Edward William "Ed" Muransky (nascido em 20 de janeiro de 1960) é um ex-jogador profissional de futebol americano que jogou pelo Los Angeles Raiders da National Football League (NFL) e pelo Orlando Renegades da United States Football League (USFL). Ele era um membro do Super Bowl XVIII Champion Raiders. Antes disso, ele era um atleta All-American e Academic All-American que jogou pelos Wolverines da Universidade de Michigan durante as temporadas – 1979-1981.

Depois de se aposentar do futebol, ele se tornou sócio e conselheiro de Edward J. DeBartolo Jr., ex-proprietário do San Francisco 49ers. Muransky testemunhou no julgamento de março de 2000 do governador da Louisiana, Edwin Edwards, principalmente sobre o que DeBartolo confidenciou a Muransky. DeBartolo foi a única vítima de extorsão que alegou ter sido extorquida diretamente por Edwards, mas Muransky não pôde fornecer testemunho direto sobre reuniões privadas entre DeBartolo e Edwards. Muransky continuou a perseguir interesses comerciais mesmo depois que as controvérsias sobre DeBartolo diminuíram.

Colégio Cardeal Mooney
Nascido em Youngstown, Muransky jogou futebol na Cardinal Mooney High School, onde era carinhosamente conhecido como "Big Ed" pela família e colegas de equipe. Ele foi letrista do time do colégio por três anos e titular por dois anos como atacante interno do Cardinal Mooney. Em 1976, ele ganhou as honras All- Steel Valley, All- NEO e All-State, e recebeu o Mack Truck Award, concedido anualmente ao jogador de linha de ensino médio de maior destaque na área de Youngstown.

Universidade de Michigan

Altamente recrutado por várias escolas "blue chip", Muransky escolheu jogar futebol americano universitário na Universidade de Michigan. Ele escreveu cartas por três anos em Michigan, onde vestiu o nº 72, e ganhou o prêmio All -Big Ten em 1980 e 1981. Muransky começou 33 jogos consecutivos no ataque ofensivo para os Wolverines desde o segundo ano até o último ano – 1979-1981. O , O  de linha foi um membro importante dos Wolverines de 1980, o primeiro time vencedor do bowl do técnico Bo Schembechler. Na verdade, ele começou todos os doze jogos no tackle direito. Isso inclui o Rose Bowl de 1981 contra o time de futebol americano Washington Huskies vencido por Michigan por 23 – 6. O jogo foi a primeira vitória de Schembechler no bowl, e o técnico foi carregado para fora do campo nos ombros de Muransky. Muransky foi nomeado para as equipes All-American da Associated Press, UPI e The Sporting News em 1981 e também conquistou "Academic All-American" em seu último ano. Ele fez parte de uma equipe de 1981 que teve cinco homenageados do All-American ( Anthony Carter, Butch Woolfolk, Bubba Paris e Kurt Becker ).

Recordista "Beef Bowl"
Muransky também estabeleceu o recorde de todos os tempos do "Beef Bowl" ao consumir   de costela no Lawry's antes do Rose Bowl de 1979. Muransky mais tarde lembrou: " Bubba Paris e eu éramos dois calouros felizes comendo juntos no evento Lawry's Beef Bowl antes do Rose Bowl Game de 1979. Depois de saborearmos nosso quarto prato de costela, purê de batata, milho e pudim de Yorkshire, Bubba perguntou qual era o recorde e eles disseram 7 cortes. Bubba continuou por mais 3 cortes e eu continuei por quatro, totalmente sob a tela do radar de Bo Schembechler. Quando eles entregaram o 8º corte para mim, a mídia começou a se reunir em volta da minha mesa, Bo passou e me disse o que ele estava pensando sem nunca dizer uma palavra. Depois, uma noite Paris-Muransky terminou com pizza. Na manhã seguinte, no treino, Bo fez de Bubba e de mim um exemplo. Nunca corremos tanto em nossas vidas como naquele dia. Estávamos em todas as jogadas de scrimmage e então corríamos sprints." Quando os Wolverines retornaram a Pasadena para o Rose Bowl de 1981, "Bo fez questão de vir ao fundo do avião e conversar comigo e com Bubba Paris. Ele queria nos informar que meu recorde de alguns anos antes não estaria em perigo porque estaríamos sentados com ele no Lawry's Beef Bowl. Ele disse que iria limitar cada um de nós a dois cortes de costela." Schembechler teve sua própria opinião sobre a história: "Eu os deixei comer porque eram calouros. Eles não iriam jogar de qualquer maneira."

Big Chill Cameo
Muransky também é lembrado por uma participação especial no filme de 1983 The Big Chill : "Eu estava no cinema assistindo, sem saber o que iria acontecer. Foi meio interessante com todos (os personagens) assistindo (o jogo Michigan-Michigan State de 1980). Foi muito legal. Assistir [o quarterback] John Wangler voltar foi muito legal. Por uma fração de segundo, enquanto eles voltam, penso comigo mesmo: 'Oh meu Deus, rezo a Deus para não estar segurando ou perdi um quarteirão por um sack ou algo assim na passagem da tela grande'. Mas foi um bom bloqueio e foi um momento divertido. Sempre que ouço 'The Big Chill', são boas lembranças."

Desistentes
Os Wolverines foram a escolha unânime número 1 da pré-temporada em 1981, mas perderam a estreia para Wisconsin por 21 – 14. Na reunião da equipe no dia seguinte, Schembechler entrou na sala e escreveu "Ed Muransky" e "Stan Edwards" no quadro-negro, e então gritou: "O resto de vocês são desistentes. Não quero mais nada com você", e saiu. Segundo o técnico, Muransky e Edwards foram os únicos dois que jogaram com intensidade contra o Wisconsin, e Bo deixou para eles motivarem o restante do time. Muransky lançou um desafio ao ataque na noite anterior ao jogo da semana seguinte: "Olhei para todos e disse: 'Se continuarmos a jogar como grandes indivíduos, continuaremos a perder. Se começarmos a jogar como um grande time, começaremos a vencer." No dia seguinte, os Wolverines venceram a #1 classificada Notre Dame, 25–7.

Carreira no futebol profissional

Los Angeles Raiders
Muransky foi selecionado na quarta rodada (82ª escolha) pelos Oakland Raiders no Draft da NFL de 1982, e jogou em 24 partidas pelos Raiders de 1982 – 1984. Os Raiders se mudaram de Oakland para Los Angeles para jogar a temporada de 1982 da NFL. Assim, embora tenha sido convocado pelo Oakland Raiders, ele jogou sua carreira na NFL com o Los Angeles Raiders. Em sua segunda temporada na NFL, ele ganhou um anel do Super Bowl com a equipe do Raiders '1983 Super Bowl Championship. Ele jogou todos os 16 jogos da temporada regular pelos Raiders de Tom Flores naquela temporada. A equipe foi de 12 – 4 durante a temporada de 1983 da NFL e produziu oito Pro Bowlers. Muransky jogou por uma linha ofensiva que incluía os Pro Bowlers Henry Lawrence e Todd Christensen. A equipe foi liderada naquela temporada pelo quarterback Jim Plunkett e pelo futuro membro do Hall da Fama Marcus Allen, que correu para nove touchdowns, pegou dois e lançou três em um desempenho de passes de 4 – 7. Muransky descreveu a experiência do Super Bowl como um "redemoinho" com "duas semanas de hype como você nunca viu". Ele relembrou: "Foi um grande negócio porque os jogadores da linha ofensiva não estavam ganhando o que ganham hoje. Naquele ano, ganhei $ 77.000, o que era um contrato bastante decente na época. Mas se você ganhou o Super Bowl, ganhou $ 64.000. Então não era amendoim. Lembro-me de sair do campo depois disso, pensando comigo mesmo: 'Tenho um anel do Super Bowl para o resto da minha vida.'" Embora Muransky tenha sido selecionado para um gameshare do Super Bowl, ele não estava na lista oficial do dia do jogo.

Embora os Raiders tenham vencido apenas um Super Bowl com Muransky, eles tiveram grande sucesso. Em sua temporada de estreia – eles estavam 8-1 na temporada encurtada por greves. Este foi o melhor recorde da Conferência de Futebol Americano e empatado como o melhor da Liga. A equipe, no entanto, foi derrotada pelo – New York Jets na segunda rodada dos Playoffs da NFL de 1982-83. Os Raiders de 1984 foram de 11 – -5 e também chegaram aos playoffs da NFL de 1984-85. As equipes Raiders dos anos de Muransky foram – na temporada regular – 4-2 nos playoffs sob o comando de Flores.

Renegados da USFL Orlando
Depois de jogar pelos Raiders, Muransky assinou com o Orlando Renegades da USFL. Ele jogou e começou 14 dos 18 Renegades jogos sob Lee Corso. A equipe não teve tanto sucesso quanto os Raiders e foi de 5 – 13. Quando a liga acabou, ele decidiu se aposentar e entrar no mundo dos negócios.

Carreira empresarial
Depois que sua carreira no futebol terminou, Muransky trabalhou brevemente como locutor esportivo na WYTV em Youngstown. Mais tarde, ele se tornou CEO e presidente da Gallagher Pipino, Inc e das empresas Muransky. Ele é casado com a ex-Christine Pipino e tem três filhos:  Eddie, Deloran e Donielle.

Trabalho com Eddie DeBartolo e o julgamento de Edwards
No final dos anos 1990 e início dos anos 2000, Muransky se tornou o conselheiro e parceiro de negócios de maior confiança de Edward J. DeBartolo Jr., herdeiro de um império imobiliário e ex-proprietário do San Francisco 49ers. Por um tempo, Muransky foi o CEO do DeBartolo Property Group, e os dois fizeram parceria em vários empreendimentos comerciais. DeBartolo se aventurou no negócio de cassinos contra a vontade de sua irmã, Denise DeBartolo York, e contratou o contato da família, Muransky, para chefiar a DeBartolo Entertainment. Eventualmente, Muransky, que dizem ter um grande senso de negócios, tornou-se o conselheiro de maior confiança de DeBartolo, o que causou um desentendimento com Carmen Policy, presidente do 49ers.

Em 1997, Muransky se envolveu nos esforços de DeBartolo para abrir um cassino de jogo em um barco na Louisiana. O projeto exigia a aprovação do conselho estadual de jogos de azar e resultou em um escândalo de suborno altamente divulgado que terminou com a condenação do ex-governador da Louisiana Edwin Edwards por 17 acusações, incluindo extorsão, extorsão, fraude postal e fraude eletrônica. Para garantir o licenciamento do cassino, Edwards e associados supostamente solicitaram subornos de DeBartolo, incluindo uma maleta com $ 400.000. Dos muitos que alegaram ter sido vítimas de extorsão, DeBartolo foi o único que afirmou ter sido extorquido diretamente por Edwards. Muransky foi capaz de descrever seu relacionamento com DeBartolo, mas não pôde fornecer testemunho sobre reuniões privadas entre DeBartolo e Edwards.

Negócios pós-julgamento
DeBartolo colocou Muransky no conselho de administração da DeBartolo Corporation após chegar a um acordo judicial que o deixou (DeBartolo) um criminoso condenado e o impediu de servir no conselho corporativo. Eventualmente, depois que DeBartolo se envolveu na corrupção, ele entregou o controle do 49ers para sua irmã. DeBartolo e Muransky supostamente passaram por uma separação amarga em 2002. Após o rompimento com DeBartolo, Muransky mudou-se com sua família de volta para Youngstown.

Em 2007, Muransky, como proprietário da Muransky Co. e Southwoods Surgical Center em Boardman, Ohio, entrou com um pedido de indenização monetária e dissolução de uma joint venture destinada a abrir um hospital com fins lucrativos de serviço completo no sul do condado de Mahoning. Muransky disse ao The Vindicator : "Estou muito desapontado com esta comunidade. Houve uma oportunidade absoluta para fazer crescer o sistema de saúde... Em alguns anos, teremos que dirigir até Akron, Pittsburgh e Cleveland para obter assistência médica, porque não está mais disponível aqui. Estou estupefato que tenha chegado a isso." Muransky disse que uma das razões pelas quais ele voltou para Youngstown foi usar suas habilidades para retribuir à comunidade.

Ed também atua como fundador, presidente e CEO da Chestnut Land Company, a holding das franquias de pretzel macio da tia Anne que operam nos Estados Unidos. Ele opera com sucesso quase 70 lojas sob esse nome de franquia, com localizações em 15 estados.

Referências

Ligações externas

 Bentley Library perfil e fotografia de Muransky
 Ed Muransky @ databasefootball.com
 Ed Muransky @ pro-football-reference.com

Jogadores do Los Angeles Raiders
Jogadores de futebol americano

Ed Muransky


Ivan Kevrić (Visočane, 1946.), hrvatski katolički svećenik, zaljubljenik u hrvatski dom, plodni pisac i književnik, svećenik čovjekoljubac

Životopis
Rodio se u Visočanima. Zaredio se 1971. godine, kad su bila iznimno teška vremena za Crkvu u Hrvata, kad je u zadarskom slučaju crkvene halje skinulo 20-ak svećenika. Sedmi je svećenik iz Kevrića. Mjesta svećeničkog službovanja bili su mu Povljana, Vlašići i Dinjiška na otoku Pagu, a potom Poličnik, Suhovare, Turnj i Radovin. U tri župe istodobno je služio 25 godina. Službovao je i na prvoj crti bojišnice, te je s narodom proživio Domovinski rat i vodio ratni dnevnik. U župi Radovinu služio 11 godina, od 1997. do 2008. godine. O Radovinu je zapisao mnogo u svojoj monografiji, kojom je pridonio etnografiji, zavičajnoj povijesti, povijesti umjetnosti i Crkve, školstva i folklornih aktivnosti mjesta i župe. Zapisao brojne zaboravljene i izgubljene činjenice o Radovinu. Službovao u rodnim Visočanima pred umirovljenje. Zbog narušena zdravlja oslobođen službe 2012. godine i odselio u Nadbiskupski dom u Zadru.

Pisao u Glasu Koncila, Maku i Narodu. Objavio desetak knjiga: monografija Visočane, monografija Radovin, Visočane II, Poličnik, zbirka pjesama Majka, putopis Osam dana u Svetoj Zemlji, roman don Trpimir I i II, O. Josip Milunović - život i djelo (o Josipu Milunoviću, propovjedniku, misionaru, vrijednom svećeničkom jezuitu kojeg su 15. ožujka 1709. godine iznjedrile Visočane),  priče i razmišljanja seoskog župnika Jutarnja Danica.

Nagrade
 2006. Nagrada za životno djelo Općine Poličnik
 2012. Nagrada za životno djelo Općine Ražanac

Izvori

Hrvatski katolički svećenici
Životopisi, Zadar
Hrvatski etnolozi
Hrvatski povjesničari
Hrvatski pjesnici
Hrvatski romanopisci

Ivan Kevrić


Le pronéthalol était un des premiers candidats de la famille des bêta-bloquants, synthétisé en 1960. Il n'a cependant jamais été utilisé en médecine humaine dû à sa toxicité cardiaque sur les modèles murins, qui est dû à la formation d'époxide de naphtalène lors de la métabolisation du pronéthalol.

Voir également
 Bêta-bloquant

Notes et références

Bêta-bloquant

Pronéthalol


Kafr Qasim (, también llamada Kafr Qassem, Kufur Kassem, Kfar Kassem y Kafar Kassem), es una ciudad árabe israelí ubicada a veinte kilómetros al este de Tel Aviv, cerca de la Línea Verde que separa Israel de Cisjordania, al sur del "Triángulo" de ciudades y pueblos árabe-israelíes. El pueblo cobró notoriedad después de la masacre de Kafr Qasim, en la cual la Policía de Fronteras de Israel asesinó a cuarenta y ocho civiles el 29 de octubre de 1956. El 12 de febrero de 2008, el Ministro Israelí del Interior declaró ciudad a Kafr Qasim en una ceremonia llevada a cabo en el pueblo.

Historia
La zona de la ciudad está poblada desde hace miles de años, según las ruinas arqueológicas que se han encontrado allí, que datan de los tiempos de apogeo del Imperio Romano. La ciudad moderna fue fundada en el  por los habitantes de Mes'ha, un pueblo cercano. En 1917, durante la Primera Guerra Mundial, Kafr Qasim (junto con el resto de la zona) fue capturada por el Ejército Británico en concordancia con las fuerzas del Imperio Otomano y posteriormente fue anexada al Mandato Británico de Palestina.

Kafr Qasim es célebre por haber sido el pueblo donde se detuvo el avance del Ejército Israelí en el centro de Palestina durante la guerra árabe-israelí de 1948. En 1949, Israel anexó la ciudad en concordancia con los acuerdos del armisticio, los cuales terminaron la guerra.

El 29 de octubre de 1956, la Policía de Fronteras de Israel (MAGAV) asesinó a 49 civiles en lo que se conocería como la masacre de Kafr Qasim. Esta masacre, en la que fallecieron seis mujeres y veintitrés niños de entre ocho y diecisiete años de edad, continúa siendo una herida abierta entre los habitantes de la ciudad y para el resto de la sociedad israelí. En el año 2007, el presidente Shimon Peres se disculpó formalmente por la masacre en un acto llevado a cabo en las vísperas del festival musulmán Eid al-Adha.

En 1959, la ciudad recibió el estatus de Concejo local por parte del Ministro Israelí del Interior. En los últimos años, la ciudad adquirió notoriedad por ser el lugar donde el jeque Abdullah Nimar Darwish comenzó el Movimiento Islámico en Israel. El parlamentario israelí y jeque Ibrahim Sarsur, un nativo de Kafr Qasim, sirvió durante una década como consejero de la ciudad y encabeza la facción del sur del Movimiento Islámico en Israel desde 1999. En 2008, se anunció que Kafr Qasim pronto sería ascendida al nivel de ciudad.

Demografía
Hacia 1931, cuando se llevó a cabo un censo en lo que ese momento era Palestina, Kafr Qasim tenía 241 casas ocupadas y una población de 989 musulmanes.

Según la Oficina Central de Estadísticas de Israel, la ciudad tenía 18 100 habitantes a finales de 2007, la mayoría de los cuales eran musulmanes. Hay 936 mujeres por cada mil varones. La población aumenta a ritmo de 2,7% a nivel anual.

El nivel socioeconómico de la ciudad es relativamente bajo (tres de diez). Solamente el 50,2% de los alumnos del duodécimo curso lograron graduarse y obtener su título (Bagrut) en el año 2000. El ingreso mensual promedio en el mismo año era de 3633 nuevos séqueles, en contraste con el promedio nacional de 6835 séqueles en ese momento.

Véase también
Anexo:Ciudades de Israel
Masacre de Kafr Qasim

Referencias

Enlaces externos

 Sitio web de Kufur-Kassem
 Kufur-Kassem Sitio web oficial
 Ubicación de la ciudad
 Datos de la ciudad, en hebreo כפר קאסם בעברית

Localidades de Israel

Kafr Qasim


La rue Alphonse Balis (en néerlandais : Alphonse Balisstraat) est une rue bruxelloise de la commune de Woluwe-Saint-Pierre qui va de la rue Jean Lambotte à la rue Jean-Baptiste Dumoulin sur une longueur totale de 120 mètres.

Historique et description

Son nom vient du sergent Alphonse Balis au  Régiment de Ligne, domicilié à Woluwe-Saint-Pierre, mort pour la patrie à Wingene le  lors de la première guerre mondiale.

Situation et accès

Inventaire régional des biens remarquables

Voir aussi
 Liste des rues de Woluwe-Saint-Pierre

Liens externes
 Commune de Woluwe-Saint-Pierre

Notes et références

 La Chanson des rues de Woluwe-Saint-Pierre de Jean Francis. Louis Musin Éditeur – Bruxelles 1975 (page 31)

Rue à Woluwe-Saint-Pierre

Rue Alphonse Balis


Muhammes, beş dizelik bölümler halinde söylenen nazım şeklidir.

Bir muhammesin ilk beşliğindeki son dizenin, aynı beşlikteki diğer dört dize ile kafiyeli olması şart değildir. Beşlik sayısı bir kayda bağlı değildir. Bend sayısı 4-8 arasında değişir. Aruz ölçüsüyle yazılır.

İlk bendin 5 dizesi birbirleriyle, sonraki bendlerin son bir ya da iki dizesi ilk bend ile uyaklıdır. Son bir ya da iki dize, her bendin sonunda aynen tekrarlanıyorsa bu muhammese "muhammes-i mütekerrir", bu dizelerin ilk bend ile yalnızca uyak yönünden uyuştuğu muhammeslere ise "muhammes-i müzdeviç" adı verilir. Muhammeslerde çoğunlukla felsefi düşünceler, tasavvuf konuları ele alınır. En çok Muhibbi (Kanuni Sultan Süleyman) eser vermiştir.

Muhammes her konuda yazılabilir. Felsefî bir fikir, bir düşünce, bir dünya görüşü, övgü, aşk, sevgiliyi özleyiş muhammeslerin konusu olabilir. Son bendde şairler mahlaslarını söylerler.

Muhammesler de murabbâlar gibi edebiyatımızda çok kullanılan musammatlardandır. Hemen her şair bu nazım şeklini denemiştir. Bu arada Fuzulî (ölm. 1556) ve Taşlıcalı Yahya Bey (ölm. 1582), divanlarında, İbrahim Hakkı (ölm. 1772), Esrar Dede (ölm. 1797), Şeyh Gâlib (ölm. 1797-98), Hoca Neş'et (ölm. 1807-08), Enderunlu Vâsıf (ölm. 1824-25) gibi şairlerin divanında ikisi münâcât ve na't olan ve Şeref Hanım (ölm. 1861)'da muhammes vardır. Muhibbi(Kanini Sultan Süleyman - ölm. 1566) 18 muhammesle bu nazım şeklini en çok kullanan şairlerdendir.

Muhammeslerde kafiye
Muhammes, "beşli" demektir.5 dizelik bentlerden oluşur. Edebiyatta beş mısralık bendlerden oluşan nazım şekline de Muhammes denilmektedir. Genellikle 4-8 bend arasında yazılmışlardır. Az görülmekle birlikte daha uzun, 12-13 bende kadar uzayan muhammesler de vardır. Muhammeslerde kafiye örgüleri şöyledir:

Muhammes-i müzdevic

aaaaa / bbbba / cccca (Örnek 1)

Ten bozuldu eşk-i çeşm-i hûn-feşânumdan menüm
Köydi can gönlümdeki sûz-ı nihânumdan menüm
Tâ eser var cism ü cân-ı nâtüvânumdan menüm
Gâm kem etmez göz ü gönlüm cism ü canumdan menüm

Bu başumdan savulup ol gitse yanumdan menüm.

Meyl-i vasi eğmiş kadümi çeng-i bezm-i yâr tek
Reglerüm sızlar el ursam çeng üzere târ tek
Çeng ne mümkin kim ide zârlıg men zâr tek
Bes ki memlûyem hevâ-yı aşka mûsikâr tek

Min figân her dem çıkar her üstühânumdan menüm.

Ey hayâlün halveti nakd-ı revânum mahzeni
Gözyaşı olur revân her dem hayâl itsem seni
Lutf umup senden ser-i kuyunda tutdum meskeni
Gel gözüm nûru Fuzulî tek çok ağlatma meni

İncimez mi hâtırun munca figânımdan menüm.

(Fuzûlî)

Muhammes-i mütekerrir

aaaaa / bbbba / cccca (Örnek 2)

Şâdmân olsun ki sultan oglı sultândur gelen
Bahr u berrün pâdişâhı Al-i Osmândur gelen
Nâlb-i şer-i Muhammed zıll-ı Yezdândur gelen
Şark u garbı seyr iden hurşîd-i rahşândur gelen

Alemün sâhibkırânı Hân Süleymândur gelen

Bir kemîne bendesini Mısra sultân eyleyen
Kerbelâ seyrini her dervişe âsân eyleyen
Sâyeveş düşmenlerin hâk ile yeksan eyleyen
Dembedem bağnn Kızılbaşun kızıl kan eyleyen

Âlemün sâhibkırânı Hân Süleymândur gelen

Sâhib-i seyf ü kalem şâh-ı ulu'l-elbâb olan
Âlemi feth eylemekde mihr-i âlem-tâb olan
Evliyâullah içinde zübde-i aktâb olan
Rûy-ı ma'nâda bugün ser-leşker-i ashâb olan

Alemün sâhibkırânı Hân Süleymândur gelen

(Yahya Bey)

Tardiyye kafiyeli
aaaaa / bbbaa / cccaa (Örnek 3)

Son iki mısrası nakarat olan muhammeslere edebiyatımızda çok az rastlanmıştır.

Bu kafiye şekilleri dışında, daha çok Tanzimattan sonra görülen değişik kafiye düzenlerinde:

"aaaaa / b b b a a / c c c a " kafiyeli,

"aaaav / b b b b v / ccccv" tardiyye kafiyeli ya da murabbâlarda da olduğu gibi "aaaaa bbbbb ccccc" şeklinde de her bendi ayrı kafiyeli muhammesler de yazılmıştır.

Örnek 3:

aaaaa / bbbaa / cccaa

Eyler ise sana bu çarh-ı felek gaddarlık
Kuşanup gaddâreni göster ana cebbârlık
Hatm olupdur mushaf-ı hüsnünde meh-ruhsârlık

Pâdişehlerde müsellemdür sana hünkârlık
Gelmedi mislün cihâna feyz olaldan varlık.

Kullanın saf saf turup şol dem ki şöhret göstere
Atılup top u tufeng ftl ıcybet göstere
Erlik oldur bekleye yirin şecâ'at göstere

Pâdişehlerde müsellemdür sana hünkârlık
Gelmedi mislün cihâna feyz olaldan varlık.

Bir nefesde cem-i küffârı perîşân eyledün
Ceng-i tâbûrun selâtin içre destân eyledün
Rûhını Sultan Murâdun şâd u handân eyledün

Pâdişehlerde müsellemdür sana hünkârlık
Gelmedi misliin cihâna feyz olaldan varlık.
(Nev'i)

Kaynakça

Dış kaynaklar

 Pala, İskender (1999 27.bas. 2016), Ansiklopedik Divan Şiiri Sözlüğü, İstanbul:Kapı Yayınları, ISBN 9758950218, Sayfa:390-391
 İpekten, Haluk (1994, 14.bas.2011), Eski Türk Edebiyatı Nazım şekilleri ve Arûz, İstanbul:Dergah Yayınları, ISBN 9759953539
 Dilçin, Cem (1983) Örneklerle Türk Şiir Bilgisi, Ankara:Türk Dil Kurumu Yayınları ISBN 9789751604897
 Muallim Nâci, (haz. M. A. Yekta Saraç), (2004) Edebiyat Terimleri: Istılahât-ı Edebiyye, İstanbul:
 Tural, Sadık Kemal (ed.) (2001, 2003, 2004, 2005, 2006), Türk Dünyası Edebiyat Terimleri ve Kavramları Ansiklopedik Sözlüğü 5 Cilt, Atatürk Kültür Merkezi Yayınları,  ISBN 3990000025722

Dış bağlantılar

 Kılıç, Filiz ve Pala, İskender (2010) "Musammat", Türkiye Diyanet Vakfı İslâm Ansiklopedisi. c.31 say.233-235 Online:

Bentlerle kurulan Divan nazımı

Muhammes


Lejre Kommune eða sveitarfélagið Hleiðra er sveitarfélag í Sjálandshéraði í Danmörku. Sveitarfélagið varð til við sameiningu Bramsnæs, Hvalsø og Lejre árið 2007. Íbúar voru tæplega 30 þúsund árið 2023.

Sveitarfélög Danmerkur

Lejre Kommune


Litiera, în etologie și creșterea animalelor, este un material, de obicei organic, folosit de animale pentru a se așeza pe ele atunci când se odihnesc, stau nemișcate sau își fac nevoile. Aceasta reduce presiunea asupra pielii, pierderea căldurii și contaminarea cu microbi ale unui animal.

Referințe

Interacțiunea om-animal

Litieră (zoologie)


El AIS satelital (Satellital AIS o SatAIS) consigue la localización de buques mediante el emisor Automatic Identification System (AIS) y un receptor situado en un satélite de órbita baja.
Actualmente está siendo desarrollado por diversos países, donde cabe destacar la iniciativa llevada a cabo por ORBCOMM y el departamento de guardacostas de EE. UU. (USCG). La empresa española Hisdesat colabora en un proyecto similar formando parte del consorcio exactEarth.

Referencias

Comunicación

AIS satelital


Søstre på frierfødder er en film instrueret af Eske Holm.

Handling
Kvindefælden: En magtkamp udspilles i dansestudiet. En kamp om underkastelse og undertrykkelse. Den kvindelige instruktør piner den moderne danser. Bag sadismen lurer ensomheden. I dette seksuelle kaos er det svært at skelne, hvem der er det egentlige...

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1999

Dansefilm fra Danmark
Dokumentarfilm fra Danmark

Søstre på frierfødder


Jonas Aistis (als Jonas Aleksandravičius; * 7. November 1904 in Kampiškės, heute: Rajongemeinde Kaunas; † 13. Juni 1973 in Washington, D.C.) war ein litauischer Dichter und Essayist.

Leben
Jonas Aleksandravičius wurde am 7. November in Kampiškės, im Panemunės Distrikt, Bezirk Kaunas geboren. Seinen Geburtsnamen legte er 1952 ab und nannte sich offiziell Aistis. Im Jahre 1927 machte er seinen Abschluss am Aušros-Gymnasium Kaunas. An der Vytautas-Magnus-Universität in Kaunas studierte er Lituanistik.

1936 setzte er sein Studium an der Universität Grenoble fort. 1944 promovierte Aistis in Grenoble mit einer Dissertation über die Übersetzung biblischer Texte. Darauffolgend arbeitete er für eine kurze Zeit als Archivar in Nizza und dann für die Nationalbibliothek Frankreichs in Paris, bis er 1946 in die USA auswanderte. Dort unterrichtete er Litauisch und Französisch am Marianapolis College in Thompson (Connecticut). Von 1952 bis 1958 arbeitete er zudem für Radio Free Europe. 1958 schließlich wechselte er zur Library of Congress, wo er bis zu seinem Tode arbeitete.

Dichtung
Aistis beschäftigte sich mit Volksliedern und Märchen (z. B. von Wilhelm Hauff), des Weiteren mit den Dichtern Alexander Blok, Sergei Jessenin und Rainer Maria Rilke. Er orientierte sich auch an der Neuromantik und schuf melodische Gedichte. Er vertrat die Idee der Katharsis als bleibendem Wert der Poesie.

Für sein Werk "Užgese chimeros akys" (Erloschen sind der Chimäre Augen) (1937) erhielt Aistis von der Republik Litauen den Staatspreis. Laut Alfonsas Nyka-Niliūnas hatte bis auf das Werk "Frühlingsstimmen" von Maironis kein anderes Buch eines jungen Dichters mehr Einfluss auf die litauische Poesie. Besonders beliebt waren Aistis' Gedichte bei der Jugend.

Nach der Besetzung Litauens durch die Sowjetunion 1940 und wiederum nach 1944 waren die Gedichte von Aistis wegen der "antisowjetischen" Inhalte verboten und tabuisiert.

Werke
 Eilėraščiai (1932),
 Imago mortis (1934),
 Dievai ir smūtkeliai (1935),
 Intymios giesmės (1935),
 Užgesę chimeros akys (1937)
 Be tėvynės brangios (1942),
 Nemuno ilgesys (1947),
 Sesuo buitis (1951),
 Apie laiką ir žmones (1954),
 Kristaliniam karste (1957);
 Laisvės kovų dainos (1962),
 Milfordo gatvės elegijos (1969).

Literatur
 Guesdon, Jolanta: Akzent und Metrum am Beispiel der litauischen syllabotonischen Poesie des 20. Jahrhunderts. Dissertation, LMU München, 2004, S. 110f. edoc.ub.uni-muenchen.de (PDF; 2,0 MB)

Autor
Lyrik
Literatur (Litauisch)
Person (Rajongemeinde Kaunas)
Litauer
Geboren 1904
Gestorben 1973
Mann

Jonas Aistis


Gazela (lat. Gazella) su predstavnici antilopskih vrsta iz roda Gazella. Šest vrsta koje su nekad bile u ovom rodu sada pripaduju rodovima Eudorcas i Nanger, koji su nekad smatrani podrodovima roda Gazella. Treći bivši podrod, Procapra, obuhvaća tri postojeće vrste azijskih gazela.

Gazele su poznate kao brze životinje. Neke mogu na kratko potrčati brzinama od po 100 km/h ili duži period brzinm od 50 km/h. Gazele uglavnom obitavaju u pustinjama, pašnjacima i savanama Afrike; ali se takođe nalaze u jugozapadnoj i središnjoj Aziji i Indijskom potkontinentu. One imaju tendenciju da žive u stadima i jedu manje grube, lako probavljive biljke i lišće. Gazele su relativno male antilope, pri čemu većina ima stojeću visinu od 60 – 110 cm u ramenima, i općenito su žućkaste boje.

Vrste
 Gazella arabica (Lichtenstein, 1827.)
 Gazella bennettii (Sykes, 1831.)
 Gazella cuvieri (Ogilby, 1841.)
 Gazella dorcas (Linnaeus, 1758.)
 Gazella erlangeri (Neumann, 1906.)
 Gazella gazella (Pallas, 1766.)
 Gazella leptoceros (F. Cuvier, 1842.)
 Gazella saudiya (Carruthers and Schwarz, 1935.)
 Gazella spekei (Blyth, 1863.)
 Gazella subgutturosa (Güldenstaedt, 1780.)

Izvori

Antilope

Gazella


පරමාවතාර් ශ්‍රී ක්‍රිෂ්ණ (සිංහල: ක්‍රිෂ්ණ දෙවියන්) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ සී එන්ටර්ටේන්මන්ට් එන්ටර්ප්‍රයිසස් වෙතින් නිෂ්පාදනය කරන ලද ඉන්දියානු රූපවාහිනී කතාමාලාවකි. මෙය &TV නාළිකාව ඔස්සේ 2017 ජූනි 19 සිට විකාශය ඇරඹිණි.

ශ්‍රී ලංකාව තුළ සිංහල බසින් හඬකවන ලද මෙම කතාමාලාව "මහරජ කන්සා" යන තේමාව යටතේ ස්වර්ණවාහිනී නාළිකාවෙන් විකාශය වේ.

කථාපුවත
මෙමගින් ක්‍රිෂ්ණ දෙවියන්ගේ උපත සහ දිවිය පිළිබඳ නිරූපණය වේ.

චරිත නිරූපණය
නිර්ණයි සමාධියා, කුඩා ක්‍රිෂ්ණ ලෙස
 විශාල් කර්වාල්, විෂ්ණු දෙවියන් ලෙස
 තරුන් ඛන්නා, ශිව දෙවියන් ලෙස
 ගුල්කී ජෝෂි, දේවකී මාතාව ලෙස
 ගුන්ගුන් උප්‍රාරී, යශෝදා මාතාව ලෙස
 චෛතන්‍ය චෞධරි, වාසුදේව ලෙස
 ටියා ගන්ද්වානි, රෝහිනී ලෙස
 සචින් ෂ්‍රෝෆ්, නන්ද් බාබා ලෙස
 නේහා සර්ගම්, ලක්ෂ්මී දේවිය ලෙස
 මනීෂ් වාධ්වා, කංස ලෙස
 දීපක් ජේඨි, ශ්‍රීධර් ලෙස
මාහි සෝනි, රාධා ලෙස
ශිව්, ලක්ෂ්මන් ලෙස
කුමාර් හෙග්ඩේ, අලම්බසුර් ලෙස

මේවාත් බලන්න
බාල් ක්‍රිෂ්ණා
ජයි ශ්‍රී ක්‍රිෂ්ණා

බාහිර සබැඳි
නිල වෙබ්අඩවිය

ඉන්දියානු රූපවාහිනී කතාමාලා
ඇන්ඩ්ටීවී රූපවාහිනී කතාමාලා
ඉන්දියානු පුරාණෝක්ති රූපවාහිනී කතාමාලා
2017 ඉන්දියානු රූපවාහිනී කතාමාලා ඇරඹීම්

පරමාවතාර් ශ්‍රී ක්‍රිෂ්ණ


Manfred Jordan Russell (Alajuelita, 23 de septiembre de 1988) es un futbolista costarricense que juega como mediocentro ofensivo en el Club Deportivo Iztapa, de la Liga Nacional de Fútbol de Guatemala.

Trayectoria

Deportivo Saprissa
Forjado en las divisiones inferiores del Deportivo Saprissa, el centrocampista fue ascendido al plantel principal a partir del Campeonato de Invierno 2007, bajo las órdenes del entrenador Jeaustin Campos. Su debut debió esperar hasta el 30 de septiembre, en el empate a dos tantos contra Alajuelense. En su torneo de inicio como profesional se hizo con el título de campeón tras la victoria con cifras globales de 4-2 sobre el Herediano.

Su siguiente competición fue nuevamente de éxito, ya que su club volvió a ganar la final Campeonato de Verano 2008, esta vez ante Alajuelense. El jugador tuvo un total de siete apariciones en toda la temporada con un gol conseguido.

Fue campeón por tercera vez consecutiva en el Invierno 2008.

A.D. San Carlos
El 22 de diciembre de 2009, se confirmó la llegada de Russell a San Carlos en condición de préstamo, a petición expresa del director técnico uruguayo Daniel Casas.

Su debut como sancarleño fue el 16 de enero de 2010, en el empate como visitante contra Liberia. En esa oportunidad, tuvo acción por 31' minutos. El primer gol en el equipo se dio en la undécima fecha sobre la Universidad de Costa Rica. Al término de la competición, el mediocentro logró el subcampeonato de Verano tras perder la definición final ante el Deportivo Saprissa.

El 14 de mayo de 2011, su club volvió a obtener el segundo lugar del Campeonato de Verano, perdiendo esta vez contra Alajuelense con cifras de 2-0 en el resultado agregado.

Deportivo Saprissa
A partir de la temporada 2011-12, comprendida en los campeonatos de Invierno 2011 y Verano 2012, Russell regresaría al conjunto morado después del fin de su cesión en San Carlos. Tomó protagonismo al contabilizar 32 apariciones durante todo el año deportivo, marcando seis goles.

Su primer título como tibaseño lo ganó el 4 de agosto de 2013, en la victoria 4-2 en penales ante Carmelita, correspondiente a la final del Torneo de Copa.

La racha de cuatro años en la que su equipo no obtenía cetros de liga acabó el 10 de mayo de 2014, mediante la victoria 1-0 en el clásico frente a Alajuelense, coronándose campeón del Verano por trigésima vez.

Manfred volvió a celebrar un título al siguiente semestre, el de Invierno 2014, como visitante en el Estadio Rosabal Cordero contra Herediano.

El 4 de junio de 2015, la dirigencia saprissista tomó la determinación de enviar al futbolista al Antigua de Guatemala, en condición de préstamo por un año.

Antigua G.F.C.
Disputó con su nuevo club el Torneo de Apertura 2015, el cual ganó meses después por la victoria con remontada ante el Guastatoya.

Una vez finalizado el Torneo de Clausura 2016, los directivos decidieron fichar de manera oficial al jugador.

En su tercera experiencia en el conjunto guatemalteco, volvió a ser campeón siendo uno de los pilares del equipo panza verde Apertura 2016.

El 25 de mayo de 2017, el mediocentro ofensivo quedó fuera del equipo por rescisión de contrato.

Comunicaciones F.C.
A través de un comunicado de prensa, el 26 de mayo de 2017 se oficializó la llegada de Russell al Comunicaciones Fútbol Club.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Futbolistas de Costa Rica
Futbolistas del Deportivo Saprissa
Futbolistas del Deportivo Saprissa en los años 2010
Futbolistas de la Asociación Deportiva San Carlos
Futbolistas del Antigua Guatemala Fútbol Club
Futbolistas del Comunicaciones Fútbol Club en los años 2010
Futbolistas del Comunicaciones Fútbol Club en los años 2020
Futbolistas del Club Sport Cartaginés

Manfred Russell


Kathleen Hanna (Portland, Oregon, 12. studenog 1968.) američka je pjevačica, glazbenica, umjetnica, feministička aktivistkinja, pionirka feminističkog pokreta riot grrrl te autorica punkzina. Početkom i sredinom devedesetih 20. stoljeća bila je pjevačica feminističkog punk sastava Bikini Kill. Krajem 1990-ih i početkom 2000-ih počela je nastupati s bendom Le Tigre. Od 2010. godine nastupa u sastavu The Julie Ruin.

Dokumentarni film Punk pjevačica o Hanni objavljen je 2013. godine. Redateljica filma je Sini Anderson. Film detaljno opisuje Hannin život i karijeru te otkriva njezinu višegodišnju borbu s lajmskom boreliozom. Hanna je udana za Adama Horovitza iz bivšeg američkog rap sastava Beastie Boys.

Život i karijera

1968. – 1988.: Rani život i feminizam
Hanna je rođena 12. studenog 1968. u Portlandu, u Oregonu.S četiri godine njezina se obitelj preselila u Calverton, Maryland. Kako je Hannin otac mijenjao zanimanja, obitelj se selila još nekoliko puta.

1989. – 1999.: Bikini Kill

Nakon 2000.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena mrežna stranica sastava The Julie Ruin

Američki rock-glazbenici
Feministice

Kathleen Hanna


Relațiile diplomatice dintre România și Polonia au fost stabilite, la nivel de reprezentanță provizorie, la 9 februarie 1919. La 31 mai 1919, relațiile au fost ridicate la nivel de legație.

În zilele noastre

România face parte din Grupul de la Craiova împreuna cu Serbia și Bulgaria, iar Polonia face parte din Grupul de la Visegrad, împreuna cu Cehia, Slovacia și Ungaria.

Sondajele făcute de CBOS despre opiniile polonezilor asupra diferitelor popoare au arătat ca ei displac profund românii, aflându-se pe al treilea spre ultimul loc, doar în fața arabilor și țiganilor.  De asemenea, polonezii cred într-o prietenie strânsa cu Ungaria, țară neplăcută de români și vice versa.

Reprezentare diplomatică
Ambasador Extraordinar și Plenipotențiar al României în Republica Polonă este domnul Theodor Cosmin Onisii din 2021 - prezentarea scrisorilor de acreditare

Ambasador Extraordinar și Plenipotențiar al Republicii Polone în România este domnul Marcin Wilczek  din 10 septembrie 2015 - prezentarea scrisorilor de acreditare

În Polonia funcționează un Consulat General Onorific, la Kielce (Consul General Onorific - Michał Sołowow) și alte două Consulate Onorifice ale României: la Poznan (Consul Onorific - Iuliana Grazynska) și Bialystok (Consul Onorific - Ewa Moroz Ustynowicz).

Referințe

Relațiile dintre România și Polonia


La trilogía de Fallot es una cardiopatía congénita caracterizada por la estenosis pulmonar; hipertrofia del ventrículo derecho y comunicación interauricular (existencia de un orificio en el tabique que separa las dos aurículas).

El tratamiento de esta cardiopatía solo es quirúrgico, por medio de una toracotomía. Si esta afección no es detectada o es confundida con un estado cianótico generalizado, la expectativa de vida es corta.

Historia
Esta lesión lleva el nombre del cardiólogo francés que la diferenció clínicamente Etienne-Louis Arthur Fallot, quien dedicó sus trabajos al estudio de los problemas cardiovasculares y la describió en 1888, al igual que la Tetralogía de Fallot.

Referencias

Fallot
Fallot

Trilogía de Fallot


O título de Conde de Daupias foi criado por decreto de 19 e por carta de 25 de Junho de 1886 do rei Luís I de Portugal a favor de Pedro Eugénio Daupias, 1.º conde e 1.º visconde de Daupias.

Titulares
1. Pedro Eugénio Daupias, 1.º conde e 1.º visconde de Daupias

2. João Burnay, 2.º conde de Daupias

Bibliografia

Daupias

Conde de Daupias


Kristín Einarsdóttir (f. 11. janúar 1949) lífeðlisfræðingur og viðskiptafræðingur var alþingismaður Kvennalistans frá 1987 - 1995

Kristín er fædd í  Reykjavík en er alin upp í Keflavík. Foreldrar hennar voru Sigrid L.S.E. Toft og Einar Þorsteinsson. Kristín var kjörin á Alþingi árið 1987 fyrir Samtök um kvennalista í Reykjavíkurkjördæmi. Hún sat á þingi til ársins 1995. Hún lauk meistarapróf í viðskiptafræði 2017 (Fjármál fyrirtækja) og 2002 (Stjórnun og stefnumótun) frá Háskóla Íslands, kandidatspróf (cand real) í lífeðlisfræði 1979 frá Háskólanum í Osló og BS í líffræði frá HÍ 1975.

Kristín starfaði sem kennari við Gagnfræðaskóla Keflavíkur og Iðnskólann í Keflavík 1970-1971 og kennari og sérfæðingur í lífeðlisfræði við Hákóla Íslands 1979-1987 þegar hún var kjörin á Alþingi. Hún var framkvæmdastjóri Félags háskólakennara (1995-1997) og Lyfjaþróunnar (1997-1999). Kristín starfaði  hjá Reykjavíkurborg frá 1999-2014 fyrst sem framkvæmdastjóri miðborgarinnar, framkvæmdastjóri Skipulagssjóðs og aðstoðarsviðsstjóri á Umhverfis- og framkvæmdasviði.

Kristín var einn af stofnendum Kvennaframboðsins í Reykjavík árið 1982 og Kvennalistans árið 1983 og var þingkona Kvennalistans frá 1987-1995. Hún var  formaður umhverfisnefndar Alþingis 1993-1995 og varaforseti 1991-1995. Kristín sat í  Norðulandaráði 1991-1995 og sat m.a. í ritstjórn tímaritsins Nordisk kontakt. Hún var fulltrúi Alþingis á umhverfisráðstefnunni í Ríó 1992, var í Alþjóða þingmannaráðinu og var fulltrúi Alþingis á tveimur þingum Sameinuðu þjóðanna.

Kristín sat í stjórn Húsnæðisstofnunar 1985-1987, í stjórn Landsvirkjunar 1995-1999, í stjórn Hollustuverndar ríkisins (1995-1996) og var formaður stjórnar Sjúkrahúss Reykjavíkur (1998-1999).

Hún sat í nefndum til að endurskoða lög um jafnan rétt og stöðu kvenna og karla, um opinbera stefnu og lög um ferðamál, um náttúrurannsóknir og Náttúrufræðistofnun, um stefnu Íslendinga í hvalamálum, um fyrirkomulag fjármagnstekjuskatts og var formaður Samstöðu um óháð Ísland. Hún var í stjórn Perluvina samtaka um mergæxli og í stjórn félags fyrrverandi Alþingismanna. Hún stofnaði  ásamt nokkrum Kvennalistakonum IceFemIn sem hefur það að markmiði að styrkja og efla konur.

Tilvísanir

Alþingismenn
Þingmenn Kvennalistans
Íslenskir líffræðingar

Kristín Einarsdóttir


Nașteri în 1916
Decese în 1995
Profesori ai Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași - Psihologie și pedagogie
Cercetători români
Profesori universitari români
Ion Holban () a fost un cercetător român în psihologia aplicată, creator de laboratoare psihologice în orientarea școlară și profesională.

Biografie și activitate profesională
Ion Holban s‑a născut în 16.01.1916 la Iași într‑o familie de intelectuali – tatăl său Gavril Holban a fost un renumit profesor de istorie și director de licee din Iași și Huși.

După absolvirea Liceului "Cuza Vodă" din Huși, Ion Holban s‑a înscris la Universitatea "Al. I. Cuza" din Iași, luându‑și licența în drept în 1937 și în filosofie în 1939. Formația spirituală și profesională i‑a fost marcată de profesorii săi – personalități marcante ale culturii românești: Traian Ionașcu, Ion Petrovici, Mihai Ralea, Alexandru Claudian, Petre Andrei, Dan Bădărău.

În perioada 1938 – 1954 Ion Holban a funcționat ca profesor la diferite instituții de învățământ din Iași (Nota) și în paralel la Laboratorul de orientare profesională din cadrul Institutului Politehnic "Gh. Asachi".

Între anii 1954 – 1967 Ion Holban a activat ca psiholog la Laboratorul de Psihologie al Regionalei de Căi Ferate Iași și la Laboratorul de Psihologia muncii din cadrul Policlinicii industriale, contribuind substanțial la înființarea și fundamentarea metodologiei de lucru a unităților respective.

Din 1967 și până la decesul său din 25.02.1985 psihologul ieșean a activat ca cercetător științific la Institutul de Cercetări Socio‑umane (Nota),unde a ocupat funcția de șef de sector, iar în ultimii ani pe cea de director. În cadrul acestui institut a pus bazele unui nou laborator – "Laboratorul experimental de orientare școlară și profesională" – primul laborator de acest gen din țară, ce a servit ca model unei generații întregi de psihologi și consilieri școlari.

În anul 1971 cercetătorul ieșean dobândește titlul de doctor în psihologie cu teza Personalitatea, factor conducător în procesul muncii.

Bogata sa activitate de cercetare s‑a înscris într‑o variată arie tematică (orientare școlară și profesională, psihologia muncii, asistență psihopedagogică, psihologia personalității, metodologia științei psihopedagogice). Totodată Ion Holban a elaborat teste psihologice (de interese, de mobilitate intelectuală, sociometrice), modele de fișe psihopedagogice,a coordonat elaborarea de teste pedagogice ale randamentului școlar pe materii de învățământ.

Cercetările sale în domeniile amintite s‑au materializat în 11 volume, v. publicații, (ca unic autor sau în colaborare) și într‑un număr însemnat de studiiapărute în publicații de specialitate și de largă circulație sau de interes general.

Multe din problemele abordate de Ion Holban în volumele și studiile sale, v. publicații, au reprezentat direcții de pionierat în cercetarea psihopedagogică românească a celei de‑a doua jumătăți a secolului trecut.

De asemenea, psihologul ieșean a participat la numeroase simpozioane și congrese de specialitate din țară și străinătate, a fost în schimburi de experiență și cursuri de specializare la Praga, Varșovia, Sofia, München, Paris și Grünwald.

Ion Holban a făcut parte din Asociația Psihologilor din România fiind președintele pe Moldova al asociației respective. Psihologul ieșean a întreținut colaborări și prietenii cu cercetători și cadre universitare din țară, precum P. Popescu-Neveanu, G. Văideanu, Ursula Șchiopu, D. Salade și Ion Radu.

Ion Holban a fost alături, prin scrierile și îndrumările directe, de numeroși profesori, psihologi și consilieri școlari. O parte din cărțile sale au făcut și fac parte din bibliografia orientativă pentru pregătirea continuă a cadrelor didactice.

Cercetătorul ieșean a fost evocat, apreciat de specialiștii în domeniu din generația sa și din generațiile mai tinere (Nota).

Ca recunoaștere și apreciere a întregii sale activități teoretice și practice pusă în slujba școlii și elevului, o instituție importantă de învățământ din Iași îi poartă numele: Colegiul Tehnic "Ion Holban".

Publicații (volume)
Orientarea și selecția profesională,  Tipografia "Brawo", Iași, 1942

Un examen psihologic în școala primară,  Atelierele Grafice Alexandru Terek, Iași, 1943

Dosarul Psihotehnic-școlar,  Atelierele Grafice Alexandru Terek, Iași, 1943

Probleme de psihologia muncii,  Editura Științifică, 1970

Realizarea personalității, hazard sau stiință?, Editura Enciclopedică Română - Colecția Orizonturi, 1971

Puncte de sprijin în cunoașterea individualității elevilor (coaut. Ana Gugiuman),  Editura Didactică si Pedagogică, 1972

Laboratorul școlar de orientare,  Editura Didactică și Pedagogică, 1973

Orientarea scolară,  Editura Junimea, Iași, 1973

Cunoașterea elevului : o sinteză a metodelor (coaut. Ana Gugiuman, Anca Munteanu, Ecaterina Zetu, Rodica Pșait, Irina Hangu), Editura Didactică și Pedagogică, 1978

Testele de cunoștințe, Editura Didactică și Pedagogică - Colecția Idei Pedagogice Contemporane, 1995

Mihaela, prietena pădurii,  Editura Junimea, Iași, 1990.

Note

Bibliografie
Liviu Antonesei, "Dr. Ion Holban", Anuarul Universității "Al. Ioan Cuza" Iași, ianuarie-iunie 1986 (pp. 33‑34).

Ana Gugiuman, "Ion Holban la a 70-a aniversare, Revista de pedagogie, 1986, nr. 2, p. 64.

Ursula Șchiopu (coord.), Dicționar de psihologie, București, Editura Babel, 1997 (p. 343).

Ursula Șchiopu, D. Salade, I. Berar în volumul In Memoriam Ion Holban – psiholog umanist, Editura Performantica Iași, 2006.

A. Neculau, ION HOLBAN (1916 – 1995) "Profesorul profesorilor", în revista Psihologia Resurselor Umane, Universitatea "Babeș-Bolyai", Cluj-Napoca, Volumul 5, nr. 2/2007 (pp. 108 – 111).

Julien-Ferencz Kiss, Istoria psihologiei în România: Tipare și factori ai evoluției în perioada totalitară și postdecembristă, Editura Didactică și Pedagogică 2013 (p. 118).

Ion Holban


An Trisetum kangdingense in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Zhen Lan Wu, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Sylvia Mabel Phillips och Zhen Lan Wu. An Trisetum kangdingense in nahilalakip ha genus nga Trisetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trisetum

Trisetum kangdingense


O pipetă este un instrument de laborator folosit în chimie, biologie și medicină pentru a transporta un volum mic de lichid. Există diverse tipuri de pipete în funcție de scopul lor, și diferă în acuratețe și precizie. Pot fi fabricate din sticlă, însă cele mai complexe pipete sunt ajustabile și electronice.

Echipament de laborator

Pipetă


Antona este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Specii

 Antona abdominalis
 Antona abscissa
 Antona atrobasalis
 Antona batesi
 Antona clavata
 Antona coerulescens
 Antona decisa
 Antona diffinis
 Antona entella
 Antona erythromelas
 Antona fallax
 Antona fixa
 Antona generans
 Antona immutata
 Antona inconstans
 Antona indecisa
 Antona intensa
 Antona maculata
 Antona major
 Antona mutabilis
 Antona mutans
 Antona mutata
 Antona myrrha
 Antona nigrobasalis
 Antona obscura
 Antona persuperba
 Antona peruviana
 Antona quadrifascia
 Antona repleta
 Antona semicirculata
 Antona sexmaculata
 Antona striata
 Antona suapurensis
 Antona subluna
 Antona suffusa
 Antona tenuifascia
 Antona toxaridia
 Antona variana

Referințe

Legături externe

Antona

Antona


Les Amours de Manon Lescaut () est un mélodrame historique franco-italien réalisé par Mario Costa et sorti en 1954.

Il est adapté du roman Manon Lescaut (1731) d'Antoine François Prévost, qui a été adapté au cinéma à plusieurs reprises.

Synopsis
Sous le règne du roi Louis XV, un jeune étudiant parisien, Henri Des Grieux, rencontre sa charmante cousine, Manon Lescaut. Celle-ci se rend au couvent d'Amiens pour prononcer ses vœux.

Fiche technique

 Titre français : Les Amours de Manon Lescaut
 Titre original italien :
 Réalisateur : Mario Costa
 Scénario : Mario Costa, Tullio Pinelli, Jacques Sigurd, , Giuseppe Zucca
 Photographie : Anchise Brizzi
 Montage :
 Musique : Renzo Rossellini
 Décors : Emilio D'Andria
 Costumes :
 Maquillage : Romolo De Martino
 Production : Ulderico Sciaretta, Pasquale Tagliaferri
 Sociétés de production : Francinex, Rizzoli Film, Royal Film
 Sociétés de distribution : Dear Films (Italie) ; Les Films Fernand Rivers (France)
 Pays de production :  -
 Langue originale : italien
 Format : Couleur - 1,37:1 - Son mono - 35 mm
 Durée : 90 minutes
 Genre : Mélodrame historique
 Dates de sortie :
 Italie :
 France :

Distribution
 Myriam Bru : Manon Lescaut
 Franco Interlenghi : Enrico de Grieux
 Roger Pigaut : André Lescaut
 Aldo Silvani : Comte de Grieux
 Marisa Merlini : Elisa
 Paolo Poli : Tiberge
 Louis Seigner : duc de Forchamps
 Jacques Castelot : Marquis de Boysson
 Nerio Bernardi : Baron de Forté
 Lily Granado : Adriana
 Franco Scandurra : Chatodoux
 Peter Trent : Comte de Loisy
 Franco Pesce : John
 Georges Bréhat : Baron Player
 Olga Solbelli : religieuse de prison
 Nico Pepe : bijoutier
 Luigi Pavese : marchand réfléchi
 Ugo Sasso : gendarme
 Lia Reiner : logeuse

Production
Le film, l'une des nombreuses adaptations à l'écran du roman de Prévost, fait partie des mélodrames sentimentaux larmoyants alors très en vogue auprès du public italien, rebaptisés plus tard par les critiques .

Fruit d'une coproduction italo-française, il a été tourné à l'automne 1954 dans les studios Rizzoli Film à Rome pour les intérieurs, dans les provinces de Viterbe et de Latina en Italie et à Paris pour les extérieurs.

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1954
Film français sorti en 1954
Film réalisé par Mario Costa
Comédie dramatique française
Comédie dramatique italienne
Film avec une musique composée par Renzo Rossellini
Film historique italien
Film historique français
Film tiré d'une œuvre d'Antoine François Prévost
Adaptation d'un roman français au cinéma
Manon Lescaut
Film en italien
Film français tourné en italien
Film tourné à Paris
Film tourné à Rome
Film se déroulant en France
Film se déroulant dans les années 1720
Film se déroulant dans les années 1730

Les Amours de Manon Lescaut


An Leptotes pohlitinocoi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Vitorino Paiva Castro ngan Guy Robert Chiron. An Leptotes pohlitinocoi in nahilalakip ha genus nga Leptotes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Leptotes (Orchidaceae)

Leptotes pohlitinocoi


Abdellah Haimoud (en ), né le , est un footballeur marocain. Pouvant jouer au poste de milieu de terrain, il joue au Wydad de Casablanca.

Biographie

En club
Abdellah Haimoud est formé à l'Académie Mohammed VI. En 2021, il obtient un transfert au Wydad AC.

Le 30 mai 2022, il entre en jeu à la 84ème minute à la place de Guy Mbenza contre l'Al-Ahly SC en finale de la Ligue des champions de la CAF et remporte la compétition grâce à une victoire de 2-0 au Stade Mohammed-V. Le 28 juillet 2022, il est titularisé et atteint la finale de la Coupe du Maroc après une défaite sur séance de penaltys face à la RS Berkane (match nul, 0-0).

En pleine phase de changement d'entraîneur avec la venue de Sven Vandenbroeck, il parvient à se qualifier en finale de la Ligue des champions le 20 mai 2023 après un match nul retour de 2-2 en étant titularisé face au Mamelodi Sundowns FC au Loftus Versfeld Stadium en Afrique du Sud.

En sélection
En juillet 2022, il reçoit sa première convocation de Hicham Dmii pour figurer sur sa liste de la sélection du Maroc olympique qui prend part aux Jeux de la solidarité islamique qui a lieu à Konya en Turquie. La liste comprend uniquement les joueurs locaux âgés moins de 23 ans. Se retrouvant dans un groupe B composé de l'Iran, de l'Arabie saoudite et l'Azerbaïdjan, le premier match est remporté sur tapis verte suite au retrait de l'Iran de la compétition. Lors du deuxième match, les Marocains sont défaits par les Saoudiens sur un score de 2-0. Il est alors éliminé au premier tour après un match nul de 2-2 enregistré face à l'Azerbaïdjan. Lors de ce dernier match, les buts sont inscrits par Reda Slim et Hamza Regragui.

Le 15 septembre 2022, il est convoqué par Hicham Dmii avec le Maroc olympique pour une double confrontation face au Sénégal olympique dans le cadre d'un stage de préparation pour les qualifications aux Jeux olympiques d'été de 2024.

Le 22 mars 2023, il rejoint le Maroc olympique sous la houlette du nouveau sélectionneur Issame Charaï pour un match amical face à la Côte d'Ivoire olympique à Rabat dans le cadre des préparations à la Coupe d'Afrique des nations des moins de 23 ans qui se déroulera au Maroc en 2023. Lors de ce match, il entre en jeu en remplaçant Abdellah Farah (défaite, 2-3). Deux jours plus tard, il figure sur le banc lors d'un nouveau match amical face au Togo olympique, mais entre en jeu en deuxième mi-temps (victoire, 2-0). Il enchaîne en entrant en jeu en deuxième mi-temps face à l'Ouzbékistan olympique, le 27 mars (victoire, 3-0). Il ne figure finalement pas sur la liste définitive des joueurs prenant part à la compétition.

Sélectionné en septembre 2023, il entre en jeu lors d'un match amical le 7 septembre contre le Brésil olympique à Fès (victoire, 1-0). Un deuxième match amical prévu le 11 septembre dans la même ville est annulé par la fédération marocaine à la suite du séisme au Maroc.

Statistiques

Palmarès

En club

 Wydad AC
 Botola Pro
 Vainqueur (2): 2021-2022.
 Ligue des champions de la CAF
 Vainqueur : 2022.
 Coupe du Maroc
 Finaliste : 2021 (2022)

Notes et références

Liens externes

Naissance au Maroc
Naissance en mai 2001
Footballeur marocain
Footballeur formé à l'Académie Mohammed VI
Joueur du Wydad Athletic Club

Abdellah Haimoud


Ajaigarh (, ) er en by i den nordlige del af delstaten Madhya Pradesh. Byen har  indbyggere.

Ajaigarh var tidligere hovedstad i fyrstestaten Ajaigarh.

Referencer

Byer i Madhya Pradesh

Ajaigarh