
 John Hickenlooper, fylkisstjóri Colorado (2011–2019); borgarstjóri borgarinnar Denver, Colorado (2003–2011); dró framboð til baka þann 15. ágúst 2019
 Mike Gravel, öldungadeildarþingmaður fyrir Alaska (1969–1981); dró framboð til baka þann 6. ágúst 2019
 Eric Swalwell, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Kaliforníu (síðan 2013); dró framboð til baka þann 8. júlí 2019
 Richard Ojeda, fylkisöldungadeildarþingmaður Vestur-Virginíu (2016–2019); dró framboð til baka þann 25. janúar 2019

Kappræður
Ellefu forsetakappræður voru haldnar milli frambjóðenda Demókrataflokksins. Tólfta kappræða var ráðgerð, en henni var aflýst eftir að Bernie Sanders dró framboð hans til baka.

Fyrsta og önnur kappræðurnar voru haldnar í tvær nætur; tíu frambjóðendur tóku þátt í hverri kappræðunótt. Tólf frambjóðendur tóku þátt í þriðju kappræðunni, sem var stærsti fjöldi frambjóðenda allra tíma.

Varaforsetakjör
Joe Biden opinberaði Kamala Harris sem varaforsetaefni hans þann 11. ágúst 2020. Hann hafði áður opinberað að varaforsetaefni hans mun vera kona.

Flokksþing
Demókrataflokksþingið var haldið frá 17. ágúst til 20. ágúst 2020. Biden var formlega tilnefndur forsetaframbjóðandi Demókrataflokksins á flokksþingi Demókrata þann 18. ágúst 2020.

Repúblikanaflokkurinn

Frambjóðendur
 Sigurvegari: Donald Trump, forseti Bandaríkjanna (síðan 2017)
 Varaforsetaefni: Mike Pence, varaforseti Bandaríkjanna (síðan 2017); fylkisstjóri Indiana (2013–2017)
 Rocky De La Fuente, kaupsýslumaður; tilnefndur forsetaframbjóðandi Bandalagsflokksins þann 25. apríl 2020
 Bill Weld, fylkisstjóri Massachusetts (1991–1997); tilnefndur varaforsetaframbjóðandi Frjálshyggjuflokksins árið 2016; dró framboð til baka þann 18. mars 2020
 Joe Walsh, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Illinois (2011–2013); dró framboð til baka þann 7. febrúar 2020
 Mark Sanford, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Suður-Karólínu (1995–2001, 2013–2019); fylkisstjóri Suður-Karólínu (2003–2011); dró framboð til baka þann 12. nóvember 2019

Kappræður
Þrjár forsetakappræður voru haldnar milli frambjóðenda Repúblikanaflokksins. Donald Trump sótti enga kappræðu.

Flokksþing
Repúblikanaflokksþingið var haldið frá 24. ágúst til 27. ágúst 2020.

Frjálshyggjuflokkurinn

Frambjóðendur
 Sigurvegari: Jo Jorgensen, fyrirlesari
 Varaforsetaefni: Spike Cohen, hlaðvarpsmaður og kaupsýslumaður
 Jacob Hornberger; dró framboð til baka þann 23. maí 2020
 Vermin Supreme; dró framboð til baka þann 23. maí 2020
 John Monds; dró framboð til baka þann 23. maí 2020
 Jim Gray, fyrrverandi dómari Hæstiréttarins Orange-sýslu, Kaliforníu; dró framboð til baka þann 23. maí 2020
 Adam Kokesh, frjálshyggjumaður og aðgerðasinni; dró framboð til baka þann 23. maí 2020
 Dan Behrman, hugbúnaðarverkfræðingur og hlaðvarpsmaður; dró framboð til baka þann 23. maí 2020
 Sam Robb, hugbúnaðarverkfræðingur og rithöfundur; dró framboð til baka þann 23. maí 2020
 Justin Amash, fulltrúadeildarþingmaður fyrir Michigan (síðan 2011); dró framboð til baka þann 17. maí 2020
 Ken Armstrong; dró framboð til baka þann 29. apríl 2020
 Lincoln Chafee, fylkisstjóri Rhode Island (2011–2015); öldungadeilarþingmaður fyrir Rhode Island (1999–2007); dró framboð til baka þann 5. apríl 2020
 Max Abramson, fylkisfulltrúadeildarþingmaður New Hampshire (2014–2016, síðan 2018); dró framboð til baka þann 3. mars 2020
 Kim Ruff; dró framboð til baka þann 11. janúar 2020

Flokksþing
Frjálshyggjuflokksþingið var haldið frá 22. maí til 24. maí og frá 7. júlí til 12 júlí 2020.

Græni flokkurinn

Frambjóðendur
 Sigurvegari: Howie Hawkins, samstofnandi flokksins
 Varaforsetaefni: Angela Walker
 Dario Hunter
 Sedinam Moyowasifza-Curry, aðgerðasinni
 Dennis Lambert, heimildarkvikmyndagerðarmaður
 Jesse Ventura, fylkisstjóri Minnesota (1999–2003)
 David Rolde

Flokkurinn fyrir Sósíalisma og Frelsun
 Forseti: Gloria La Riva, aðgerðasinni og rithöfundur
 Varaforseti: Sunil Freeman, rithöfundur og aðgerðasinni

Bandalagsflokkurinn

Frambjóðendur
 Sigurvegari: Rocky De La Fuente, kaupsýslumaður
 Varaforsetaefni: Darcy Richardson, rithöfundur, sagnaritari og aðgerðasinni
 Max Abramson, fylkisfulltrúadeildarþingmaður New Hampshire (2014–2016, síðan 2018)
 Johannon Ben Zion
 Phil Collins, tilnefndur forsetaframbjóðandi Áfengisbannsflokksins árið 2020
 Souraya Faas

Stofnaskráarflokkurinn

Frambjóðendur
 Sigurvegari: Don Blankenship
 Varaforsetaefni: William Mohr
 Charles Kraut, rithöfundur
 Don Grundman, fundarstjóri Stofnaskráarflokksins Kaliforníu
 Samm Tittle, sjálfstæður forsetaframbjóðandi árin 2012 og 2016
 Daniel Clyde Cummings, læknir
 J. R. Myers, fyrrverandi fundarstjóri Stofnaskráarflokksins Alaska

Afmælisflokkurinn
 Forseti: Kanye West, hip hop-tónlistarmaður, plötuframleiðandi, og tískuhönnuður
 Varaforseti: Michelle Tidball, predikari

Bandaríski samstöðuflokkurinn

Frambjóðendur
 Sigurvegari: Brian T. Carroll, kennari
 Varaforsetaefni: Amar Patel, fundarstjóri flokksins
 Joe Schriner, pípulagningamaður og aðgerðasinni
 Joshua Perkins, forritari

Sósíalíski verkmannaflokkurinn
 Forseti: Alyson Kennedy, námumaður; tilnefndur forsetaframbjóðandi árið 2016
 Varaforseti: Malcolm Jarrett, matsveinn

Samheldniflokkurinn Bandaríkjanna
 Forseti: Bill Hammons, stofnandi flokksins
 Varaforseti: Eric Bodenstab, fundarstjóri Samheldniflokksins Colorado

Áfengisbannsflokkurinn
 Forseti: Phil Collins
 Varaforseti: Billy Joe Parker

Áður tilnefndir
 C. L. Gammon, sagnaritari; dró framboð til baka þann 2. ágúst 2019
 Varaforsetaefni: Phil Collins
 Bill Bayes, tilnefndur varaforsetaframbjóðandi árið 2016; dró framboð til baka þann 21. mars 2019
 Varaforsetaefni: C. L. Gammon, sagnaritari

Framsóknarflokkurinn
 Forseti: Dario Hunter, forsetaframbjóðandi Græna flokksins
 Varaforseti: Dawn Neptune Adams, aðgerðarsinni

Sjálfstæðir
 Brock Pierce, fyrrverandi leikari
 Varaforsetaefni: Karla Ballard

Framboð almennra kosninga

Kappræður
Tvær forsetakappræður voru haldnar milli Donalds Trumps og Joes Bidens þann 29. september 2020 og 22. október 2020. Önnur kappræða var ráðgerð 15. október, en henni var aflýst vegna COVID-19 veikinda Donalds Trumps.

Varaforsetakappræða var haldin þann 7. október 2020.

Niðurstöður

Sjá einnig
 Árásin á Bandaríkjaþing 2021
 Kosningar í Bandaríkjunum 2020

Tilvísanir

Kosningar í Bandaríkjunum 2020

2020

Forsetakosningar í Bandaríkjunum 2020


La  est l'une des sept circonscriptions législatives que compte la préfecture de Hiroshima au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La sixième circonscription de la préfecture de Hiroshima regroupe les villes de Fuchū, Miyoshi et Shōbara, la majeure partie de Mihara et d'Onomichi ainsi que les districts de Sera et Jinseki.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Sixième circonscription de la préfecture de Hiroshima


Niels Christian Congo Turin Nielsen (også nogle steder skrevet Turin-Nielsen, født 22. januar 1887 på Frederiksberg, død 9. juni 1964 på Frederiksberg) var en dansk gymnast, som deltog i de olympiske lege 1908 og 1920.

Ved begge olympiske lege konkurrerede han i holdgymnastik. I 1908 var han del af et 24 mand stort hold, der endte på fjerdepladsen i holdgymnastik. I 1920 vandt han sammen med 19 andre danske deltagere guldmedalje i holdgymnastik efter frit system. Holdet var sikret medalje på forhånd, da kun to nationer stillede op. Danmark fik 51,35 point på førstepladsen, mens Norge vandt sølv med 48,55 point.

Referencer

Gymnaster fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1908
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1920
Olympiske mestre fra Danmark

Niels Turin Nielsen


Ortenberg besteht aus den 10 Stadtteilen Bergheim, Bleichenbach, Eckartsborn, Effolderbach, Gelnhaar, Lißberg, Ortenberg, Selters (mit Konradsdorf), Usenborn und Wippenbach.

Bergheim

|}

Bleichenbach

|}

Eckartsborn

|}

Effolderbach

|}

Gelnhaar

|}

Konradsdorf

|}

Lißberg

|}

Ortenberg

|}

Selters

|}

Usenborn

|}

Wippenbach

|}

Literatur
 "Baudenkmale in Hessen", hrsg. vom Landesamt für Denkmalpflege Hessen. Siegfried RCT Enders u. Christoph Mohr – Braunschweig, Wiesbaden: Vieweg. (Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland) NE: Enders, Siegfried R. C. T. [Hrsg.]; Hessen/Landesamt für Denkmalpflege Wetteraukreis. 1. (1982) ISBN 3-528-06231-2

Weblinks

Einzelnachweise

Ortenberg (Hessen)
!Kulturdenkmaler in Ortenberg (Hessen)
!

Liste der Kulturdenkmäler in Ortenberg (Hessen)


Die Liste der Botschafter der Vereinigten Staaten in Georgien bietet einen Überblick über die Leiter der US-amerikanischen diplomatischen Vertretung in Georgien seit 1992. Die ehemalige sowjetische Unionsrepublik hatte sich am 31. August 1991 für unabhängig erklärt; die Vereinigten Staaten erkannten den neuen Staat am 25. Dezember desselben Jahres an. Diplomatische Beziehungen wurden am 29. März 1993 aufgenommen; am 23. April dieses Jahres wurde die US-Botschaft in Tiflis eröffnet, die zunächst unter der Leitung des kommissarischen Geschäftsträgers Carey Cavanaugh stand. Mit Kent N. Brown nahm der erste offizielle Botschafter im September desselben Jahres seinen Dienst auf.

Weblinks

 Webpräsenz der US-Botschaft in Georgien

Georgien
Vereinigte Staaten
!


راعي هرمس سفر مسيحي من القرن الثاني اعتبره عدة مسيحيين كتابا مهما وقبله بعض آباء الكنيسة القدماء كجزء من الكتاب المقدس. وكانت له أهمية كبيرة في القرنين الثاني والثالث. استشهد به إرينايوس وترتليان كسفر مقدس وكان من ضمن العهد الجديد في المخطوطة السينائية ووضع بين سفر أعمال الرسل وسفر أعمال بولس في قائمة مخطوطة كلارومونتانوس، لكن اعتبره بعض المسيحيين القدماء أبوكريفا.

يتألف الكتاب من خمس رؤى واثني عشر أمرا وعشرة أمثال. يعتمد على التشابيه ويهتم خاصة بالكنيسة فيدعو للتوبة من المعصية التي أضرت بالكنيسة.

كتب السفر في اليونانية في روما وترجم للاتينية. بقي بشكل كامل باللاتينية فقط بينما فقد الخمس الأخير تقريبا من اليونانية.

مراجع

 راعي هرمس بالإنكليزية

أبوكريفا العهد الجديد
نصوص مسيحية في القرن 2

راعي هرمس


O Cygnet (ou Aerodrome #5) foi uma aeronave pioneira canadense extremamente heterodoxa, projetada por Alexander Graham Bell e construída pela equipe da "Aerial Experiment Association" (AEA) em 1907 tendo efetuado seu primeiro voo naquele mesmo ano.

O Cygnet era uma versão motorizada da pipa tetraédrica "Cygnet" projetada pelo Dr. Alexander Graham Bell em 1907; utilizava uma "asa" semelhante a uma parede composta por 3.393 células tetraédricas.

Projeto e desenvolvimento
Os experimentos de Bell com pipas tetraédricas exploraram as vantagens de utilizar grandes bancos de células para criar um corpo de levantamento que conduz ao "Cygnet I". Em 6 de dezembro de 1907, Thomas Selfridge pilotou a pipa enquanto ela era rebocada no ar atrás de um barco a motor, eventualmente alcançando um altura de 168 pés (51 m). Este foi o primeiro vôo mais pesado que o ar registrado no Canadá. Embora comprovadamente capaz de voar como uma pipa de transporte de pessoas, parecia pouco promissor como uma direção para a pesquisa de vôo motorizado. Era difícil de controlar e na verdade foi destruído quando atingiu a água no final do voo.

No ano seguinte, uma cópia menor do projeto foi construída como "Cygnet II", agora equipado com um trem de pouso com rodas e um motor Curtiss V-8.

Histórico operacional
As tentativas de voar o "Cygnet II" em Baddeck, Nova Escócia, entre 22 e 24 de fevereiro de 1909, fracassaram. Quando o AEA Silver Dart estava pronto para o teste de vôo, o motor foi removido do "Cygnet II" e, em seguida, devolvido. Reconstruído novamente como o "Cygnet III" com um motor Gnome Gamma mais potente de 70 HP, seu vôo final foi em 19 de março de 1912, no lago Bras d'Or, na Nova Escócia, pilotado por John McCurdy. Os resultados foram altamente insatisfatórios com o "Cygnet III" apenas capaz de se levantar do chão por um ou dois pés, normalmente considerado como permanecendo no efeito solo. Depois de um teste final em 17 de março, o banco de células tetraédricas falhou estruturalmente, deixando a aeronave irreparavelmente danificada. O Cygnet II e III foram abandonados após esta tentativa de vôo.

Bibliografia
 "Aerial Experimental Association (A E A)." Aerofiles,  1 June 2005.
 Angelucci, Enzo. World Aircraft: Origins to World War 1. Chicago: Rand McNally & Co, 1975. .
 Dailey, John R. Smithsonian National Air and Space Museum: An Autobiography. Washington, D.C.: National Geographic, 2010. .
 Milberry, Larry. Aviation in Canada: The Pioneer Decades, Vol. 1. Toronto: CANAV Books, 2008. .
 Molson, Ken M. and Harold A. Taylor. Canadian Aircraft Since 1909. Stittsville, Ontario: Canada's Wings, Inc., 1982. .
 Payne, Stephen, ed. Canadian Wings: A Remarkable Century of Flight. Vancouver: Douglas & McIntyre, 2006. .

Ligações externas

Cygnet
Cygnet
Cygnet
Cygnet
Cygnet
Aeronaves com primeiro voo em 1907

AEA Cygnet


Gergely Kántor est un joueur d'échecs hongrois né le  à Budapest.

Au , il est le neuvième joueur hongrois avec un classement Elo de .

Biographie
Gergely Kántor finit quatrième du championnat du monde des moins de seize ans en 2015, à égalité de points avec le deuxième.

Il remporte le championnat de Hongrie junior en 2019 et reçoit le titre grand maître international la même année. Il finit - du tournoi de Hastings 2019-2020 (troisième au départage).

En 2021, il finit - de l'open de l'Université de Riga et vainqueur du mémorial Barczay 2021 à Zalakaros avec 6 points sur 7. En décembre 2021, il finit deuxième du championnat de Hongrie d'échecs.

Il a participé au championnat d'Europe d'échecs des nations de 2021 avec l'équipe de Hongrie et marqua 3,5 points sur 6 comme cinquième échiquier.

Notes et références

Liens externes

Naissance en juillet 1999
Joueur hongrois d'échecs
Grand maître international

Gergely Kántor


The Christian Peoples Alliance (CPA) is a Christian rightist political party in the United Kingdom. The party was founded in its present form in 1999, having grown out of a cross-party advocacy group called the Movement for Christian Democracy. The first leader of the party was Ram Gidoomal; Alan Craig took over from him in 2004 and resigned in 2012, later defecting to the UK Independence Party (UKIP). He was replaced by Sidney Cordle, the party's current leader.

History

Movement for Christian Democracy
The beginnings of the party can be traced to the Movement for Christian Democracy (MCD), a movement founded in 1990 with the aim to combat rising secularism within the United Kingdom. The three founding members were David Alton, Derek Enright and Ken Hargreaves, who were Members of Parliament representing the Liberal, Labour and Conservative parties respectively. Though political parties with explicitly Christian aims and values had been previously established within the United Kingdom, such as the Protestant Unionist Party (PUP) in Northern Ireland, the MCD, unlike the PUP, claimed to represent both Protestants and Catholics on a nationwide, rather than regionally-based, basis.

The MCD existed as a cross-party advocacy group and never became a fully-fledged political party. However, many of its members later sought to form the CPA; the movement's chairman, Dr. Alan Storkey, and its vice-chairman, David Campanale, formed the CPA in 1999 following an internal consultation of MCD members.

Formation of the Christian Peoples Alliance
Following the devolution of the Scottish Parliament and the Welsh Assembly, elements of proportional representation at a local government level saw the party gain confidence. In 2000, Ram Gidoomal, a convert from Hinduism to Christianity, became the party's leader.

Gidoomal stood for election in the 2000 London mayoral election, gaining 98,549 votes and finishing fifth, ahead of the Greens in first preference votes. The party campaigned on job opportunities for Londoners, amongst other policies. In November that  year, a candidate supported by the Christian Peoples Alliance stood at the Preston by-election, finishing seventh.

Craig leadership

Following this, the party continued its campaign work in London, mostly in working class areas, such as Canning Town in Newham. In 2002, Alan Craig became the first Christian Democrat to be elected in Britain, as a member of the local Newham council.

The party's 'Mayflower Declaration' laid out the party's values and policies, voicing its opposition to the prospect of the Iraq War, deeming it "illegal, unwise and immoral" — a position by which it has stood. After the 2004 London mayoral election, Gidoomal stepped down as party leader to be succeeded by Craig. The party stood members for the 2005 general election with little electoral success, though a "blind candidating" contest run by the BBC's Newsnight programme saw members of the public, unaware of the party of each contestant speaking, place the party's manifesto and policies second.

The party had more success in 2006, gaining two more council seats in Canning Town. In the following year, the party had two members elected at parish council level for Aston cum Aughton in the Metropolitan Borough of Rotherham. In the same year, it also gained encouragement from Scottish Catholic bishops Keith O'Brien and Philip Tartaglia for its social stances, including its stance on marriage, rights for unborn children and supporting the Church in the adoption debate. The party also defended the Anglican bishop Michael Nazir-Ali after comments he made in the media regarding Islam.

As part of a party pact with the Christian Party, Craig stood for the London mayoral election in 2008 as "The Christian Choice", gaining almost 3% of the vote. This was followed with 249,493 votes at the European Parliament election 2009, 1.6% of the total.

Abbey Hills Mosque
The CPA campaigned against the building of the Abbey Mills Mosque in West Ham, planned to have been built by a sect of Islam which the CPA claimed was a "radical sect". The party's broadcast in relation to the planning was censored on both the BBC and on ITV, leading to the CPA taking unsuccessful legal action. A 23-year-old man from Stevenage posted a death threat on YouTube in response to the group's opposition to the mosque's construction. The party claimed the planned mosque was an "unwanted landmark", stating its belief that the construction would "undermine community cohesion". A petition on the official Downing Street website to prevent the mosque's construction gained more than 255,000 signatures, claiming that the mosque would "cause terrible violence".

Craig resignation
Craig resigned as leader in October 2012 and later joined the UK Independence Party.

Targeting of Stella Creasy
In the 2019 general election campaign, The Guardian reported that the CPA would have 30 candidates and that the party had admitted that its primary ambition was to unseat the pro-abortion rights Labour MP Stella Creasy, who was heavily pregnant at the time. This followed a similar targeting of Creasy in October 2019 by the UK arm of the US anti-abortion group, the Center for Bio-Ethical Reform, which had led the police to pass a file to the Crown Prosecution Service to consider whether its campaign constituted an offence of harassment.

The CPA finished last in the Walthamstow constituency with less than 1% of the vote, losing its deposit.

Organisation
Annual accounts submitted to the Electoral Commission show an income of £11,000 for 2013.

Leadership

International affiliation
Since 2007, the party has been affiliated to the European Christian Political Movement, an association of Christian Democrat parties, think tanks and politicians across Europe.

Ideology
The party has campaigned on a range of issues, winning success in 2000 when it organised a petition against government plans to require Asian visitors to the UK to place a £10,000 'bond'. In 2000 and 2004 in London, it put inner-city regeneration and fighting discrimination, as its top policy priorities. Its policies to cut energy-use and road congestion through a motorway coach-network won acceptance at government level. Its policies in support of marriage and church schools have become popular currency among secular parties.
The CPA has also opposed the reclassification of cannabis, When Craig became leader he introduced policies in favour of linking Christianity to the European Union Constitution, building more church schools and supporting 5th century Christian morality. He also has led campaigns backing the UNISON steward at Newham Council who faced disciplinary action; against plans to build London's large casino in Newham, against the Excel Arms Fair; against what he claims are Labour's plans to move local families out of Canning Town in support of yuppie housing. Craig has also campaigned against proposals to demolish parts of Queen Street Market in favour of "non-invasive refurbishment" environment.

The CPA has contested local authority elections at parish, borough, city and county level in London, Glasgow, Sheffield, Leeds, Rotherham, Middlesbrough, Ipswich, Gloucester, Northampton and Suffolk. Since Cordle became leader, the party has focused more on putting up candidates in national elections and developing a comprehensive manifesto covering all issues of concern to them, such as abortion and adoption rights. The party fought three regions in the 2014 European Parliament elections and they had 17 candidates in the 2015 general election and 31 in the 2017 one, a record number of losses for the party.

Same-sex marriage
The party was involved in the campaign against the Marriage (Same Sex Couples) Act 2013 with its leader Sid Cordle speaking at a rally in Trafalgar Square. While the debates were taking place he spoke at a rally outside Westminster.

In May 2014, during the EU elections, under questioning from Andrew Neil on the BBC Daily Politics programme Cordle said that it was possible that recent storms in the UK could have been caused by God, saying, "I think all Christians believe that God does, and can do, things with nature. A lot of Christians believe God is angry over 'gay marriage' and God can show that anger if he wants to."

In May 2017, on the Daily Politics programme, Cordle was accused of "embarrassing" himself and was described as a "bigot" by the journalist Owen Jones after claiming that marriage's sole purpose was the procreation of children. The presenter, Jo Coburn, was forced to ask Cordle to allow Jones to speak on several occasions, but Cordle accused Jones of being "insulting" and claimed that Coburn's reluctance to allow him to respond to Jones was "fake news".

Economic and European policy
The Christian Peoples Alliance rejects class struggle doctrine and supports a mixed market economy, with an emphasis on the community, social solidarity, support for social welfare provision and some regulation of market forces. The central theme being social justice, responsible charity and an emphasis on "people before profit". Within the Mayflower Declaration the party sets out as goals and desires; providing resources to discourage economic dependency and promote gainful employment. A holistic approach to care, which moves beyond mere financial assistance, as well as help for those in danger of being pushed to the margins of society, like the homeless and disabled. The Mayflower Declaration was updated and reprinted in early 2013 just after Cordle became leader. It now has a new introduction and at the back the policy on Europe was changed from support for the EU to "While we are members of the European Union to work with fellow Christians to seek to bring about moral and democratic reform." It subsequently went further and in its 2014 European manifesto said it wanted a referendum on the EU and that if a referendum was held it would support leaving the EU.

Election results
The party has never won a seat as a Member of Parliament. However, it has won some local government council elections. In Newham London Borough Council, Alan Craig was a councillor (2002-2010), as were Simeon Ademolake (2006–2010) and Denise Stafford (2006–2010). Paul Martin and David Gee were elected to Aston-cum-Aughton Parish Council (2007–2009).

House of Commons

Thirty-one candidates stood for the CPA in the 2017 general election. The party has contested nine by-elections since 2017. The party stood 27 candidates in the 2019 general election.

London Assembly

† In 2008 the CPA fielded Joint-ticket candidates with the Christian Party, standing as "Christian Choice"

The party has consistently contested elections to the London Assembly but failed to gain any seats.

See also
Christian Concern
Christian Institute
Christian Party
Christianity and politics
Jubilee Centre
ProLife Alliance (1997–2004)

Notes

References

Bibliography

External links

Social conservative parties
Eurosceptic parties in the United Kingdom
Opposition to same-sex marriage
Political parties established in 1999
Right-wing parties in the United Kingdom
Christian political parties in the United Kingdom
Organisations that oppose LGBT rights in the United Kingdom
1999 establishments in the United Kingdom
European Christian Political Movement

Christian Peoples Alliance


Simon is an electronic game of short-term memory skill invented by Ralph H. Baer and Howard J. Morrison, working for toy design firm Marvin Glass and Associates, with software programming by Lenny Cope. The device creates a series of tones and lights and requires a user to repeat the sequence. If the user succeeds, the series becomes progressively longer and more complex. Once the user fails or the time limit runs out, the game is over. The original version was manufactured and distributed by Milton Bradley and later by Hasbro after it took over Milton Bradley. Much of the assembly language code was written by Charles Kapps, who taught computer science at Temple University and also wrote one of the first books on the theory of computer programming. Simon was launched in 1978 at Studio 54 in New York City and was an immediate success, becoming a pop culture symbol of the 1970s and 1980s.

History
Ralph H. Baer and Howard J. Morrison were introduced to Atari's arcade game Touch Me at the Music Operators of America (MOA) trade show in 1976. Baer said of the product, "Nice gameplay. Terrible execution. Visually boring. Miserable, rasping sounds." The prototype built by Baer used the low-cost Texas Instruments TMS 1000 microcontroller chip, which was in many games of the 1970s. Lenny Cope, who was one of Ralph H. Baer's partners, programmed the core of the game, titled Follow Me at the time. Baer developed the tones of the game, inspired by the notes of a bugle. When they pitched the demo, an 8-by-8-inch console, to the Milton Bradley Company the name of the game was changed to Simon. Simon debuted in 1978 at a retail price of $24.95 () and became one of the top-selling toys that Christmas shopping season. : "Microcomputer controlled game", was granted in 1980. Milton Bradley soon capitalized on the original with both the smaller-sized Pocket Simon and the expanded, eight-button Super Simon.

Many variants of Simon have been made since Hasbro acquired Milton Bradley in the 1980s, building on the possibilities offered by advances in technology. The original Super Simon was reinvented in 2003 as a hexagonal unit with six buttons, which was only released in Europe. 2000 saw Simon Squared (or Simon2), a unit with the four traditional buttons on one side, and a set of eight smaller buttons on the other. In 2004, Hasbro released the Simon Stix. The game features two electronic sticks (modeled after drumsticks), an emphasis on the musical part of the game, and features four levels of play.

In 2005, Hasbro released Simon Trickster (also known as Simon Tricks in Europe and in the UK, and as Simon Genius in Brazil), which features four game modes, in a similar fashion to another Hasbro game, Bop It, and colored lenses instead of buttons. "Simon Classic" mode plays up to 35 tones (notes). "Simon Bounce" is similar to "Simon Classic", but instead the colors of the lenses change. "Simon Surprise" is one of the most difficult games in the unit. Every lens becomes the same color and the player has to memorize the location. "Simon Rewind" requires the player to memorize the sequence backwards. During each game, the player is paid a compliment after a certain number of tones is completed. On reaching five and eleven tones, the computer will randomly choose "Awesome!", "Nice!", "Sweet!" or "Respect!". On reaching 18 tones, the game will play a victory melody three times. On reaching the ultimate 35 tones, the game will play the victory melody again and will say "Respect!". If the player fails to memorize the pattern or fails to press the right color within the time limit, the game will play a crashing sound and the game will say "Later!".

In 2011, Hasbro introduced the Simon with the worst reputation, Simon Flash. In this version, the game is played with four cube-shaped electronic modules that the player must move around depending on the game mode.

In 2013, Hasbro reinvented Simon once again with Simon Swipe. The game was demonstrated at the New York Toy Fair 2014 and released that summer. The game is a circular unit that looks like a steering wheel. It has been extended from four buttons to eight touchscreen buttons, which are flattened out on the unit. The game features four game modes, called "Levels" (the main game), "Classic", "Party" and "Extreme". The player has to go through all sixteen levels to beat the game. "Classic", "Party" and "Extreme" levels focus on one pattern getting longer and longer until the player is out. A smaller version of the game, called Simon Micro Series, was introduced in the fall of 2014. This version has only two game modes called "Solo" and "Pass It" and features 14 levels and four buttons. There is also a version of Simon created by Basic Fun known as the Touch Simon. This version has an LCD screen and plays melodies at specific parts of the game.

In 2016, Hasbro launched the follow-up to Simon Swipe with Simon Air. The game was announced at a Hasbro press conference before the 2016 New York Toy Fair. This version of Simon uses motion sensors, similar to those in Mattel's Loopz line of games. The game has three game modes: "Solo", "Classic" and "Multiplayer". A button-pressing version of Simon was also released in the US, with an aesthetic recalling that of the 1970s and 1980s models. Recently, Hasbro has released Simon Optix, a headset game with a motion sensor technology similar to Simon Air.

Gameplay
The device has four colored buttons, each producing a particular tone when it is pressed or activated by the device. A round in the game consists of the device lighting up one or more buttons in a random order, after which the player must reproduce that order by pressing the buttons. As the game progresses, the number of buttons to be pressed increases. (This is only one of the games on the device; there are actually other games on the original.)

Simon is named after the simple children's game of Simon Says, but the gameplay is based on Atari's unpopular Touch Me arcade game from 1974. Simon differs from Touch Me in that the Touch Me buttons were all of the same color (black) and the sounds it produced were harsh and grating.

Simon'''s tones, on the other hand, were designed to always be harmonic, no matter the sequence, and consisted of an A major triad in second inversion, resembling a trumpet fanfare:
 E (blue, lower right);
 C♯ (yellow, lower left);
 A (red, upper right).
 E (green, upper left, an octave lower than blue);

Some of the original 1978 models used an alternative set of tones, forming the B♭ minor triad:
 B♭ (blue, lower right);
 C♯ (yellow, lower left);
 F (red, upper right).
 B♭ (green, upper left, an octave higher than blue);Simon was later re-released by Milton Bradley – now owned by Hasbro – in its original circular form, though with a translucent case rather than plain black. It was also sold as a two-sided Simon Squared version, with the reverse side having eight buttons for head-to-head play, and as a keychain (officially licensed by Fun4All) with simplified gameplay (only having Game 1, Difficulty 4 available). Other variations of the original game, no longer produced, include Pocket Simon and the eight-button Super Simon, both from 1980. Nelsonic released an official wristwatch version of Simon.

Later versions of the game included a pocket version of the original game in a smaller, yellow, oval-shaped case. Another iteration, Simon Trickster, plays the original game as well as variations in which the colors shift around from button to button (Simon Bounce), the buttons have no colors at all (Simon Surprise) and the player must repeat the sequence backwards (Simon Rewind). A pocket version of Simon Trickster was also produced.

In the 2014 version of Simon called Simon Swipe, the notes are as follows:
 G-note (blue, lower right);
 C-note (yellow, lower left);
 E-note (red, upper right).
 G-note (green, upper left, an octave higher than blue)

The swiping sounds are presented with sliding between notes. The bigger the slide, the bigger the swipe will be. The exact notes and sound effects were also used for a smaller version called Simon Micro Series. The sounds were then recreated for Simon Air and Simon Optix.

Clones
As a popular game, Simon inspired many imitators and knockoffs. Atari released a handheld version of Touch Me in 1978, with multicolored buttons and pleasant musical tones. Though named for the older arcade game, the handheld Touch Me contained Simon's three game variations and four difficulty levels, albeit with limits of 8, 16, 32 and 99 instead of 8, 14, 20 and 31. Even its button layout mirrored that of Simon (though upside-down), with blue in the upper left, yellow in the upper right, red in the lower left and green in the lower right. Its only unique features were an LED score display, similar to that of its arcade counterpart, and its small size, similar to that of a pocket calculator.

Other clones include:
 Monkey See, Monkey Do, which featured a similar casing as that of Simon, except that the buttons were oval-shaped.
 Tiger Electronics' Copy Cat in 1979, re-released with a transparent case in 1988 and using buzzers.
 Repackaged and released by Sears as Follow Me.
 Released as Copy Cat Jr. in 1981, and as Pocket Repeat by Tandy Computers and Radio Shack.
 Castle Toy's Einstein in 1979.
 Genius, launched in the 80s in Brazil, by Brinquedos Estrela.
 Space Echo by an unknown company.
 Makezine has a DIY version that requires soldering.
 Another DIY version called Electronic Memory Game based on ARM Cortex microcontrollers
 The "Game A" mode of the second game in the Game & Watch handheld series Flagman (Silver, 5th Jun 1980). "Game B" is the same, but doesn't play in a sequence, while the player has a limited time to press the corresponding number lit up.
 R2-D2 Ditto Droid, a Star Wars version featuring R2-D2 sounds and Star Wars-themed graphics by Tiger Electronics, 1997.
 VTech's Wizard. A side quest in both the SNES and Game Boy Advance versions of Donkey Kong Country 3: Dixie Kong's Double Trouble! that involves freeing creatures called "Banana Birds" using buttons on each system's controller.
 Soviet Elektronika IE-01 Ivolga, nearly an exact visual replica of Simon.
Oddworld games, in which the playable character must progress by completing certain puzzles with a sequence of sounds.

The same gameplay also appears on multi-game handhelds such as:
Tiger Electronics' Brain Warp and Brain Shift games: instead of tones, the game unit issues a recorded voice that calls out colors and numbers in Game 4 - Memory Match. Brain Shift has two memory games, Game 2 (Memory Shift) and Game 3 (Who Shift's It?), that call out colors.
 Mego Corporation's Fabulous Fred (Game 3, The Memory Game).
 Parker Brothers' Merlin (Game 3, Echo).
 Atari also included a nine-button version of Touch Me as game variations 1-4 (out of 19) on the 1978 Brain Games cartridge for the Atari 2600.
 A fan-made version of Simon was unofficially made available for modded Wiis in 2008.
 A Harry Potter wand released in 2001 called Harry Potter Magic Spell Challenge had Simon gameplay and voice commands: "Wingardium" (to tilt the wand down) and "Leviosa" (to tilt the wand up.).
 Toytronic's GOTCHA!, a similar handheld with 8 buttons instead of 4, produced in a rounded "big" version and a smaller, "pocket" one

Audio
Some versions of the game have tones that play as long as the button is depressed, but others have a constant sound duration. Some versions feature audio themes, such as animals (cat/dog/pig/cow), xylophone, football and space sounds, some of which make the game easier to play. Some versions also have a sound on/off setting, which can make the game harder with only visual cues.

In popular culture
 In the 1987 Stephen King novel The Tommyknockers, a forgotten Simon game left in the back seat of a reporter's car activates itself and, in an accelerated color-switching frenzy, overheats and melts its casing, scorching the seat beneath. The surprised driver then knocks it to the floor before it goes up in flames.
 In the It's Always Sunny In Philadelphia episode "A Very Sunny Christmas", Mac finds the game in his closet and Charlie finds it extremely difficult.
 In an episode of Little Miss Gamer, Simon causes the title character to meet Tom Green and Blackwolf the Dragon Master.
 In the Family Guy episode "Perfect Castaway", Stewie plays with Simon and makes up his own song lyrics to the random key sequences.
 In the American Dad! episode "The One That Got Away", the family becomes addicted to the game, playing it for days without moving.
 In the film 2009 Cloudy with a Chance of Meatballs, Flint, the main character, has to click the correct sequence on a Simon to get into his lab.
 In the 2012 Cougar Town episode "You Can Still Change Your Mind", Ellie uses the game to taunt "Jelly Bean" (Laurie) about her intellectual shortcomings.
 In the 2014 film Paranormal Activity: The Marked Ones, a Simon game is possessed by a demon and works as a mock ouija board.
 In a Robot Chicken sketch, Dick Cheney's heart is replaced with a Simon, in a parody of Iron Man.
 The concept was used as the bonus round in the British game show Ant & Dec's Push the Button, with 5 colours, an extra being purple, and having the name "Dave" (Dynamic Audio-Visual Endgame).
 A minigame resembling Simon appeared in the 2002 video game Sabrina the Teenage Witch: Potion Commotion for the Game Boy Advance.
 A Simon game signed by Baer is on permanent display at the American Computer & Robotics Museum in Bozeman, Montana.
 In the 2014 video game South Park: The Stick of Truth, the player plays Simon to rescue Randy Marsh from an alien probe.
 The quick time event mechanic in the 2005 video game Indigo Prophecy was modeled after the toy.
 Simon was among the bounty stolen by the 18th-century pirates from the sailboat in the 1980 film (and Peter Benchley screenplay) The Island, with the pirates becoming frustrated by not being able to figure out how it worked.
 Simon was used in the 2017 film Monster Trucks to demonstrate training the sea creatures captured by Terravex energy.
 In Despicable Me 3, villain Balthazar Bratt, who has an arsenal of 1980s-themed gadgets, uses Simon as his alarm system.
 In Verónica (2017 Spanish film), the game is seen bleeping by itself.
 In Season 6 of Silicon Valley, Nelson "Big Head" Bighetti spends days playing Simon during working hours at the Business Incubator, and unwittingly internalizes Jian-Yang's SSH key by singing the key's characters along with the lit colors in the game.
 An asymmetric cooperative puzzle game, Keep Talking and Nobody Explodes, from 2015, as one of its puzzles, has a puzzle named "Simon Says", which is based on a concept of Simon (including 4 coloured buttons with flashes and sound), but with extra contrived rules required to make it not easy to solve without the help of other game players.
 In late 2020, the popular game Among Us featured a mini-game loosely based on the design of Simon. However, most players mistakenly referred to it as "Simon Says."
 In the Hart to Hart episode "'Tis the Season to Be Murdered"", the Harts play with a toy resembling Simon while trying new toys they had been given at Mr. Hart's toy company.

ReceptionGames magazine included Simon in their "Top 100 Games of 1980", praising it as "the original electronic 'follow the leader' game" with Simon as "a cheerful fellow" who "talks to you in sequences of musical tones and lights".

ReviewsGames'' #8

References

Bibliography

 US patent for the game's

External links

 Hasbro is the current maker of Simon

Handheld electronic games
Products introduced in 1978
Milton Bradley Company games
Audio games
Android (operating system) games
IOS games
Electronic toys
1970s toys
1980s toys
1990s toys
Memory games
Hasbro

Simon (game)


حملة حماية هي حملة ضمن برنامج الجنة في بيوتنا المذاع على بعض الفضائيات العربية والذي قدمه عمرو خالد، وكان هدفها توعية خمسة آلاف مدمن عربى لبدأ برنامج العلاج ضد إدمان المخدرات، وقد لاقت الحملة رد فعل قوية جدا في أوساط الشباب في جميع أنحاء العالم العربي، وقُدر عدد الشباب المشارك في الحملة بحوالى خمسة ملايين شخص «يقوم بفعل إيجابي» منذ بداية الحملة في تاريخ 7 مارس 2008. وشارك في الحملة بعض المنظمات الدولية مثل الأمم المتحدة وشرطة دبي.

وقد لاقت الحملة رد فعل شعبي وحكومي كبيرا في بعض الدول العربية وصل في بعض الدول إلى رئيس الحكومة، وفي بعض الدول الأخرى إلى المستوى الشعبي والهيئات الكبرى والنوادي الرياضية الكبرى، مثل ما حدث في مصر والسعودية والأردن ودول الخليج والجزائر.

وقد وافق أحمد نظيف - رئيس مجلس الوزراء المصري - على رعاية حملة «حماية» لمواجهة المخدرات والتي تستهدف إلى علاج 5 آلاف مدمن، والتي انطلقت بمشاركة الأمم المتحدة. ووجه رئيس الوزراء رعاية الحملة إلى حاتم الجبلي - وزير الصحة -. كما ووجهت الحملة الشكر لرئيس الوزراء لاهتمام مصر بحل مشكلة الإدمان، وأعربت عن أملها في أن يكون ذلك بداية تعاون مثمر بين أطراف الحملة والحكومة.

مراجع

وصلات خارجية
 لقاء د. عمرو خالد في برنامج قضايانا قضايكم حيث يتحدث عن الحملة، علي قناة الناس، موقع عمرو خالد

عمرو خالد
مخدرات

حملة حماية


Die Schottische Badmintonmeisterschaft 2009 fand vom 30. Januar bis zum 1. Februar 2009 in Perth statt.

Austragungsort
Perth, Bell's Sports Centre

Medaillengewinner

Weblinks
http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=AA774665-6444-4474-8C48-5CE39DF443C1

2009
Badminton 2009
Badmintonwettbewerb in Perth (Schottland)

Schottische Badmintonmeisterschaft 2009


Pițigoiul de munte (Poecile montanus, sin. Parus montanus) este o pasăre sedentară din familia paridelor, răspândită în Eurasia, din Marea Britanie și Franța până în Kamceatka, Sahalin, Japonia și China. În România este o specie comună în zonele montane, care populează pădurile de conifere și mixte între 800 m și 1700 m, cu subarboret des. Se întâlnește și în păduri bătrâne de fag. Este o pasăre sedentară, dar în timpul iernii hoinărește alături de alți pițigoi în căutarea hranei. Populația din România este estimată la la 150.000-600.000 perechi cuibăritoare. În Republica Moldova apare accidental iarna și vara. Este un pițigoi de talie medie, are o lungime de 11-12 cm și o greutate de 8-15 g. În libertate atinge longevitatea maximă de 11 ani și 3 luni. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj. Partea superioară a capului (fruntea, creștetul, ceafa) este neagră. Obrazul și regiunea auriculară sunt albe. Spatele brun-cenușiu. Remigele aripilor cenușiu-închise. Steagul extern al remigele secundare are o culoare deschisă, albicioasă sau brun-gălbuie, când aripa este închisă formează o oglindă cenușiu-albicioasă. Coada cenușiu-închisă. Baveta (bărbia și partea inferioară a gâtului) neagră. Părțile inferioare alb-murdare sau cenușiu-albicioase; în penajul proaspăt, tectricele subcodale, laturile pieptului și flancurile gălbui-roșiatice. Este asemănător cu pițigoiul sur, dar are capul mai mare, calota neagră mai întinsă, ajungând până la mantaua superioară, baveta puțin mai mare (mai lată) și o are oglindă palidă pe aripa nedesfăcută. Pițigoiul de munte se hrănește cu nevertebrate, în special cu insecte în timpul sezonului de reproducere, iar toamna și iarna preponderent cu semințe și fructe. Vizitează rar hrănitoarele. Își facă provizii de hrană la sfârșitul verii și toamna, aceasta fiind o strategie de supraviețuire a speciei în timpul sezonului rece. Este o specia monogamă, perechile formate rămân împreună pe viață. Cuibul și-l instalează în scorburile unor arbori, aflați parțial în putrezire, la diferite înălțimi. De obicei, femela își sapă locul pentru cuib, preferând arborii putrezi. Rareori ocupă cuiburi vechi de ciocănitori. Femela construiește cuibul din fibre de lemn, mici părți de scoarță, rumeguș, frunze, puțin mușchi, fire de graminee și păr de animale. O pereche depune 1-2 ponte pe an. Ponta este formată în medie din 6-8 ouă, dar se găsesc frecvent și ponte de 9-10 sau 12 ouă. Perioada de incubație este de 13-15 zile, clocitul este asigurat de către femelă care este hrănită la cuib de către mascul. După eclozare, puii sunt hrăniți la cuib de către părinți timp de 17-19 zile, apoi aceștia părăsesc cuibul, stând însă în asociere cu părinții.

Denumiri

Denumirea latină Parus montanus a acestei specii, provine din cuvintele latine parus = pițigoi + montanus = montan, de munte, de la munte, iar cea de Poecile provine din cuvântul grecesc poikilis = pasăre mică necunoscută.

În limba română această specie se numește pițigoi de munte, pițigoi cu cap negru carpatin (subspecia Poecile montanus montanus), pițigoi cu cap negru transilvănean (subspecia Parus atricapillus transsylvanicus).

Taxonomia

Denumirea latină a acestei specii Parus cinereus montanus a fost dată de naturalistul  elvețian Thomas Conrad von Baldenstein în 1827 (terra typica pădurile montane din Graubünden, Elveția.).

Pițigoiul de munte hibridizează cu pițigoiul sur (Poecile palustris), pițigoiul siberian (Poecile cinctus), pițigoiul japonez (Sittiparus varius), pițigoiul de brădet (Periparus ater) și pițigoiul mare (Parus major).

Subspeciile songarus, affinis, weigoldicus și stoetzneri sunt uneori tratate ca specii separate. Datele genetice și geografice sugerează că subspecia weigoldicus poate fi o specie separată, dar este necesar o mai mare claritate față de parapatria și diferențierea ei de subspecia affinis. Variațiile geografice sunt în mare parte clinale; specia este considerată de unii autori posibil monotipică, cu multe variații în cadrul populațiilor. Sunt necesare cercetări suplimentare, în special a relației dintre subspeciile baicalensis și stoetzneri.

Subspeciile propuse colletti (din vestul Norvegiei) și lonnbergi (din nordul Scandinaviei și nord-vestul Rusiei) sunt sinonimizate cu subspecia borealis. Subspeciile transsylvanicus (din Munții Carpați și Carpații Meridionali) și rhodopeus (din sud-estul Macedoniei, Grecia și Bulgaria), sunt incluse în subspecia nominată. Subspecia shulpini (din Ussuriisk), este inclusă în subspecia baicalensis, de care diferă numai clinal. Subspecia suschkini (din estul munților Tarbagatai) probabil de origine hibridă, este inclusă provizoriu în subspecia songarus.

Subspecii și distribuție

Sunt recunoscute cincisprezece subspecii:
 Poecile montanus montanus (Conrad, 1827)  - subspecia nominată - pițigoi de munte - în Europa Centrală, în sud-estul Franței (munții Jura) și munții Alpi și la poalele acestora în Franța, Elveția, sudul Germaniei, Austria, nordul Iugoslaviei și nordul Italiei; de asemenea, în Apeninii centrali din Italia; spre est până în Iugoslavia, în munții Tatra din Slovacia, munții Carpați, Carpații Meridionali (Alpii Transilvăneni) și în Munții Apuseni din România, în munții Rodopi și Balcani din Bulgaria și în unele locuri din nordul și centrul Greciei. În plus există o populație separată în centrul Italiei (în Apeninii Centrali). Apare accidental în Corsica. Subspecia Poecile montanus transsylvanicus din Carpați și Alpii Transilvăneni, este demnă de recunoscut ca o subspecie validă, ea are  părțile superioare puțin mai palide și mai brunii (mai puțin cenușii), iar culoarea rozacee ternă a părților inferioare este mai extinsă.

 Poecile montanus kleinschmidti (Hellmayr, 1900)  - în Marea Britanie.
 Poecile montanus rhenanus (O. Kleinschmidt, 1900) - în vestul Europei, din nord-vestul Franței spre est până în vestul Germaniei și nordul Elveției și spre sud până în nordul extrem al Italiei.
 Poecile montanus salicarius (C. L. Brehm, 1831)  - în Europa Centrală (la est de rhenanus), în Germania, spre est până în vestul Poloniei și Republica Cehă și spre sud până în nordul și estul Austriei, nord-estul Elveției și sud-vestul Germaniei. Intergradează cu subspecia nominată montanus în nord-estul Elveției, sud-vestul Germaniei și nord-vestul Austriei.
 Poecile montanus borealis (Sélys-Longchamps, 1843) - în Fenoscandia, Danemarca, Statele Baltice și Rusia Europeană, spre sud până în nordul regiunii colinare a Munților Carpați din vestul Ucrainei și până la Penza din sud-estul Rusiei europene.
 Poecile montanus uralensis (Grote, 1927) - în sud-estul Rusiei Europene, sudul munților Ural, sud-vestul Siberiei și nordul Kazahstanului. Limitele sunt slab conturate, deoarece intergradează cu subspeciile din jur.
 Poecile montanus baicalensis Swinhoe, 1871  - în estul Rusiei (în bazinul Eniseiului și Altai, spre est până în coasta vestică a Mării Ohotsk), nordul Mongoliei, nord-vestul și nord-estul Chinei (nord-vestul regiunii autonome Xinjiang, nordul Mongoliei Interioare, în Heilongjiang, Jilin și estul provinciei Liaoning) și Coreea de Nord.
 Poecile montanus anadyrensis (Belopolski, 1932)  - în nord-estul extrem al Siberiei, spre sud până în coasta nordică a Mării Ohotsk.
 Poecile montanus kamtschatkensis Bonaparte, 1850 - în Kamceatka.
 Poecile montanus sachalinensis (Lönnberg, 1908)  - în Sahalin.

 Poecile montanus restrictus (Hellmayr, 1900)  - în Japonia.
 Poecile montanus songarus (Severtsov, 1873)  - pițigoi djungar - în munții Tian-Șan din sud-estul Kazahstanului și Kârgâzstan (centrul și estul Tian-Șanului), spre est până în nord-vestul Chinei (vestul regiunii autonome Xinjiang).
 Poecile montanus affinis Przevalski, 1876 - în nord-centrul Chinei (în nord-estul provinciei Qinghai, sudul provinciei Gansu, nordul provinciei Sichuan, Regiunea Autonomă Ningxia și sud-vestul provinciei Shaanxi).
 Poecile montanus stoetzneri (O. Kleinschmidt, 1921)  - în nord-estul Chinei (sud-estul Mongoliei Interioare și Shanxi, spre est până în provincia Hebei și nordul provinciei Henan).
 Poecile montanus weigoldicus (O. Kleinschmidt, 1921)  - pițigoi Sichuan - în sud-centrul Chinei (estul Regiunii Autonome Tibet, sud-estul provinciei Qinghai, vestul și centrul provinciei Sichuan și nord-vestul provinciei Yunnan).

Subspeciile speciei Parus montanus în trecut erau incluse în specia Parus atricapillus. În prezent subspeciile din Europa și Asia sunt incluse în specia Poecile montanus (sin. Parus montanus), iar cele din America de Nord în specia Poecile atricapillus (sin. Parus atricapillus).

Dementiev (1954) menționează 17 subspecii a speciei Parus atricapillus:
 Parus atricapillus borealis de Sélys-Longchamps, 1843 - în Scandinavia, Finlanda, Statele Baltice, regiunile păduroase a părții europene a fostei URSS; în prezent subspecia Poecile montanus borealis.
 Parus atricapillus kleinschmidti Hellmayr, 1900 - în Anglia și Scoția; în prezent subspecia Poecile montanus kleinschmidti.
 Parus atricapillus colletti Stejneger, 1925 - în vestul Norvegiei; în prezent subspecia Poecile montanus borealis.
 Parus atricapillus rhenanus Kleinschmidt, 1900 - în regiunea Renania, Olanda, Belgia, nord-estul Franței; în prezent subspecia Poecile montanus rhenanus.
 Parus atricapillus salicarius Brehm, 1828 - în centrul Germaniei, Austria, la poalele Alpilor; în prezent subspecia Poecile montanus salicarius.
 Parus atricapillus montanus Baldenstein, 1827  - în Alpi, de la 1200 până la 2000 m; în prezent subspecia Poecile montanus montanus.
 Parus atricapillus assimilis Brehm, 1855 - în Carpați, Alpii Transilvaniei (Carpații Meridionali), fosta Iugoslavie; în prezent subspecia Poecile montanus borealis.
 Parus atricapillus baicalensis Swinhoe, 1871  - în estul Siberiei, din Altai până la coasta Mării Ohotsk, Sahalin și sudul Insulelor Kurile; în prezent subspecia Poecile montanus baicalensis.
 Parus atricapillus kamtschatkensis Bonaparte, 1850 - în Kamceatka, Anadîr, nordul Insulelor Kurile; în prezent subspecia Poecile montanus kamtschatkensis.
 Parus atricapillus songarus Severtzow, 1872  - în Tian-Șan; în prezent subspecia Poecile montanus songarus.
 Parus atricapillus restrictus Hellmayr, 1879  - în insula Honshu, Japonia; în prezent subspecia Poecile montanus restrictus.
 Parus atricapillus stötzneri Kleinschmidt, 1921  - în nord-estul provinciei Hebei (China); în prezent subspecia Poecile montanus stoetzneri.
 Parus atricapillus affinis Przewalski, 1876 - în Ala Shan și Gansu (China); în prezent subspecia Poecile montanus affinis.
 Parus atricapillus atricapillus Linnaeus, 1760 - în partea de est a Americii de Nord la nord până la latitudine 40°N; în prezent subspecia Poecile atricapillus atricapillus.
 Parus atricapillus septentrionalis Е. Harr, 1843  - în America de Nord, de la New Mexico spre nord până la Alaska, spre est până în Missouri; în prezent subspecia Poecile atricapillus septentrionalis.
 Parus atricapillus turneri Ridgway, 1884 - în nordul Alaskăi; în prezent subspecia Poecile atricapillus turneri.
 Parus atricapillus occidentalis Baird, 1858 - pe coasta de vest a Americii de Nord. în prezent subspecia Poecile atricapillus occidentalis.

În România pițigoiul de munte este o specie sedentară. În România se întâlnește subspecia Poecile montanus montanus (Conrad, 1827) (sin. Poecile atricapillus montanus, Parus atricapillus montanus, Parus atricapillus assimilis, include Parus atricapillus transsylvanicus).  Unii autori consideră că subspecia Parus atricapillus transsylvanicus Kleinschmidt, 1921 (pițigoi cu cap negru transilvănean) din munții Carpați, Alpii Transilvăneni (Carpații Meridionali) și în Munții Apuseni este o subspecie separată. Dombrowski menționează că subspecia Parus atricapillus assimilis (Pițigoi cu cap negru carpatin) se întâlnește în Munții Galiției (Carpații), Alpii Transilvaniei, munții Bosniei și Serbiei, iar subspecia Parus atricapillus transsylvanicus (Pițigoi cu cap negru transilvănean) a fost găsită lângă Brașov, în Transilvania. În România este  menționată și subspecia Poecile montanus borealis (Sélys-Longchamps, 1843), care se întâlnește la nord de România în nordul regiunii colinare a Munților Carpați din vestul Ucrainei.

În Republica Moldova pițigoiul de munte este oaspete de iarnă. Ornitologii de la SPPN l-au observat și primăvara și vara, astfel a fost găsit un exemplar în iulie 2006 în Parcul Rîșcani din Chișinău, ulterior în alte locuri din Moldova: mai multe exemplare în iulie 2016 în Donici, raionul Strășeni, 8 exemplare în mai 2016 în pădurea Săseni, raionul Călărași, un exemplar în mai 2016 în Conacul Manuc Bei, raionul Hîncești. Koblik în 2014 menționează că în Republica Moldova pițigoiul de munte este o specie sedentară (?) și oaspete de iarnă.

Descrierea

Este un pițigoi de talie medie, asemănător cu pițigoiul sur, dar are capul mai mare și o oglindă alară palidă pe aripa nedesfăcută.

Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj.

Are o lungime de 11-12 cm și o greutate de 8-15 g. Lungimea aripii = ♀ 63-66 mm, ♂ 66-70 mm; lungimea ciocului = 8-11 mm; lungimea cozii = 55-64 mm; lungimea tarsului = 15-17 mm.

Subspecia nominată are partea superioară a capului (calota), adică fruntea, creștetul, laturile creștetului (în jos până la marginea inferioară a ochiului), ceafa și partea superioară a mantalei mat-negricioase. Calota este mai lungă și mai mată decât la pițigoiul sur, rotunjită. Restul parților superioare, inclusiv tectricele supraalare mici și mijlocii, cenușii cu tentă brună sau brun-cenușiu-deschise, tectricele supraalare mari sunt asemănătoare, dar cu porțiunile centrale mai brun-închise. Alula și remigele aripilor cenușiu-închise, remigele primare cu marginile înguste palide. Remigele secundare pe steagul extern au marginile late albicioase sau brun-gălbui albicioase, formând o oglindă alară longitudinală evidentă cenușiu-deschisă pe aripa închisă. Pe măsura uzării penajului oglinda este mai puțin vizibilă. Remigele terțiare asemănătoare cu cele secundare, dar au porțiunile centrale mai întunecate sau mai brunii. Coada rotunjită, cenușiu-închisă, steagul extern al penelor tivit lat cu brun-gălbui-deschis. Lorul, obrazul și regiunea auriculară sunt albe, laturile cefei brun-gălbui-albicioase. Bărbia și partea inferioară a gâtului negre, mate, formând o bavetă neclară (cu vârfurile penelor albicioase pe laturile gâtului și de-a lungul marginii inferioare). Părțile inferioare alb-murdare sau spălăcite, cenușiu-albicioase; în penajul proaspăt, laturile pieptului și flancurile brun-gălbui roșiatice sau ruginiu-palid-spălăcite. Irisul brun sau brun-închis. Ciocul întunecat, negru-albăstrui sau negricios, marginile tăioase ale ambelor mandibule mai deschise la culoare. Picioarele întunecate, albastru-cenușii. În penajul uzat, părțile superioare sunt mai deschise la culoare sau mai cenușii, oglinda alară uneori mai puțin clară, baveta puțin mai mare, părțile inferioare mai albe cu excepția flancurilor și tectricelor subcodale colorate viu, brun-gălbui.

Se deosebește de pițigoiul sur (Poecile palustris) prin aceea că are capul mai mare, calota mată (nu lucioasă), puțin mai întinsă ajungând până la mantaua superioară, oglindă alară palidă (la pițigoiul sur absentă), porțiunile centrale ale supraalarelor mari, remigelor și rectricelor mai întunecate sau negricioase (nu brun închise), baveta puțin mai mare, părțile inferioare într-o mai mare măsură mai închise, brun-gălbui.

Juvenilul este asemănător cu adultul, dar are creștetul mai mat, negru-bruniu, părțile superioare mai terne, brun-cenușii, obrajii și regiunile auriculare palide, alb-gălbui sau cu o nuanță brun-gălbuie, baveta puțin mai palidă, brună, cu pete mici albe pe laturi, părțile inferioare mai albe cu o nuanță brun-gălbuie pe flancuri și pe tectricele subcodale; ciocul mai bruniu decât la adult, cu marginile tăioase gălbui. După aspect juvenilul nu poate fi deosebit de cel de pițigoi sur.

Subspeciile diferă în principal prin dimensiuni, lungimea cozii și culoarea părților superioare și inferioare:
 subspecia kleinschmidti este cea mai mică și cea mai întunecată subspecie, cu părțile superioare mai brunii, obrazul până la laturile gâtului brun-gălbui cremos, părțile inferioare mai mult brun-gălbui, flancurile brun-măslinii, baveta destul de mare;
 subspecia rhenanus este asemănătoare cu subspecia kleinschmidti, dar părțile superioare sunt mai palide, mai brun-deschise, centru pieptului și abdomenul albe cu o nuanță palidă, brun-gălbui-cenușie, laturile pieptului, flancurile și tectricele subcodale cu o nuanță brun-gălbuie;
 subspecia salicarius este foarte asemănătoare cu subspecia rhenanus, dar are părțile superioare brune puțin mai mate, obrazul până la laturile gâtului alb-cremos, părțile inferioare cu o nuanță brun-gălbuie sau brun-gălbui-cenușie numai pe flancuri;
 subspecia borealis are creștetul și ceafa cele mai negre (pot fi ușor lucioase) din toate subspeciile, părțile superioare cenușii, obrazul până la laturile gâtului alb, marginile supraalarelor mari albicioase sau brun-gălbui deschise (ca și marginile remigelor secundare și terțiare), baveta neagră puțin mai mică, centrul pieptului până la regiunea anală alb sau alb-cremos, flancurile și tectricele subcodale brun-gălbui roșiatice;
 subspecia uralensis asemănătoare cu subspecia borealis, este slab definită, are părțile superioare mai palide sau mai cenușii, marginile remigelor secundare și terțiare albe, părțile inferioare predominant albicioase, pe flancuri o nuanță cenușiu-rozacee palidă;
 subspecia baicalensis este foarte asemănătoare cu subspecia uralensis, dar are o nuanță brun-gălbuie pe părțile inferioare și coada puțin mai lungă;
 subspecia kamtschatkensis are părțile superioare destul de palide, alb-cenușii, marginile supraalarelor mari, remigelor secundare și terțiare tivite lat cu alb, rectricele laterale tivite lat pe margini cu alb, baveta negricioasă este puțin mai mare, părțile inferioare predominant albe sau cu o ușoară nuanță alb-gălbuie;
 subspecia anadyrensis este slab diferențiată, fiind intermediară între subspecia baicalensis și subspecia kamtschatkensis ;
 subspecia restrictus este mai întunecată decât subspecia kamtschatkensis, cu creștetul mai mat și mai bruniu, mantaua și spatele brun-cenușii cu o nuanță nisipie, părțile inferioare cu o nuanță brun-gălbuie puțin mai întunecată;
 subspecia sachalinensis este asemănătoare cu subspecia restrictus, dar este mai deschisă la culoare sau mai cenușie, mai ales pe părțile inferioare;
 subspecia songarus este puțin mai mare, cu ciocul mai lung, coada ușor rotunjită (rectricele laterale cu până la 6 mm mai scurte decât celelalte), creștetul brun-ciocolatiu închis, părțile superioare mai viu colorate brun-ocru, oglinda alară indistinctă, partea posterioară a regiunii auriculare și laturile gâtului cu o nuanță brun-gălbuie, puțin bruniu pe bavetă, flancurile cu o nuanță brun-gălbui-rozacee;
 subspecia stoetzneri este asemănătoare cu subspecia songarus, dar este mai mică, cu coada ceva mai lungă, creștetul până la ceafa mai brun, baveta mai întunecată, părțile superioare ușor mai palide, nuanța brun-gălbuie de pe flancuri mai puțin roză;
 subspecia affinis este puțin mai întunecată decât subspecia stoetzneri, oglindă alară indistinctă;
 subspecia weigoldicus este asemănătoare cu subspecia affinis, dar are creștetul mai brun-negricios, părțile superioare ușor mai întunecate, flancurile cu o nuanță mai brunie.

Năpârlirea
Năpârlirea postjuvenilă a păsărilor tinere este parțială și are loc de la începutul lunii iulie până la sfârșitul lunii august. Se schimbă tectricele, supraalare mici și mijlocii, majoritatea supraalarelor mari.

Năpârlirea postnupțială a adulților este completă, începe în iunie și se termină în august. Inițial se schimbă penele mici de pe gât și cap. Schimbarea penelor mari, rectricelor și remigelor, are loc la sfârșitul lui iulie și începutul lui august.

Glasul

Pițigoiul de munte este în general mai puțin vocal decât pițigoiul sur (Poecile palustris), cu un repertoriu vocal destul de limitat. Strigătele de contact sunt 2-4 note scurte de tonalitate înaltă "zi-zi" sau "ți-ți" urmate de serii mai lungi și mai nazale "tciaa tciaa tciaa" sau "tciei tciei tciei", și note stridente sau certărețe, care pot fi emise ca un sunet răsunător "tciurrrrr"; aceleași note, dar mai înalte, mai puternice și rostite mai rapid sunt scoase în caz de alarmă. Un strigăt de tonalitate înaltă "pi", urmat de un "pa" mai jos este scos în timpul conflictelor agresive; alte strigăte de alarmă includ un "pett" sau "kett" strident repetat de câteva ori consecutiv, și un "cik-ik-ik-ik" asemănător cu cel al vrabiei (Passer domesticus). Atunci când caută hrana în grup familial, sunt scoase strigăte de contact mai scurte de tonalitate înaltă "zi", "sit" sau "zit", ocazional prelungite în note "zisit" sau "zisisit" și note subțiri, prelungite și descrescânde "dzi", "zih" sau "zit". În timpul paradei nupțiale scoate un sunet dulceag descendent "didededa" emis de către femelă și un "zi-zi-zi-zi" rapid scos de mascul.

Strigătele subspeciei songarus sunt ușor mai stridente și variabile, "psit-zer" sau "psit dzi dzi" repetate, de asemenea, un strigăt nazal "ciur" și altul ascuțit "cit". Subspecia affinis scoate o serie de strigăte "sip-sip-sip ...", și o serie mai nedeslușită de note "țiur-dzir-dzir" sau o serie de note scurte ciripitoare "cip-ip-ip-ip". Strigătele subspeciei stoetzneri sunt asemănătoare cu cele ale subspeciei affinis, dar sunt variabile, cu note disilabice "ps-ziur ps-ziur"  sau mai lungi "ți-stip-dza" sau "tcip-dzi-dzi" și "dzi-dzi-dzi".

Cântă mai ales la începutul până la mijlocul dimineții pe tot parcursul anului, cel mai adesea la sfârșitul iernii și la începutul primăverii și din nou la sfârșitul verii. Femela cântă rar. Cântecul variază considerabil între populațiile din câmpie și cele de la munte, în regiunile de câmpie din întreaga Europă cântecul constă în principal din 3-5 note joase prelungite și pițigăiate "țiu-țiu-țiu-țiu" "piu piu piu" sau "diuu diuu diuu", care amintesc de notele introductive ale cântecului pitulicii sfârâitoare (Phylloscopus sibilatrix). În centrul Europei (în Alpi, spre est până în nordul Croației, de asemenea în munții Tatra din Polonia și Slovacia), cântecul populațiilor alpine (mai ales al subspeciei nominate) constă până la 7 sau uneori 10 note slabe și monosilabice sau calme, pițigăiate ca "du du du du" sau cu ton mai moale "u u u u", uneori cu un ton mai înalt "pe-pe pe-pe pe-pe pi pi pi", interpretate numai la sfârșitul iernii și primăvara, iar indivizii din zonele deluroase și submontane pot interpreta un cântec modificat sau intermediar cu un ton mai coborât. În zonele suprapuse de la altitudinea de 1000-1550 m, ambele tipuri de cântece pot fi interpretate împreună. În Fenoscandia și estul Europei până în estul Asiei cântecul este de obicei modificat, cu fraze din cântecele populațiilor de câmpie și de munte, interpretate cu un ton constant sau ușor scăzut. În Japonia are două tipuri de cântece, în nord asemănător cu cel din zonele montane din centrul Europei, iar în sud constă din două sau trei fluierături sonore repetate de mai multe ori, de ex. "pi-si pi-si pi-si pi-si pi".

Subcântecul este format din serii slabe de note melodioase și ciripitoare; de asemenea, interpretează o serie de note puternice ciripitoare, dar rareori auzite (mai des în Marea Britanie), asemănătoare cu câteva note a  priveghetoarei roșcate (Luscinia megarhynchos), amestecate cu note mai slabe, interpretate în fragmente scurte și nu de lungă durată.

Habitatul

Trăiește în pădurile montane, submontane și de câmpie, mai ales în pădurile de conifere: de pin (Pinus), zadă (Larix) și molid (Picea). În Europa este întâlnit și în sălcii, arini și vegetație plină de tufe, inclusiv în peticele cu soc (Sambucus), la marginile pădurilor, în crânguri și gardurile vii, în special de-a lungul râurilor și lângă lacuri.

În taigaua siberiană cel mai des este întâlnit în pădurile de stepă de zâmbru siberian (Pinus sibirica) și adesea în zonele umede cu vegetație deasă, mai ales în mlaștinile cu sfagnum (Sphagnum) și locurile cu sălcii (Salix) sau arin (Alnus) și la marginea tundrei. În Tian-Șan se întâlnește în pădurile montane de conifere, dar și în pădurile mixte de foioase, cu subarboret bine dezvoltat și în desișurile de salcie, și în pădurile de câmpie și submontane de mesteacăn (Betula); de asemenea, în tufișurile riverane și palustre, și uneori în desișurile de răchită (Salix viminalis).

Se întâlnește de la nivelul mării până la limită superioară a pădurilor, în Europa până la c. 2000 m, în munții Altai până la 2300 m, în Japonia (în centrul insulei Honshu) între 800 m și 2400 m; în China, la 1830-2745 m în Tian-Șan, la 2200-4275 m în Sichuan (dar cuibăritul nu a fost confirmat peste 2400 m), este prezent vara la 3350-4000 m în Qinghai și la 3840 m (în martie) și 3960 m (în iulie) în Xizang.

În România, pițigoiul de munte este o specie sedentară și cuibărește în zonele montane din Carpați, mai ales în păduri de conifere și în masivele forestiere mixte, în care subarboretul este des. Apare și în păduri bătrâne de fag. Se întâlnește între 800 m și 1240 m, fiind însă întîlnită și la 1700 m altitudine în Munții Călimani; în Munții Bârsei s-a întâlnit în perioada de cuibărit între 750 m și 1450 m. La șes nu se întâlnește; totuși iarna coboară în regiunea deluroasă chiar până în sat.

Hrana

Pițigoiul de munte se hrănește în principal cu nevertebrate și larvele lor (predominând insecte), în special în timpul sezonului de reproducere și mai ales în afara sezonului de reproducere cu hrană vegetală: semințe și diverse fructe.

În sezonul de reproducere consumă muște (Diptera), neuroptere (Neuroptera), efemeroptere (Ephemeroptera), trihoptere (Trichoptera), albine și viespi (Hymenoptera), furnici (Formicidae), gândaci (Coleoptera), hemiptere (Hemiptera), molii și fluturi (Lepidoptera), păduchi țestoși (Coccoidea), chilopode (Chilopoda), păianjeni (Araneae), opilionide (Opiliones), acarieni (Acari), melci (Gastropoda) și râme (Oligochaeta).

În afara sezonului de reproducere (toamna și iarna) consumă și grăunțe, în principal de grâu (Triticum), ovăz (Avena), porumb (Zea) și orz (Hordeum), de asemenea și semințe de brustur (Arctium), merișor, răchițele și afin (Vaccinium), mur și zmeură (Rubus), hurmuz (Symphoricarpos), caprifoi (Lonicera), mac (Papaver), trandafir și măcieș (Rosa), crușân (Rhamnus), și de alte plante, de ex. de bălbisă (Stachys sylvatica), și (în funcție de disponibilitate și abundență) fructe de stejar (Quercus), scoruș și sorb (Sorbus), frasin (Fraxinus), mesteacăn, arin (de asemenea mugurii lui), ienupăr (Juniperus), tei (Tilia), arțar (Acer), salbă (Euonymus), fag (Fagus) și semințe de conifere (scoase din conuri) și de plop tremurător (Populus) și mâțișori de salcie, polen de plop tremurător, și sevă de mesteacăn, arțar și plop tremurător.

Hrana adulților pe parcursul verii este formată aproape în mod egal din alimente vegetale și animale, dar cantitatea de alimente vegetale crește până la c. 75% în timpul iernii. Hrana puilor din cuib este asemănătoare cu cea a adulților, dar la început este compusă din mai multe larve, în principal din omizi.

Își face provizii de hrană, în special la sfârșitul verii și în timpul zilelor de toamnă, pe care le ascunde sub coaja desprinsă, sub ramuri, sau în lichen, rareori în pământul din malurile abrupte. Aceasta este o strategie de supraviețuire a speciei în timpul sezonului rece. În sudul Norvegiei cele mai multe alimente sunt ascunse în august-octombrie, iar într-un loc de studiu 94,8% din alimentele depozitate au fost consumate în timpul iernii. În nord-vestul Rusiei pițigoiul de munte a depozitat până la 200 de alimente pe zi în timpul iernii și peste 4700 de alimente pe zi primăvară, cu un total anual estimat de 460.000 de alimente (o cantitate suficientă care este de 2-3 ori mai mare decât necesarul de energie pentru a supraviețui ierna).

Își procură activ hrana în etajele mijlocii și inferioare ale copacilor și în arbuști. Caută hrana prin crengi (inclusiv pe partea inferioară a lor), prin rămurele subțiri și prin acele de conifere și zadă, se agață de vegetație și se urcă pe trunchiurile verticale fâlfâind din aripi, mai rar planează pe loc sau urmărește insectele în zbor. Poate căuta hrana în vegetație joasă, de ex. în mur (Rubus), ferigă (Pteridium), ciulin (Cirsium) sau tapoșnic, zabră (Galeopsis), dar rareori coboară pe pământ. Cele mai multe alimente le culege din vegetație, și rareori (mult mai rar decât pițigoiul sur) cojește sau ciocănește vegetația pentru a scoate prada ascunsă; uneori ține bobițele și capsulele cu semințe sub picioare și scoate semințele din ele. Vizitează mai rar decât celelalte specii de pițigoi hrănitoarele instalate în timpul iernii. În studiile efectuate în sudul Angliei, pițigoiul de munte a vizitat zilnic până la 1100 de ori copacii în căutarea hranei, și s-a estimat că la mijlocul iernii consumă o insectă de dimensiuni mijlocii la fiecare 2,5 secunde pentru ași menține starea bună.

Comportamentul

De obicei, este întâlnit în perechi, uneori solitar; uneori se adună în grupuri mici de până la șase indivizi (în populațiile nordice de obicei este întâlnit în grupuri formate dintr-o pereche adultă și juvenili neînrudiți), care se formează la sfârșitul verii și se dispersează primăvară. În cadrul grupurilor se formează un complex structural social, cu ierarhia dominantă a masculilor față de femele și a adulților față de juvenili, rangul social influențează accesul la hrană și la locurilor de hrană (indivizii cu rang inferior sunt forțați să se hrănească în locuri mai puțin optime). Grupul format cu adaos de indivizi din aceeași subspecie, devine frecvent baza pentru cârdurile mixte cu alte specii: țicleni (Sittidae), cojoaică de pădure (Certhia familiaris) și aușel cu cap galben (Regulus regulus), dar de obicei numai acolo unde aceste specii se întâlnesc în limitele unui singur teritoriu.

Este o specie teritorială; partenerii rămân împreună în interiorul sau în apropierea teritoriului (în cadrul unui teritoriu de hrănire mai mare) pe tot parcursul anului. Mărimea teritoriului ocupat este de 5-15 ha și variază în funcție de habitat.

Reproducerea

Este o specie monogamă; perechile formate rămân împreună pe toată viața. Sezonul de reproducere are loc în aprilie-iulie.

În timpul paradei nupțiale masculul cântă și urmărește femela, iar ambele sexe fac plecăciuni și bat tremurător din aripi; masculul oferă hrană femelei în mod ritual atât la cuib, cât și departe de el, în acest timp femela emite de obicei strigăte de cerșit cerând mâncare de la partenerul ei, iar masculul cântă triluri rapide.

Cuibul este construit de femelă.  El este făcut în principal din benzi mici de scoarță uscată sau de lemn, rumeguș, frunze, iarbă, fibre vegetale, păr de animale și pene (rareori adaugă și mușchi). Cuibul este amplasat în scorbura unui arbore aflat parțial în putrezire, în trunchiul putrezit al unui copac sau într-un buștean vechi la o înălțime de până la 3 m (adesea mai puțin de 1 m, excepțional la 10 m) de la pământ. Scorbura este săpată de ambele sexe (mai ales de femelă) în lemnul aflat în putrefacție, motiv pentru care preferă arborii putrezi. Uneori sunt folosite și scorburile vechi ale altor păsări pe care le adâncește, de ex. cuiburi vechi de ciocănitori, însă numai dacă acestea se află în arbori parțial sau total putreziți. Deseori adâncește cuiburile începute și neterminate în lemn putred de către ciocănitori. Uneori este folosit cuibul veveriței. Rareori ocupă un cuib artificial.

Depune de obicei o singură pontă într-un sezon de reproducere, rareori două ponte. Ponta este formată din 5-10 ouă, de obicei 6-8 ouă, dar se găsesc frecvent și ponte de 9-10 sau 12 ouă. Ouăle sunt albe, stropite cu puncte roșcate. Există o corelație evidentă între mărimea pontei și cea a cavității săpate pentru instalarea cuibului. Incubația este asigurată numai de către femelă, uneori începe să clocească înainte ca ponta să fie completă, durata incubației este de 13-15 zile. Clocitul începe după depunerea ultimului ou. Masculul în această perioadă se ocupă de aprovizionarea femelei cu hrană și protecția teritoriului. Puii sunt hrăniți de ambii părinți, zilnic aceștia aduc hrană la cuib de 250-300 de ori.

Puii părăsesc cuibul după 17-20 de zile de la eclozare, dar rămân dependenți de adulți (care continuă să hrănească puii) încă 12-15 zile, dispersându-se după 20 de zile. Spre toamnă, adulții și generațiile tinere se adună în stoluri și hoinăresc din loc în loc în căutarea hranei.

Dombrowski a găsit nouă ouă, la 21 aprilie 1901 pe Măgura, la Tazlău, puțin clocite. Locul cuibarului, într-o rădăcină de fag scorburoasă; cuibul consta din mușchi și pene, iar pasărea adultă ședea așa de zeloasă încât a putut fi prinsă pe cuib. Forma ouălor era scurt-ovală; foarte fragile; culoarea fundamentală alb-verzui-palid; acoperite cu pete numeroase și puncte ruginiu-roșcate. Pe 26 aprilie 1901 el a găsit douăsprezece ouă, la Goșman, puternic clocite. Locul cuibului, în scorbura de ciocănitoare dintr-un brad, cam trei metri dela pământ; cuibul consta numai din câteva păiușe, mușchi și peri de mamifere sălbatice. Ouăle erau mai puțin pătate ca cele din primul cuibar. Pe 23 aprilie 1901 el a găsit zece ouă, la Dșiaman, proaspete, într-o gâlcă scorburoasă de fag; deschiderea de intrare însă era așa de mică, încât a trebuit să fie lărgită cu un ferestraș de mână. Ouăle erau puternic dilatate la capătul bont; culoarea fundamentală alb-verzuie-albăstrie; acoperite cu puncte ruginiu-roșcate, care se aranjează în parte pe capătul bont, în formă de cunună. Ouăle aveau o dimensiune medie de 14,9×11,6; max. 15,4×11,9; min. 14,2×11,3 mm.

Pițigoiul de munte în libertate atinge longevitatea maximă de 11 ani și 3 luni. Ajunge la maturitatea sexuală la vârsta de un an.

Deplasări sezoniere

Pițigoiul de munte este în principal o specie sedentară. În România pițigoiul de munte este o specie sedentară, dar în timpul iernii se deplasează și pe distanțe mai mari în căutare de hrană, iar unele exemplare coboară în văile mai adăpostite din regiunea deluroasă chiar până în sate.

În Europa este întâlnit în general nu mai departe de 5 km de la locul natal, iar deplasările peste 50 de km sunt excepționale, dar unii s-au deplasat până la 167 km în Marea Britanie și 370 km din Germania până în nordul Franței. Populațiile nordice (mai ales subspecia borealis) la est de Finlanda sunt sedentare atunci când hrana este disponibilă, dar obișnuit se dispersează la întâmplare, majoritatea deplasându-se spre sud de la sfârșitul lui iulie până la începutul iernii. În anii cu producția slabă de conuri deplasările sunt mult mai ample și mii de indivizi (mai ales juvenilii) se deplasează spre sud, în Europa ajungând în Suedia și sudul Norvegiei (până la 600 km sud-vest de la locul de inelare) de la sfârșitul lui august până la începutul lui noiembrie. Subspecia borealis este un vizitator neregulat în Marea Britanie în septembrie-mai; deplasări mai mici au loc în Europa Centrală, când ajung în vestul și nord-estul Ungariei.

Deplasări similare sunt înregistrate în Siberia, unde populațiile sudice sunt în principal sedentare, iar cele nordice sunt parțial migratoare. Pițigoiul de munte este o pasăre comună în stepa împădurită de la jumătatea lui august (ocazional de la sfârșitul lui iulie), iar păsările aparținând probabil subspeciei baicalensis se întâlnesc în pasaj la latitudini medii, în special lângă Tomsk în septembrie-octombrie, ele se întorc la locurile de cuibărit prin centrul Siberiei în aprilie-mai (ocazional la începutul lui iunie). Deplasări de mare amploare au loc de obicei de-a lungul văilor râurilor. În general, ezită să traverseze întinderi mari de apă, dar se pot aduna câteva sute în copaci în locurile strategice înainte de a încerca să traverseze apa.

Subspecia songarus este un migrant altitudinal pe distanțe scurte, iar populațiile nordice sunt dispersive și ocazional eruptive (invazive).

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

Este comun în nordul arealului și cel mai numeros pițigoi în Siberia (abundent de-a lungul fluviului Enisei) și în Mongolia, dar populația este în mare măsură dependentă de producția de semințe a zâmbrului siberian (Pinus sibirica). În unele locuri din centrul Chinei este destul de numeros. Este comun în sudul Japoniei, dar rar în nordul Japoniei (în Hokkaido). Cuibărește în unele locuri din Coreea de Nord, este un vizitator rar necuibăritor în Coreea de Sud.

În Europa, în unele locuri din vest este comun, dar devine mai puțin frecvent sau rar în sudul Europei. În Europa, populația cuibăritoare este estimată la 30.500.000-44.200.000 perechi, ceea ce echivalează cu 61.100.000-88.400.000 indivizi maturi. Europa formează c.35% din arealul global, iar o estimare foarte preliminară a mărimii populației globale este de 174.600.000-252.600.000 indivizi maturi, însă este necesară validarea ulterioară a acestei estimări. Specia este prezentă cu populații semnificative în Austria (100.000-140.000 perechi), Bielorusia (400.000-600.000 perechi), Finlanda (680.000-980.000 perechi), Franța (200.000-300.000 perechi), Norvegia (500.000-800.000 perechi), Polonia (200.000-320.000 perechi), România (150.000-600.000 perechi), Rusia (27.000.000-38.000.000 perechi), Suedia (526.000-1.067.000 perechi) și Ucraina (170.000-210.000 perechi).

În România, efectivul este estimat la 150.000-600.000 perechi cuibăritoare și este considerat a fi stabil.

Cele mai mari densități în teritoriile de reproducere sunt în Siberia, 30-50 de păsări/km² în coniferele dese din taiga și în pădurile de pin, crescând la 119-142 de păsări/km² de-a lungul râului Uda și 20-30 de păsări/km² în pădurile mixte și 6-7 păsări/km² în pădurile de câmpie din luncile inundabile și în pajiști.

În a doua jumătate a secolului XX au fost observate creșteri și scăderi ale populațiilor regionale. În perioada 1990-2000 s-a înregistrat o scădere a efectivelor în Fenoscandia și în Europa de Vest, dar populația a rămas stabilă în Rusia și în Europa de Vest, astfel încât la nivel european s-a observat doar un declin moderat.

Și-a extins arealul în nordul și centrul Europei și de la jumătatea anilor 1950 a colonizat Munții Harz (din Germania) și Boemia și Moravia (Republica Cehă); din anii 1960 cuibărește în Ungaria, prima cuibărire în nordul Greciei a fost înregistrată în 1973 și din 1977 cuibărește în nordul Danemarcei. În schimb, specia a suferit un declin numeric în Marea Britanie începând cu anii 1960 și acest declin s-a accelerat ulterior, astfel încât abundența sa a scăzut cu 79% în perioada 1995-2010, iar arealul ei s-a micșorat aici cu 50%, astfel că acum este restrânsă într-un spațiu semilunar din nord-estul Angliei și partea centrală a Angliei până în Țara Galilor; a dispărut în mare parte din sud-estul Angliei. Pierderea habitatelor și degradarea sunt implicate în declinul speciei, dar există și dovezi recente că concurență sporită din partea altor paride, care izgonesc pițigoiul de munte din scorburile unde își face cuibul și prădarea crescută a cuiburilor de către ciocănitorile pestrițe mari (Dendrocopos major), sunt de asemenea factori importanți ai declinului, agravați de dispersabilitatea redusă a pițigoiului de munte care face dificilă recolonizarea după dispariția lui locală.

Principale amenințări la adresa speciei sunt modificarea, fragmentarea și pierderea habitatului, managementul defectuos al pădurii și poluarea.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Note

Legături externe

 Pițigoi de munte Poecile montanus. SOR
 Willow Tit   Poecile montanus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Willow Tit (Poecile montanus). BirdGuides
 Mésange boréale Poecile montanus - Willow Tit. Oiseaux.net
 Mésange boréale Poecile montanus - Willow Tit. Photos, Oiseaux.net.
 Parus montanus Baldenstein, 1827 - Буроголовая гаичка. Позвоночные животные России
 Буроголовая гаичка Parus montanus (Baldenstein, 1827). Птицы Казахстана

Paridae
Păsări din Europa
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova
Păsări din Asia
Păsări descrise în 1827

Pițigoi de munte


Akalan, Denizli'nin Acıpayam ilçesine bağlı bir mahalle.

Acıpayam'ın mahalleleri
6360 sayılı yasaya göre kaldırılan belediyeler

Akalan, Acıpayam


1. etape af Giro d'Italia 2018 var en 9,7 km lang enkeltstart i Jerusalem, Israel den 4. maj 2018.

Tom Dumoulin vandt etapen.

Etaperesultater

Samlet

Referencer

Eksterne henvisninger

01

1. etape af Giro d'Italia 2018


Mariana "Lali" Espósito (født 10. oktober 1991), som indspiller under navnet Lali, er en argentinsk skuespiller, sanger, danser, model og sangskriver.

Espósito begyndte sin karriere som skuespiller og sanger i 2003, da hun sluttede sig til rollebesætningen af tv-programmet Rincón de Luz, som er skabt af producenten Cris Morena. Hun havde andre efterfølgende bærende roller i serien Chiquititas og Floricienta og en hovedrolle i Casi Ángeles, sidstnævnte øgede hendes berømmelse i latinamerika, Mellemøsten og Europa.

Karriere
Fra 2007 til 2012 var Espósito, sammen med fire andre medvirkende fra Casi Ángeles, en del af teen pop-bandet Teen Engle, som stammer fra serien. Gruppen blev en kommerciel succes internationalt, og turnerede over hele Argentina, men også lande som Israel, Spanien, Italien og latinamerika. Espósito har også sunget til soundtracks til serierne Rincón de Luz og Chiquititas. Efter hendes rolle i den mislykkede 2011 telenovela Cuando mig sonreís og hendes skildring af Abigail Williams, i Buenos Aires-produktion af The Crucible, fik Espósito sin filmdebut i La pelea de mi vida i 2012, hvor hun spillede sammen med Mariano Martínez og Federico Amador. I januar 2013 begyndte hun en rolle i tv-komedien Solamente Vos, hvor hun spillede datteren af Adrián Suar's karakter. I 2015 fik hun sin første hovedrolle på TV som "Esperanza" i filmen Esperanza mía. Filmens musikalbum indeholdte ni sange, hvor hun optrådte på, ud af de i alt 11 numre i soundtracket. For det har hun modtaget en platinum certificering i Argentina for at sælge mere end 40.000 eksemplarer.

Kunstnerisk karriere

1998-2006: Hendes tidlige arbejde; Rincón de Luz, Floricienta og Chiquititas
Espósito debuterede som sanger på soundtrack-albummet til Rincón de luz, Floricienta og Chiquititas. Disse albums var en kommerciel succes i Argentina og mange andre lande, især Israel.

Henvisninger

Skuespillere fra Argentina

Lali Espósito


Sudan bojilo ili sudansko bojilo je umjetno (sintetički) proizvedeno topljivo bojilo. Žuta, narančasta i crvena vrsta su azo-bojila, plave vrste su antrakinonska bojila, a zelene smjese azo i antrakinonskih boja. Topivi su u ugljikovodicima, uljima, mastima i voskovima te se stoga koriste za njihovo bojenje.

Monoazo-bojila

Monoazo-bojila, koja imaju opću jednadžbu A → E mogu biti u vodi topljiva ili netopljiva. Ako komponente od kojih se bojilo priprema ne sadrže karboksilnih, sulfonskih ili sulfonamidnih grupa, dobivaju se bojila netopljiva u vodi. Takva monoazo-bojila spadaju među disperzijska bojila (na primjer 2-klor-4-nitranilin → N-etil-N-hidroksietilanilin, njem. Cellitonechtrubin B, C.I. 11115), pigmentna bojila (na primjer 4-klor-2-nitranilin o-klor-acetoacetanilid, Hansa žuta 10 G, C.I. 11710; 2-klor-4-nitranilin → β-naftol, njem. Permanentrot R, C.I. 12085; 2,5-dikloranilin → anilid β-hidroksinaftojeve kiseline, njem. Permanentrot FRR ex., C.I. 12310), ili bojila topljiva u organskim otapalima, uljima i mastima (na primjer anilin dimetilanilin, sudan žuta GG, C.I. 11020; o-anisidin → β-naftol, sudan crvens G, C.I. 12150). Samo neka od takvih monoazo-bojila su zbog prisutnosti hidroksilnih grupa u alkalnom mediju topljiva u vodi i upotrebljiva kao močilna bojila (na primjer p-aminofenol pirogalol, njem. Chromrotbraun 3 RD, C.I. 11965). Najveći dio u vodi topljivih monoazo-bojila pripada kiselim bojilima (primjeri: metanilna kiselina → difenilamin, metanil žuta, C.I. 13056; sulfanilna kiselina → β-naftol, narančasta II, C.I. 15510; smjesa naftionske i Laurentove kiseline → β-naftol, njem. Echtrot AV, C.I. 15620 i 15625; sulfanilna kiselina → 3-karboksi-l- (p-sulfofenil)-pirazolon, tartrazin O, C.I. 19140; 2,4-ksilidin → R-kiselina, Ponceau 2R, C.I. 16150; anilin → N-acetil-H-kiselina, njem. Amidonaphtholrot G, C.I. 18050; 5-nitro-o-anisidin → fenil-γ-kiselina, njem. Supraminbraun R, C.I. 17605). Nadalje čine močilna bojila i bojila za naknadno kromiranje velik dio topljivih monazo-bojila (primjeri su: p-nitranilin → salicilna kiselina, nje. Beizengelb 3R, C.I. 14030; 2-amino-4-nitrofenol 2,4-diaminobenzensulfonska kiselina, njem. Saureanthracenbraun RH ex., C.I. 13250; antranilna kiselina → R-kiselina, njem. Saurealizarinrot B, C.I. 16105).

Primjeri sudan bojila

Izvori

Pigmenti

Sudan bojilo


Liu Yutong (), née le  à Cangzhou (Hebei), est une joueuse de parabadminton chinoise concourant en WH2 pour les athlètes en fauteuil roulant n'ayant pas de problèmes au niveau du tronc. Après deux titres mondiaux en simple (2017, 2019), elle remporte le titre paralympique en 2021.

Carrière
Elle perd l'usage de ses jambes dans un accident de la route à l'âge de cinq ans. Elle commence le parabadminton en 2015 et est aujourd'hui entraînée par l'ancien médaillé d'argent des Jeux de 1996, Dong Jiong.

En 2017, alors qu'elle a seulement 13 ans, elle remporte son premier titre mondial en simple WH2 puis, l'année suivante, elle rafle l'or en simple WH2 et par équipes mixte WH1-WH2 avec Qu Zimo aux Jeux para-asiatiques de 2018. En 2019, elle réalise le double aux Mondiaux à Bâle avec l'or en simple et par équipes avec Yin Menglu.

Aux Jeux de 2020, Liu remporte l'or en individuel WH2, battant sa compatriote Xu Tingting deux sers à zéro en finale puis l'argent par équipes féminines Wh1-WH2 avec Yin Menglu.

Résultats individuels

Jeux paralympiques

En individuel

Par équipes

Championnats du monde

En individuel

Par équipes

Références

Liens externes

Joueuse chinoise de badminton
Championne paralympique de badminton
Championne paralympique chinoise
Médaillée d'argent paralympique chinoise
Joueuse de badminton aux Jeux paralympiques d'été de 2020
Naissance en mars 2004
Naissance dans la province du Hebei

Liu Yutong


Le château de Thenissey  est un château classique situé à Thenissey en Bourgogne-Franche-Comté.

Localisation

Les deux châteaux de Thenissey se situent au sud du village, dans le lit majeur de l'Oze.

Historique

Une tour forte est bâtie sur l'enceinte actuelle de Thenissey par la famille Poinceot à la fin du . Ayant troqué son nom contre celui de Gellan vers 1510, la famille garde la seigneurie jusqu'en 1595 et le mariage de Péronne de Gellan avec Daniel d'Edouard. En 1663, le domaine passe à la famille de Clugny qui édifie un nouveau château à l'intérieur des fossés de 1718 à 1736. En 1793, la veuve de Charles Louis de Clugny transmet le domaine à son second époux, Joseph-Guy-Louis de Tulle de Villefranche. Le château reste encore actuellement dans cette famille.

Le château de Thenissey est inscrit dans sa totalité aux monuments historiques par arrêté du 12 juin 1944.

Description

L'obliquité des bâtiments anciens et les traces d'arrachements de courtines laissent penser que la plate-forme primitive était polygonale, voire ronde. Situé dans son angle nord-est le château moderne, à rez-de-chaussée simple, est armé de deux canonnières et la base de la tour ronde qui garni son angle nord-ouest, de trois autres. Le château, dont l'accès principal se fait actuellement par l'ouest, est précédé au nord par une grande basse-cour où on remarque le pigeonnier à rez-de-chaussée voûté.

Les édifices sont situés au sein d'un domaine de 350 hectares.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or
 Château vieux de Thenissey sur le même site.

Liens externes

Thenissey
Thenissey
Monument historique dans la Côte-d'Or
Monument historique inscrit en 1944
Auxois

Château de Thenissey


Il fanatico burlato (El fanático burlado en español) es un drama jocoso en dos actos con música de Domenico Cimarosa y libreto en italiano de Francesco Saverio Zini. Se estrenó en el Teatro del Fondo de Nápoles, Italia en la primavera de 1787. Posteriormente fue revisado y traducido al alemán y puesto en escena como Der adelsüchtige Bürger en Mannheim en el año 1791.

Enlaces externos

Óperas de Domenico Cimarosa
Óperas de 1787
Óperas en italiano
Óperas estrenadas en Nápoles

Il fanatico burlato


Kom lad os danse er det syvende studiealbum fra den dansk sanger og satiriker Niels Hausgaard. Det blev udgivet i 1985. Hugo Rasmussen medvirker på bas.

Spor
Side 1
 "Opsving" - 3:28
 "Kom Lad Os Danse" - 3:00
 "Din Vilje Ske" - 3:20
 "Skønsang" - 3:12
 "Skidt Tilpads" - 2:22
 "Velstand" - 3:30
 "Den Sidste Ting" - 3:44

Side 2
 "Kender Jeg Dig" - 3:19
 "Bette Stinne" - 1:34
 "Poesi" - 2:58
 "Hovedpine" - 2:40
 "Den Uskyldige" - 3:19
 "Ligeglad" - 3:19
 "Søde Druer" - 4:29

Referencer

Eksterne henvisninger
Kom lad os danse på Discogs

Niels Hausgaard-album
Album fra 1985

Kom lad os danse


Handewitt (Danca: Hanved), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Schleswig-Flensburg iline bağlı bölge. 77,73 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2006 itibarıyla 10.573 olarak tespit edilmiştir. 1 Mart 2018'de Jarplund-Weding, Handewitt'e dahil edilmiştir.

Dış bağlantılar
 www.gemeinde-handewitt.de

Schleswig-Flensburg iline bağlı yerleşim birimleri

Handewitt


Salkonak, Malatya ilinin Yeşilyurt ilçesine bağlı bir mahalledir.

İlçe merkezine 45 km mesafede bulunan Yeşilyurt'un yeni bir mahallesidir.

Yeşilyurt'un mahalleleri

Salkonak, Yeşilyurt


An Calamagrostis gayana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ernst Gottlieb von Steudel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert John Soreng. An Calamagrostis gayana in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis gayana