A eleição presidencial checa de 2018 ocorreu em dois turnos, dado que nenhum dos candidatos presidenciais obteve a maioria absoluta dos votos no 1.º turno, realizado entre 12 e 13 de janeiro. O 2.º turno, por sua vez, foi realizado nos dias 26 e 27 de janeiro e disputado entre Miloš Zeman, presidente em exercício e candidato à reeleição pelo Partido dos Direitos Civis (SPO), e Jiří Drahoš, candidato independente que concorreu com o apoio formal da União Cristã e Democrata - Partido Popular Checoslovaco (KDU-ČSL).

Em uma eleição bastante renhida devido ao apoio dos demais candidatos à Drahoš, Zeman reelegeu-se por maioria apertada para um 2.º mandato presidencial consecutivo após obter 51.37% dos votos válidos contra 48.63% recebidos pelo candidato adversário. O comparecimento do eleitorado checo às urnas no 2.º turno do pleito foi de 66.57%, o maior já observado desde as eleições legislativas de 1998.

Presidenciais
Chéquia

Eleição presidencial na Chéquia em 2018


Industrias Geyper fue una empresa española fundada en Valencia en 1945 por Antonio Pérez Sánchez. La empresa gozó de gran éxito en el mercado español entre las décadas de 1960 y 80 con juguetes como los Juegos Reunidos (un conjunto de juegos de mesa para toda la familia), el muñeco articulado Geyperman, o Cadako, piezas para construir.

Aunque la empresa se arruinó en 1986 concluyendo con el embargo de la propiedad, los Geyperman se han seguido produciendo tras varios intentos de otras tantas empresas de relanzar el producto.

Referencias

Enlaces externos
Página web oficial de Geyperman
Muere el padre de Geyperman y el 'walkie-talkie' de juguete

Empresas desaparecidas de España
Empresas fundadas en 1945
Empresas desaparecidas en 1986
España en 1986
Empresas de la Comunidad Valenciana
Empresas jugueteras de España
España en 1945
Reinado de Juan Carlos I
Franquismo
Historia de Valencia

Industrias Geyper


İnşaat sektöründeki kuruluşların tüm kademelerinde ve inşaat sürecinin tüm aşamalarında kullanılan, veri/bilgi saklama, işleme ve iletişim sistemlerinin kurulması, işletilmesi ve yönetimi ile ilgilenen bilim dalıdır.

İnşaat Bilişimi uluslararası alanda "Construction Information Technology" veya "Construction Informatics" adları ile bilinmektedir.

Bilişim
Bilişim

İnşaat Bilişimi


An Bromus epilis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Keng f.. An Bromus epilis in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bromus

Bromus epilis


Eski İngilizce (eski İngilizce Anglo-Saxon ya da Anglosaksonların kendi verdikleri adla Englisc) şu anki İngiltere olan bölgenin belli bölümlerinde ve Güney İskoçya'da 5. yüzyılın ortalarından 12. yüzyılın ortalarına kadar konuşulmuş İngilizcenin eski şeklidir. Bu dil, Batı Cermen dillerinden birisiydi ve bu yüzden de Eski Frizceyle ve Eski Saksoncayla yakından ilgilidir. Ayrıca dil, Kuzey Cermen dil grubundan Eski Norsçanın da büyük etkisi altında kalmıştır.

Gelişimi
Eski İngilizce durağan bir dil değildi ve 5. yüzyılda İngiltere'yi oluşturan Anglosakson göçlerinden, dili çok büyük değişmelere uğratan 1066'daki Norman istilasına kadarki zaman diliminden oluşan 700 yıllık bir zaman boyunca kullanıldı. Bu ilk dönemlerinde dil, Kelt dilini ve Danelaw olarak bilinen, doğu ve kuzey İngiltere'deki geniş bölgeleri hakimiyeti altında tutan Vikinglere hücum ederek Eski Nors dilini özümsemiştir.

Cermen kökenleri
Eski İngilizceyi şekillendiren en önemli güçlerden birisi, onun Cermen sözcük dağarcığı, cümle yapısı ve Avrupa kıtasındaki kardeş dilleriyle paylaştığı gramer yapısıdır. Bu özelliklerden bir kısmı Batı Cermen dil ailesine aitken, bir kısmı da bütün Cermen dillerinin kökü olarak kabul edilen Proto-Germanik dil ailesinden miras kalmıştır. Ayrıca, hareketsiz nesneler dahil bütün nesnelere cinsiyet verilirdi: Örn, sēo sunne (M.İ. the Sun "güneş") dişil iken se mōna (M.İ. the Moon "ay") eril olarak kabul edilir. (Bu durum Modern Almancada da bu şekildedir. Örn. die Sonne, der Mond...)

Latin dillerinin etkisi
Eğitimli ve okuma yazma bilen nüfusun (rahipler vs.) büyük bölümü Avrupa'da dönemin lingua francası sayılan Latincede oldukça yetenekliydi. Bazen, bir Latince sözcüğün Eski İngilizceye yaklaşık olarak ne zaman girdiğini maruz kaldığı dilbilimsel değişmelere bakarak tahmin edilebilir. Latin dillerinin Eski İngilizce üstündeki etkisi 3 zaman diliminde incelenir. İlki, Saksonlar, Avrupa'dan İngiltere'ye gitmek üzere ayrıldığında gerçekleşir. İkincisi, Anglo-Saksonlar Hıristiyanlığı kabul edip de Latince konuşan rahipler yaygınlaştığında başlar. En son ve en önemli Latin temelli sözcük geçişi de 1066 Norman İstilasında gerçekleşir. Her ne kadar kayda değer oranda Nors dilinde sözcük dile girmiş olsa da, bu Oïl diline ait sözcüklerin büyük kısmı klasik Latin dilinden alınmıştı. Dilde büyük değişikliklere neden olan bu Norman İstilası, aynı zamanda, Eski İngilizcenin bitişi, Orta İngilizce (Middle English)'in başlangıcı olarak kabul edilir.

Runik (futhorc ya da fuþorc) alfabeden Latin alfabesine geçişle dil daha büyük bir değişme gösterdi. Bu ayrıca dilin üstündeki gelişmeye yönelik baskıyı arttırdı. Eski İngilizcede sözcükler okunduğu gibi yazılırdı; Modern İngilizcede telaffuz edilmeyen "knight" sözcüğündeki "k" sesi gibi telaffuz edilmeyen sesler aslında Eski İngilizcede telaffuz edilmekteydi. Bu değişikliğin yan etkilerinden birisi de sözcüklerin fonetik telaffuzundaki çeşitlilikti. Bir sözcük, yazarın lehçesini yansıtıyordu. Bir sözcük bir yazardan bir yazara hatta aynı yazarın bir eserinden ötekine değişme gösterebilirdi. Örneğin, "and" bağlacı, "and" ya da "ond" olarak telaffuz edilebilirdi.

Bu yüzdendir ki, Eski İngilizcenin yazılışı, Çağdaş İngilizceden daha karmaşık görülebilir, bunun en azından bazı var olan telaffuzları yansıttığı iddia edilse de, Çağdaş İngilizcede pek çok durumda görülmemektedir. Günümüzde, Eski İngilizce öğrencilerinin pek çoğu, dili önce sadeleştirilmiş olarak görüp dilin temel özelliklerini öğrendikten sonra çeşitli yazım şekillerini öğrenebilmektedir.

Vikinglerin etkisi
Eski İngilizcede ikinci yabancı sözcük kaynağı 9. ve 10. yüzyıldaki Viking istilaları sırasında dile giren İskandinav sözcükleridir. Pek çok yerleşim yerinin isimleri dışında, bunlar genelde temel sözcükleri ve Danelaw'ın yönetimiyle ilgili olanları da içeriyordu. Vikingler Eski İngilizceyle ortak kökü Proto-Germanik dillerden gelen Eski Nors dilini konuşuyordu.

Sözcük örnekleri

Kişi Zamirleri

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 İngilizce
 Cermen dilleri
 Almanca

Doğal diller
İngiliz dilleri
Orta Çağ dilleri
5. yüzyılda İngiltere'de kurulan oluşumlar

Eski İngilizce


Vores livs ferie () er en amerikansk film fra 2017 instrueret af Paolo Virzì med Helen Mirren og Donald Sutherland i hovedrollerne.

Medvirkende
 Helen Mirren som Ella Spencer
 Donald Sutherland som John Spencer
 Janel Moloney som Jane Spencer
 Christian McKay som Will Spencer
 Kirsty Mitchell som Jennifer Ward
 Dana Ivey som Lillian
 Robert Pralgo som Phillip
 Dick Gregory som Dan Coleman
 Mylie Stone som Emily Ward

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2017
Dramafilm fra USA
Komediefilm fra USA

Vores livs ferie


උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය යනු උණ්ඩුකපුච්ඡය ආසාදනය වීමෙන් ඇති වන රෝගී තත්ත්වයකි. මින් වඩා දරුණු නොවූ අවස්ථා ප්‍රතිකාර කිරීමකින් තොරවම සුව වන අතර බොහෝ අවස්ථා වලදී ආසාදනයට ලක් වු උණ්ඩුකපුච්ඡය ශෛල්‍ය කර්මයක් මගින් ඉවත් කිරීම අවශ්‍ය වේ. මෙය උදර කුහරය විවෘත කර සිදුකරන සැත්කමකින් (Laparoscopy) උදර කුහරය තුළට කැමරාවක් ඇතුළු කොට සිදුකරන සැත්කමකින් (Laparoscopy) සිදු කළ හැකිය. ප්‍රතිකාර නිසිකලට නොලැබුණහොත් පරිතාන ප්‍රදාහය (Peritonitis) මගින් හෝ රෝගියා කම්පන තත්ත්වයකට (Shock) පත්වීමෙන් මරණයට ලක්විය හැකිය. රෙජිනොල්ඩ් ෆීට්ස් විසින් 1886 දී උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය විස්තර කළ අතර එය ලොවපුරා ක්ෂණිකව උදරාබාධ ඇති වීමට වඩාත් බහුල හේතුවලින් එකක් ලෙස හඳුනාගෙන ඇත.

ප්‍රතිකාර ක්‍රම

ප්‍රතිකාර ක්‍රම ආරම්භ වනුයේ රෝගියා ආහාර හෝ ජලය පවා පානයෙන් වැළකීම මගින් ශල්‍ය කර්මයට සුදානම් කිරීම මගිනි. විවිධ තරල වර්ග ශිරාගත කිරීම මගින් රෝගියා විජලනයෙන් වළක්වා ගනු ලැබේ. Cefuroxime සහ Metronidazole වැනි ශිරාගත කරනු ලබන ප්‍රතිජීවක ඖෂධ මගින් මුල් අවස්ථාවලදීම බැක්ටීරියාවන් උදර කුහරය තුළ ව්‍යාප්ත වීම වළකන අතර සැත්කමෙන් අනතුරුව අදාල තුවාලය පැසවීම වළක්වා ගත හැක. රෝගය පිළිබඳ සැක සහිත අවස්ථාවන්හි ප්‍රතිජීවක ඖෂධ දීමෙන් වඩාත් සුව අතට හැරෙයි ද යන්න පිළිබඳව අවධානයෙන් සිටීමට වඩා නිරතුරුවම රෝගියා පරීක්ෂා කර බැලීම වැදගත් වේ. ගතවු පැය 6 ක කාලයක් තුළ ආමාශය තුළ ආහාර නොමැති නම් නිර්වින්දනය කිරීම මගින් සැත්කම සිදුකළ හැකි අතර එසේ නොමැති නම් සුශුම්නාවට එන්නතක් ලබාදීම මගින් ඉනෙන් පහළ කොටස පණ නැති කිරීම මගින් සැත්කම සිදුකළ හැකිය.

සැත්කමක් මාර්ගයෙන් උණ්ඩුකපුච්ඡය ඉවත් කිරීම ඇපෙන්ඩිසෙක්ටමි නම් වේ. මෙම සැත්කම උදරකුහරය මත යොදන කුඩා කැපුම් තුනක් මාර්ගයෙන් කැමරා සහ සැත්කම් උපකරණ ඇතුළු කිරීම මගින් ද සිදුකළ හැක. (Laparoscopic Appendicectomy) මෙසේ සිදුකරන සැත්කමකදී උණ්ඩුකපුච්ඡය පුපුරා ගොස් අවට අවයව කෙරෙහි එය ඇලී ඇති බව සහ උදර කුහරයෙහි සැරව පිරී ඇති බවද නිරීක්ෂණය කළහොත් උදර කුහරය විවෘත කොට සිදු කරන සැත්කමක් බවට එය පරිවර්තනය කළ යුතුය. උදර කුහරය විවෘත කර සිදු කරන සැත්කමකදී අදාල කැපුම යොදනුයේ උදරකුහරය මත වඩාත්ම තදින් වේදනාව දැනෙන ස්ථානය මතය. එය උදර කුහරයේ දකුණු පස පහළ කොටසෙහි පිහිටා ඇති McBurney's point නම් ස්ථානයයි. උදරකුහරය මත හරස් අතට යොදන කැපුම් ද මෙහිදී බහුලව යොදා ගැනේ.

2008 මාර්තු මාසයේ දී වෛද්‍ය ක්ෂේත්‍රයේ ප්‍රථම වරට ඇමරිකානු කාන්තාවකගේ උණ්ඩුකපුච්ඡය ඇයගේ යෝනිමාර්ගය හරහා ඉවත් කරන ලදී.

Cochrane Collaboration මගින් සිදුකළ දත්ත සංගණනයකට අනුව උදරකුහරය විවෘත කර සිදුකරන සැත්කම් වලට වඩා විවෘත නොකර සිදුකරන සැත්කම් වඩාත් වාසි සහගත වේ. ලැපරොස්කොපික් ක්‍රමයට වඩා උදර කුහරය විවෘත කොට සිදුකරන සැත්කම් මගින් සැත්කම් තුවාලයෙහි ආසාදනයන් ඉවත් වෙන නමුත් ලැපරොස්කෝපික් ක්‍රමය මගින් උදර කුහරය තුළ සැරව එකතුවීමේ අවධානම වැඩිවේ. ලැපරොස්කෝපික් සැත්කමට අනෙක් ක්‍රමයට වඩා විනාඩි 12 ක කාලයක් වැඩිපුර ගත වේ. සැත්කමෙන් දිනකට පසු ලැපරොස්කෝපික් සැත්කමට ලක්වු රෝගීන්ගේ වේදනාව අඩු වන අතර ඔවුන් රෝහල් ගත වී සිටිය යුතු කාලසීමාවද අඩුවේ. තවද ඔවුන් සුපුරුදු පරිදි තමාගේ එදිනෙදා කාර්යයන් සහ ක්‍රීඩා කටයුතු කෙරෙහි නියැලීමද විවෘත සැත්කමක් කළ රෝගීන්ට වඩා වේගවත් වේ. නමුත් ලැපරෝස්කොපික් සැත්කමක් සදහා වැයකළ යුතු මුදල කැපීපෙනෙන ලෙස ඉහළ වේ. තරබාරු රැකියාවෙහි නියුතු තරුණ කාන්තාවක් ලැපරෝස්කොපික් සැත්කමක් මගින් අන්අයට වඩා වාසිසහගතව අත්දැකීම් ලබයි.

රෝහල් ගත වී පැය 6 ක් ඇතුළත සිදුකරන සැත්කමක් රෝහල් ගත වී පැය 6 කට පසුව සිදු කරන සැත්කමකට වඩා සංකූලතාවයන් අවම බවට දත්ත වාර්තා වී ඇත. නමුත් ........ දත්ත අධ්‍යනයේ දී පෙනී ගොස් ඇත්තේ ඉහත ක්‍රම දෙක අතර සැලකිය යුතු වෙනසක් නොමති බවයි. සැරව සෑදීම නැවත රෝහල් ගත වීම ආදී විවිධ සංකූලතාවන් අතර කැපීපෙනෙන වෙනසක් පෙන්නුම් නොකරයි. දැනට කෙරී ඇති අධ්‍යයනයන්ට අනුව ප්‍රතිජීවක ඖෂධ භාවිතය සහ සැත්කම එක රැයකින් පමාකිරීම මගින් සංකූලතාවයන් හි කැපී පෙනෙන වැඩි වීමක් දක්නට නෙ‍ාලැබේ.

මෙහිදී කරන සැත්කමක් සඳහා සාමාන්‍ය රෝගී තත්ත්වයකදී විනාඩි 15 ක කාලයක් ගත වන අතර සංකූලතා ඇති අවස්ථාවකදී පැය කිහිපයක් වුවද ගත විය හැකිය. අදාල රෝගියා රෝහල් ගත වී සිටිය යුතු කාලසීමාව එක් රැයක සිට දින කිහිපයක් දක්වා වුවද වෙනස් විය හැකිය. ඇතැම් විටදී රෝගය සංකූල වු අවස්ථාවන්හිදී සති කිහිපයක් වුවද කලාතුරකින් රෝහල් ගත වී සිටීමට සිදුවේ. උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහයේදී ඇති වන වේදනාව සැම විටම එක ලෙස නොපවතී. ඇතැම් අවස්ථා වලදී එය දිනකට පමණ නැවතී නැවතත් ඇති විය හැකිය.

උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය රෝගය සදහා හේතු

පරීක්ෂණාත්මක සාක්ෂි අනුව උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය සදහා මුලික හේතුව වන්නේ උණ්ඩුකපුච්ඡයේ කුහරය අවහිර වීමයි. මෙලෙස අවහිර වීමකට ලක්වු පසුව එහි කුහරය තුළට ශ්ලේෂ්මල ශ්‍රාවය වන අතර ඉදිමීමකට ලක්වේ. උණ්ඩුකපුච්ඡයේ කුහරය තුළ පීඩනය ඉහළයාමෙන් එයට රුධිරය සැපයෙන වාහිණී වල අවහිරතාවයක් ඇති වීමෙන් ලේ කැටියක් සෑදෙන අතර වසාපද්ධතියේ ගමනා ගමනයටද බාධා ඇති වේ. ඉතාමත් කලාතුරකින් මෙම අවස්ථාවෙන් ඉබේම සුවය ලැබීමට පිළිවන. නමුත් ඉහත කී තත්ත්වය වඩාත් වැඩිදියුණු වුවහොත් උණ්ඩුකපුච්ඡයට රුධිර සැපයුම අවහිර වීමෙන් එහි සෛල මරණයට පත්වේ. මෙලෙස මිය යන සෛල සහිත උණ්ඩුකපුච්ඡය වෙතින් බැක්ටීරියාවන් ඉවතට ගමන් කරන අතර උණ්ඩුකපුච්ඡය වටා ඒවා එක් රැස්වීමෙන් සැරව සෑදේ. මෙම ප්‍රතික්‍රියා මාලාවේ අවසාන ප්‍රතිඵලය වන්නේ උණ්ඩුකපුච්ඡය පුපුරා යාමෙන් පරිතාන ප්‍රදාහය ඇති වී එමගින් රුධිරය තුළට විෂද්‍රව්‍ය ඇතුළු වී අවසානයේදී මරණය පවා ලගා විය හැකිය. මෙලෙස උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය ඇතිවීමට හේතු කාරක ලෙස පිටතින් එය තුළට ඇතුළු වන ද්‍රව්‍යයක් මගින්, මළපහ මගින් සහ අන්ත්‍රයේ ජීවත් වන පණුවන් මගින් කුහරය අවහිර කිරීම, උදර කුහරයට වන අනතුරු සහ වසාපද්ධතියේ වන ආසාදන හදුනාගෙන ඇත. සංවර්ධිත රටවල් තුළ සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවලට වඩා උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය ඇතිවීමට ප්‍රධානතම හේතුව ලෙස මළපහ මගින් එහි කුහරය අවහිර වීම දක්නට ඇත. තවද, මෙමගින් ඇති වන සංකූලතාවයන් ද බහුලවේ. නිරෝගී පුද්ගලයන්ට වඩා සතියකට අඩුවාර ගණනකින් මළපහවීම සිදුවන මළබද්ධය ඇති පුද්ගලයන් හට උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය ඇතිවීමට වැඩි අවධානමක් ඇත. මළපහ මගින් උණ්ඩුකපුච්ඡ කුහරය අවහිර කිරීම මගින් මහාඅන්ත්‍රයේ දකුණු පස මළපහ ද්‍රව්‍යවල අවහිරවීමක් ඇතිවීමෙන් මළ ද්‍රව්‍ය මහාඅන්ත්‍රය තුළ පවතින කාලසීමාව වැඩිවේ. සංඛ්‍යාන දත්ත වාර්තා අනුව diverticular disease, Adenomatous polyps සහ මහාඅන්ත්‍ර පිළිකා උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය ඇති පුද්ලයින් අතර බහුලව දක්නට ඇති බවයි. තවද මහාඅන්ත්‍රයේ සහ ගුදමාර්ගයේ පිළිකා හේතුවෙන් ද උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය ඇති වේ. බොහෝ අධ්‍යයනයන්ගෙන් පෙනීගොස් ඇත්තේ ආහාර වේලෙහි අන්තර්ගත තන්තු ප්‍රමාණය අඩු වීමත් සමග රෝගය ඇතිවීමට වැඩි ප්‍රවණතාවයක් ඇති බවයි. මෙසේ වන්නේ ආහාර වල අන්තර්ගත තන්තු මගින් මහාඅන්ත්‍රය තුළ මළපහ රැදී පවතින කාලසීමා‍ව අඩුකරන අතර එමගින් උණ්ඩුකපුච්ඡය අවහිර කිරීම වළක්වා ගත හැකි වීමයි.

රෝග

උණ්ඩුකපුච්ඡ ප්‍රදාහය (ඇපෙන්ඩිසයිටීස්)


Bonnie Jeanne Dunbar (born March 3, 1949) is an American engineer and retired NASA astronaut. She flew on five Space Shuttle missions between 1985 and 1998, including two dockings with the Mir space station.

A graduate of the University of Washington, where she earned a Master of Science degree in ceramics engineering, Dunbar became a senior research engineer in Rockwell International's Space Division, where she designed the equipment and manufacturing processes used to fabricate the ceramic tiles used in the Space Shuttle thermal protection system. In 1978, she joined NASA as a flight controller / payload officer, and was a guidance and navigation controller for Skylab during its de-orbiting and re-entry in July 1979. She was selected as one of the nineteen astronaut candidates in NASA Astronaut Group 9 in 1980. She flew in space five times, on the STS-61-A, STS-32, STS-50, STS-71 and STS-89, and trained in Russia as a cosmonaut.

Dunbar left NASA to become the president and chief executive officer of the Museum of Flight in Seattle, where she was involved in science, technology, engineering, and mathematics (STEM) education for high school students. From 2013 to 2015, she led the University of Houston's STEM Center and was a faculty member in the Cullen College of Engineering. She became the John and Bea Slattery professor of aerospace engineering at Texas A&M University in 2016, and was the Director of the Institute for Engineering Education and Innovation (IEEI) there from 2016 to 2020.

Early life and education
Bonnie Jeanne Dunbar was born in Sunnyside, Washington, on March 3, 1949, the oldest of four children of Robert and Ethel Dunbar. She has two younger brothers and a sister. Her father was a United States Marine Corps veteran who returned from World War II and purchased  of land in Outlook, Washington, through a lottery for veterans in 1948. She grew up on the farm, could drive a tractor when she was about nine years old, and she helped her father repair tractors. The Future Farmers of America did not accept girls so when she was nine her father started a 4-H club so she could show cattle, which she did until she was eighteen, although she was the only girl. In October 1957, Dunbar and her parents gazed at the night sky, looking for Sputnik, the first artificial satellite. She became fascinated with space, reading science fiction novels by H. G. Wells and Jules Verne, and following the real-life exploits of the Mercury Seven. In 1962, the family went to the Seattle World's Fair, which showcased an imaginary ride into space, a science pavilion and the Space Needle.

Dunbar attended Outlook Elementary, a small rural school that went to the eighth grade.  When she told the principal that she had an ambition to one day build spacecraft, he recommended that she learn algebra. She attended Sunnyside High School, where she took physics and chemistry and math algebra, trigonometry, analysis and precalculus classes. She was a member of the math club, debate club, speech club, and Latin club. She played sports and was a cheerleader for three years. Her high school career guidance counselor advised her that since she grew up on a farm, she should marry a farmer and have children. Dunbar ignored her and turned to her physics teacher for career advice instead. She scored high marks in spatial ability and  English on her SATs. Boys with similar scores in spatial ability were steered towards science and engineering, but these were not considered options for girls.

After Dunbar graduated from high school in 1967, she wanted to attend California Institute of Technology or the Massachusetts Institute of Technology, because that was where many astronauts had gone, but the former did not yet accept women as students, and the latter was unaffordable. She was accepted by the University of Washington, which also offered her financial assistance under the National Defense Student Loan program. She became the first member of her family to attend college. Neither Dunbar nor her parents were aware that she had to select a college within the university and could not take classes on anything that interested her. She was interested in the Romantic poets like Lord Byron, Percy Shelley and John Keats, but she still wanted to build spacecraft, so her physics teacher advised her to study engineering.

As a student at the University of Washington, Dunbar took heavy course loads, but also served on the Engineering Student Council and played on its baseball team. As a freshman, she aspired to join the university's Air Force Reserve Officer Training Corps (AFROTC) unit, but it did not accept women then. Instead, she became a volunteer for Angel Flight, a coeducational military support-oriented organization. She worked as a waitress at the Greek Pastry Shop on The Ave and in movie theaters in the University District. She joined the Kappa Delta sorority's Sigma Iota chapter as a sophomore. James I. Mueller, the dean of the ceramics engineering department, heard that she was interested in space, and he had a grant from NASA to develop the ceramic tiles used by the Space Shuttle thermal protection system. He persuaded her to change her major from aeronautical engineering to ceramic engineering, and during the summer break she became part of his team conducting X-ray diffraction studies of some of the different forms of silica fibers that were being considered for use in the tiles.  She graduated with her Bachelor of Science degree in ceramic engineering. in 1971. She did some  graduate work at the University of Illinois.

Engineering jobs were hard to find in 1971, so Dunbar accepted a position as an office manager at a Seattle linen-supply company. Two months later, she secured a position in the computer services division at Boeing through her experience in writing programs in Fortran IV. Boeing trained her in COBOL, and she went to work at the Boeing Renton Factory. After a year and a half, she got a call from Mueller, who informed her that he had secured a grant from NASA, and asked if she would be interested in graduate school. The grant was for investigating the use of beta-alumina solid electrolyte in batteries, and Dunbar researched the  kinetics of ionic diffusion in sodium beta-alumina, with Suren Sarian as her advisor. She received her Master of Science degree in ceramics engineering from the University of Washington in 1975.

In 1975, Dunbar was invited to participate in research at the Atomic Energy Research Establishment in Oxfordshire, as a visiting scientist. She researched the wetting behavior of liquids on solid substrates. Before she left for England, she had already accepted a position in Downey, California, as a senior research engineer with Rockwell International's Space Division  starting in October 1976. Her responsibilities involved developing the equipment and processes required to fabricate the Space Shuttle thermal protection system tiles that she had worked on as an undergraduate. She served as a Rockwell's representative on Kraft Ehricke's evaluation committee on prospective space industrialization concepts, and she was Rockwell's Engineer of the Year in 1978 for her work on the thermal protection system.

NASA career

Flight controller / payload officer
NASA issued a call for applications for pilot and mission specialist candidates on July 8, 1976. For the first time, women were encouraged to apply. Dunbar was one of 8,079 applicants. She was selected as one of 200 finalists, and was asked to report to the Johnson Space Center (JSC) in Houston, Texas, for a week of interviews and evaluations, commencing on October 17, 1977. She was not selected; instead of a call from George Abbey, the Director of Flight Operations, she received one from Carolyn Huntoon. However, Abbey offered her another job at JSC. Joe Cuzzupoli, the vice president at Rockwell, advised her to accept; her promotion prospects at Rockwell were uncertain, since she was the youngest member of her group, and if NASA did not work out she was always welcome to return to Rockwell. In July 1978, Dunbar joined NASA as a flight controller / payload officer. She was a guidance and navigation controller for Skylab and monitored its de-orbiting and re-entry in July 1979. Afterward, she returned to her payload operator role, preparing for the upcoming STS-1 Space Shuttle mission.

Dunbar noted that all the women accepted in NASA Astronaut Group 8 in 1978 had M.D. or Ph.D. degrees or had nearly completed one. She therefore embarked on earning a Ph.D. in mechanical/biomedical engineering at the University of Houston. She took classes for two years. Her research project involved testing rats with hind leg suspension as a means of simulating the effects of a microgravity environment. The rats were kept at the Life Sciences Laboratory (Building 37) at JSC. She would dissect their femurs to study the bone, and measure their strength in the Instron machines in the Structures and Mechanics Laboratory (Building 13). Her thesis on the "Effects of antiorthostatic kinesia on Sprague Dawley rat femur fracture toughness and concomitant alterations in metabolic activity" was accepted and she was awarded her doctorate in 1983.

Astronaut

On August 1, 1979, NASA announced another round of selections for astronaut candidates. There were 3,122 applicants. Once again Dunbar was a finalist, and she was asked to report for interviews and examinations on March 24, 1980. This time she got a call from Abbey asking if she would like to move her office down the hall (where the astronauts were). Her selection as one of the 19 astronaut candidates in NASA Astronaut Group 9  was announced on May 29, 1980. She was one of six civilians selected in the group, three of whom were JSC employees.

After completing a year of astronaut candidate training, Dunbar officially became a fully-fledged NASA astronaut on August 21, 1981. Her technical assignments included assisting with the testing of the Space Shuttle onboard software at the Shuttle Avionics Integration Laboratory (SAIL). She was a member of the Flight Crew Equipment Control Board, and as such was involved in the remote manipulator system (RMS) development. She later became the chief of the Mission Development Branch, and was the Astronaut Office interface for "secondary" payloads, and the lead for the Science Support Group. She was a member of the support crews for the STS-2 and STS-9 missions, and worked with Walter Cronkite on the CBS television coverage of the STS-2 mission.

STS-61-A

On February 14, 1984, NASA announced that Dunbar had been selected as a member of the crew for the upcoming Spacelab D-1 mission. The Federal Republic of Germany paid $65 million (equivalent to $ million in ) for the mission to be dedicated to German science experiments. The other NASA mission specialist assigned to the flight, Guy Bluford, was not yet available, so the payload coordinator, William B. Lenoir sent Dunbar to  Germany to coordinate the arrangements for the mission. She lived there for seven months. Although the mission was conducted in English through the German Aerospace Center (DFVLR) in Oberpfaffenhofen, Dunbar was given instruction in the German language.

The Germans were concerned by the assignment of a woman to the mission. Some of the experiments involved drawing blood, and the possibility of female blood had not been considered, and some of the experiments like the vestibular system sled did not fit her. There were rumors that NASA had deliberately assigned her to the mission as an insult to the Germans. Dunbar reported this to George Abbey, who drafted a memo to the DFVLR stating that all equipment for the mission had to accommodate a range of sizes.

STS-61-A lifted off from the Kennedy Space Center (KSC) in the  on October 30, 1985. With eight crew members, this mission was the largest to fly in space, and it was the only mission that launched with eight crew members. For the first time, payload activities were controlled from outside the United States. The crew of five astronauts and three payload specialists worked in two twelve-hours shifts, red and blue; Dunbar was in charge of the blue shift and Bluford of the red shift. Some 75 scientific experiments were carried out, ranging from physiology and biology to materials science and navigation. Although she performed various experiments, Dunbar was primarily responsible for the operation of the Spacelab and its subsystems.

Challenger landed at Edwards Air Force Base in California on  November 6, after 7 days, 44 minutes and 51 seconds, during which it had traveled 2.5 million miles and orbited the Earth 111 times.

STS-32

Flight assignments were canceled in the wake of the Space Shuttle Challenger disaster in January 1986, but Dunbar became the chairman of NASA's Microgravity Materials Science Assessment Task Force, which examined proposals for materials science experiments with Spacelab and the proposed Space Station Freedom. She also became a member of the Astronaut Science Support Group, that collaborated with engineers on the design of experiments and experimental apparatus.
On June 29, 1989, NASA announced Dunbar's assignment to her second space flight, the STS-32 mission, also known as Long Duration Exposure Facility (LDEF) retrieval mission.

One of the largest payloads ever deployed by the Space Shuttle, the LDEF was a  satellite containing 57 experiments to study the effects of long-term exposure to the Low Earth Orbit space environment. It had been launched by the STS-41-C mission on April 7, 1984, and by January 1990 its orbit had decayed to about  and it was only a month or so away from re-entering the atmosphere and burning up.

The STS-32 mission lifted off from the KSC in the  on January 9, 1990. The crew deployed the Syncom IV-F5 satellite, and Dunbar operated the RMS to  retrieve the LDEF. The crew operated a variety of experiments, but Dunbar was the principal investigator of the Microgravity Disturbance Experiment using the Fluids Experiment Apparatus. Other experiments investigated protein crystal growth, echocardiography, latitude/longitude locating, mesoscale convective system lightning and circadian rhythms. The crew themselves were test subjects for investigations of the benefits of in-flight aerobic exercise and human adaptation to extended duration missions. Activities were filmed using an IMAX camera.

Columbia  landed at Edwards Air Force Base after a mission lasting 10 days, 21 hours, 1 minute and 38 seconds, during which it had traveled  in 173 orbits of the Earth.

STS-50

Planned Spacelab missions for the early 1990s included another mission for Germany (D-2) and one for Japan (J), while NASA focused on two Spacelab life sciences (SLS) missions, SLS-1 and SLS-2. It was realized that leaving materials science to the Europeans and Japanese meant that NASA had no research facilities in development of the kind that were envisaged for the Space Station Freedom. To address this, Dunbar was appointed the head of the Microgravity Materials Research Task Group. Dunbar was designated the payload commander for STS-50, the United States Microgravity Lab-1 (USML-1) mission, which was dedicated to microgravity and materials science experiments. As payload commander, she organized the crew schedule and training activities for the mission.

The STS-50 mission lifted off from KSC in Columbia on June 25, 1992. Over thirty experiments sponsored by more than researchers were housed in the Spacelab. Over the next thirteen days, the payload crew of four performed a series of experiments related to human physiology and the growth of various crystals in microgravity. A microscope was carried on board so images could be taken of crystals as they were growing.

Columbia landed back at the KSC on July 9, after 13 days, 19 hours, 30 minutes and 4 seconds, having traveled  and made 221 orbits of the Earth.

STS-71

In 1993, Dunbar became the Deputy Associate Administrator in the Office of Life and Microgravity Sciences at NASA       Headquarters in Washington, D.C. In this role she was involved in key decisions regarding the redesign of the Freedom space station, such as the decision to use air at , which was necessary for experiments with plants.

Dunbar returned to the Astronaut Office in Houston in December 1993. She was approached by David Leestma, a fellow member of the 1980 group of astronauts who was now the Director of Flight Crew Operations, who informed her that he needed someone to go to Russia as a backup for Norman Thagard, who had been designated to become the first US astronaut to fly in space on the Russian Mir space station. Finding a volunteer for a grueling year-long training program without any assurance of a flight at the end of it had been difficult. No American astronaut had served as a backup since the early days of the Space Shuttle program, and none had flown or even trained for a long-duration mission since Skylab, almost twenty years before.

Dunbar protested that while she had begun learning Russian, her knowledge of the language was far short of the fluency that would be required. After meetings with Carolyn Huntoon and George Abbey, who figured that since she had learned some German for the D-1 misison, she should be able to pick up Russian. Dunbar reluctantly agreed. On February 4, 1994, NASA announced that Thagard and Dunbar had been selected for the prime an backup crews for a three-month flight on Mir in 1995.

In February 1994, Dunbar traveled to Star City, Russia, where she spent thirteen months in training to be a back-up Mir crew member. She found Russian  attitudes towards women disconcerting and  dismissive, but made friends with Russian women who worked there as engineers and mathematicians and were eager to see her succeed. This included survival training for the contingency of a landing in the Arctic region of northern Russia, which Dunbar enjoyed, as it reminded her of home. As it happened all seven Shuttle-Mir astronauts ultimately returned to Earth on Space Shuttle missions, but an emergency evacuation in a Soyuz spacecraft was always a possibility. In March 1995, the Yuri Gagarin Cosmonaut Training Center certified her as qualified for long-duration Mir flights. To obtain this credential she took a series of final oral examinations for each system,  in which members of the training department fired questions at her in Russian.

Although Dunbar did not fly a long-duration mission on Mir due to delays in negotiations, the training was not wasted, for she visited on the STS-71 mission. Dunbar was mission specialist 3 on this flight, assisting Ellen S. Baker, the payload commander.  The mission lifted off from KSC in the  on June 27, 1995. On this mission, the Space Shuttle mission docked with Mir for the first time, and there was an exchange of crews. A Spacelab module was also carried so the crew could perform medical evaluations of the Mir crew. These evaluations were designed to ascertain and measure the effect of prolonged weightlessness on the bones, muscles, and the cardiovascular, immune system, and cardiopulmonary systems.

The STS-71 mission lasted 9 days, 19 hours, 23 minutes and 8 seconds. Atlantis landed at KSC on July 7, having traveled  and orbited the Earth 153 times.

STS-89

In January 1998, Dunbar returned to Mir on the STS-89 mission in the . Launched from KSC on January 22, 1998, this was the eighth mission in which the Space Shuttle docked with the Mir space station. The Space Shuttle crew transferred more than  of scientific and logistical equipment, and supplies of food and water from the Space Shuttle Endeavour to Mir. For the fifth and final time, an astronaut, in this case Andy Thomas, was delivered to Mir and one was returned, in this case David Wolf. As the payload commander, Dunbar was responsible for the twenty-three scientific and technological experiments. Endeavour touched down at KSC  after 8 days, 19 hours and 47 seconds during which Endeavour had traveled  in 138 orbits of the Earth.

Between October 1995 and November 1996, Dunbar worked in the Mission Operations Directorate at JSC as the assistant director for ISS readiness and Russian-American cooperation. In this role she  chaired International Space Station (ISS) training readiness reviews, and facilitated Russian-American operational and training activities.
Dunbar retired from NASA on September 30, 2005. On her five space flights, she had logged over 1,208 hours (more than 50 days) in space. As a private pilot, she has flown more than 200 hours in single-engine aircraft. She also logged over 700 hours flying time in NASA T-38 Talon jets as a back-seater, and 100 hours as a Cessna Citation jet co-pilot.

Post-NASA career

Dunbar left NASA to become the president and chief executive officer of the Museum of Flight in Seattle. She founded the Washington Aerospace Scholars program, an online distance learning course  for high school juniors run in partnership with NASA and Washington state.  She expanded participation in the museum's Aviation Learning Center, Aerospace Camp Experience and Challenger Learning Center. The museum's K-12 science, technology, engineering, and mathematics (STEM)  programs were expanded to reach nearly 140,000 students per year. The museum's collections and exhibition spaces were expanded and she oversaw the construction of the T. Evans Wyckoff Memorial Bridge. The museum became a Smithsonian affiliate and was re-accredited with the American Association of Museums. She handed over day-to-day management of the museum in April 2010, and officially left the museum on July 1, 2010. She attempted to acquire a Space Shuttle for the museum. In this she was unsuccessful, but the museum did manage to acquire NASA's Full-Fuselage Shuttle Trainer for its  Space Gallery.

From 2013 to 2015, Dunbar led the University of Houston's STEM Center and was a faculty member in the Cullen College of Engineering. She became the John and Bea Slattery professor of aerospace engineering at Texas A&M University in 2016, and was the Director of the Institute for Engineering Education and Innovation (IEEI), a joint entity in the Texas A&M Engineering Experiment Station (TEES) and the Dwight Look College of Engineering, until 2020, when she was succeeded by Tracy Hammond.

Personal life
Dunbar married Ronald M. Sega in 1988. He was a major in the United States Air Force Reserve and an associate professor of electrical engineering at the University of Colorado at Colorado Springs. Sega was selected for astronaut training with NASA Astronaut Group 13 on January 17, 1990. They later divorced.

Organizations
 Board of Directors, Arnold Air Society and Angel Flight / Silver Wings
 American Association for the Advancement of Science
 American Ceramic Society (ACerS)
 American Institute of Aeronautics and Astronautics (AIAA), Fellow (2006)
 American Society of Mechanical Engineers (ASME)
 Association of Space Explorers (ASE)
 Biomedical Engineering Society (BMES)
 Experimental Aircraft Association (EAA)
 International Academy of Astronautics (IAF)
 Kappa Delta sorority
 Keramos
 Materials Research Society (MRS)
 National Academy of Engineering, Member (2002)
 National Institute of Ceramic Engineers (NICE)
 Member, National Science Foundation (NSF) Engineering Advisory Board, 1993–
 Royal Aeronautical Society, fellow (2008)
 Royal Society of Edinburgh, corresponding Fellow (2001)
 Society of Women Engineers (SWE)
 Tau Beta Pi
 Texas Academy of Medicine, Engineering, Science and Technology (2004)
 Washington State Academy of Science (2006)

Awards and honors

 Sigma Xi John P. McGovern Science & Society Award (2020)
 George R. Stibitz Computer and Communications Award (2018)
 Edward O. Wilson Biodiversity Technology Pioneer Award(2018)
 BioHouston Women of Science Award (2015)
 Elected to Astronaut Hall of Fame (2013)
 University of Washington College of Engineering Diamond Service Award (2012)
 American Association of Engineering Societies (AAES) Norm Augustine Award for Outstanding Achievement in Engineering Communications (2011)
 ASME Ralph Coats Roe Medal (2010)
 Elected to Living Legends of Aviation, California (2009)
 Washington State Medal of Merit (Governor's Award) (2007)
 Society of Women Engineers (SWE) National Achievement Award (2006)
 ACerS Annual Meeting in Baltimore - Orton Lecture awardee (2005)
 Arthur Friedberg Award, National Institute of Ceramic Engineers (NICE) Ceramic Engineering (2005)
 The American Ceramic Society (ACerS) James I. Mueller Award, Cocoa Beach, Florida (2000)
 Inducted into the Women in Technology International Hall of Fame (2000),  one of five women in the world so honored annually
 Selected as one of the top 20 women in technology in Houston, Texas (2000)
 NASA Space Flight Medals (1985, 1990, 1992, 1995 and 1998)
 NASA Superior Accomplishment Award (1997)
 NASA Exceptional Achievement Medal (1994)
 NASA Distinguished Service Medal (1996 and 1999)
 NASA Outstanding Leadership Medal (1993)
 NASA Exceptional Service Medal (1988)
 Design News Engineering Achievement Award (1993)
 IEEE Judith A. Resnik Award (1993)
 Society of Women Engineers Resnik Challenger Medal (1993)
 Museum of Flight Pathfinder Award (1992)
 AAES National Engineering Award (1992)
 University of Houston Cullen College of Engineering Distinguished Engineering Alumna Award (1991)
 M.R.S. President's Award (1990)
 The American Ceramic Society (ACerS) Schwaltzwalder P.A.C.E. Award (1990)
 University of Washington Engineering Alumni Achievement (1989)
 The American Ceramic Society (ACerS) Life Membership (1986)
 General Jimmy Doolittle Fellow of the Aerospace Education Foundation (1986)
 Evergreen Safety Council Public Service in Space Award (1986)
 The American Ceramic Society (ACerS) Greaves-Walker Award (1985)
 Rockwell International Engineer of the Year (1978)
 Honorary Doctor of Laws from Clemson University (1990); Honorary Doctor of Science from Clarkson University (1993); Honorary of Engineering from Alfred University (1991),  Michigan Technological University (1992),  Heriot-Watt University (2000), University of Glasgow (2002), University of Dundee (2002), University of Strathclyde (2014) and Rowan University (2015); and an Honorary Doctor of Letters from Heritage University (2016).

Notes

External links
 My KD Story Video featuring Bonnie Dunbar

References

1949 births
Living people
People from Sunnyside, Washington
American materials scientists
American women engineers
Space Shuttle program astronauts
NASA civilian astronauts
Mir crew members
American people of Scottish descent
Women astronauts
Members of the United States National Academy of Engineering
United States Astronaut Hall of Fame inductees
Fellows of the American Ceramic Society
University of Houston alumni
University of Washington College of Engineering alumni
20th-century American women
21st-century American women

Bonnie J. Dunbar


An Anarthria scabra in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Anarthria scabra in nahilalakip ha genus nga Anarthria, ngan familia nga Anarthriaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Anarthria

Anarthria scabra


Mrkomir Prvi (poznata i kao Mrkomir I.) je hrvatska humoristična televizijska serija koja se prikazuje na programu HTV 1 od 19. prosinca 2021. Pilot epizoda pod nazivom Novogodišnja epizoda prikazala se 31. prosinca 2020. na HTV 2.

Serija se prikazuje u BiH na Federalnoj televiziji od 17. srpnja 2023.

Serija je obnovljena za treću sezonu, koja će krenuti sa prikazivanjem studenoga 2023.

Pregled serije
Druga sezona koja se premijerno emitirala na staru godinu 2022. nastavlja se 3. veljače 2023.

Glumačka postava

Glavna glumačka postava

Gostujuća glumačka postava
Sezona 3

Ostali likovi
Likovi koji se spominju u seriji:
 Vidomir
 Butimir, mesar
 Knez Vukomir
 Dioklecijan
 Princ od Bavarske
 Franci

Odjavna pjesma
Odjavnu pjesmu izvodi Saša Antić, a tekst je sljedeći:

"Gledali ste Mrkomira, Hrvatinu, našeg sina!

Oduvik je bio slika i prilika, naša dika!

Povijest može bit' ovaka il' onaka, 'ko će znat.

Istina vam ionako vrlo često diže tlak!

Ajdeee - ej!

Oj! I kad ne zna šta da kaže, Mrkomir u trenu slaže!

A kad krade, krade vješto, otkrit to se može teško!

Boga moli i kad griješi, i od svih je vjernik veči.

S vlasti pasti nikad neće, ljudi moji, nema mu srećeee - ej!"

Snimanje
Snimanje druge sezone trajalo je od rujna do studenoga 2022. godine, kako je i najavljeno u srpnju iste godine od strane glumca Ozrena Grabarića. Osim snimanja u samom Jadran Film studiju, snimalo se i na lokacijama Medvedgrada, Grobnika, Ribnika i centra Zagreba. Treća sezona počela se snimati  5. srpnja 2023., a snimala se do 3. rujna.

Međunarodna prikazivanja

Izvori

Vanjske poveznice

Hrvatske humoristične serije
Televizijske serije koje su počele 2020.

Mrkomir Prvi


Plutonul (titlu original: Platoon) este un film american de război din 1986 scris și regizat de Oliver Stone. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Tom Berenger, Willem Dafoe și Charlie Sheen. Este primul film dintr-o  trilogie de filme despre Războiul din Vietnam regizate de Stone, fiind urmat de Născut pe 4 iulie (1989) și Cer și pământ (1993).

Stone a scris scenariul acestui film pe baza experienței sale ca soldat american de infanterie în Vietnam pentru a contracara viziunea războiului portretizată în filmul lui John Wayne din 1968 Beretele verzi. Plutonul a fost primul film de la Hollywood scris și regizat de un veteran al Războiului din Vietnam.

Plutonul a câștigat Premiul Oscar pentru cel mai bun film din 1986; a câștigat Premiul Oscar pentru cel mai bun regizor - Oliver Stone, precum și Premiul Oscar pentru cel mai bun mixaj sonor și Premiul Oscar pentru cel mai bun montaj. În 1998, Institutul American de Film a plasat Plutonul pe locul 83 în lista lor 100 de ani...100 de filme.

Prezentare

Distribuție
 Charlie Sheen -  Private First Class Chris Taylor
 Tom Berenger - Sergeant Robert Barnes
 Willem Dafoe - Sergeant Gordon Elias
 John C. McGinley - Sergeant Red O'Neill
 Kevin Dillon - Bunny
 Keith David - King
 Mark Moses - Lieutenant Wolfe
 Francesco Quinn -  "Rhah" Ramucci
 Forest Whitaker - Big Harold
 Tony Todd - Sergeant Warren
 Richard Edson - Sal
 Johnny Depp - Lerner
 Corey Glover - Francis
 Chris Pedersen - Crawford
 Dale Dye - Captain Harris

Producție
Filmările au început în februarie 1986 în insula Luzon din Filipine. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 6 milioane $.

Primire

Liste AFI
 AFI's 100 Years...100 Movies: #83
 AFI's 100 Years...100 Thrills: #72
 AFI's 100 Years...100 Heroes and Villains:
 Sergeant Bob Barnes—Nominated Villain
 AFI's 100 Years...100 Movies (10th Anniversary Edition): #86

Note

Legături externe

 Entertainment Weekly interview with Stone
 "Platoon Grapples With Vietnam"

Vezi și
Listă de filme de război

Filme din 1986
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Oliver Stone
Filme de război
Filme Orion Pictures
Filme premiate cu Oscar

Plutonul (film)


Maria Madalena em êxtase é uma pintura a óleo sobre tela (106,5x92,5 cm) do artista barroco italiano Michelangelo Merisi da Caravaggio, datada de cerca de 1606, embora alguns estudiosos e historiadores de arte tendam a favorecer 1610. Atualmente está presente em várias versões, algumas das quais são cópias evidentes e assinadas.

É amplamente aceito que Caravaggio pintou a obra em 1606 enquanto estava escondido nas propriedades da família Colonna depois de fugir de Roma após o assassinato de Ranuccio Tommason.

Há pelo menos 18 cópias da Maria Madalena em Êxtase de Caravaggio. A cópia reproduzida na monografia 1 de John Gash dedicada a Caravaggio (2003), que pertence a um colecionador particular de Roma e que geralmente é chamada de cópia "Klain", há muito é considerada a mais fiel ao original; no entanto, em 2014 a especialista Mina Gregori afirma ter identificado o original em outra pintura, mantida em segredo em outra coleção particular europeia. a pintura anteriormente era conhecida apenas pelos historiadores da arte em uma série de cópias feitas por seguidores do artista. Se a pintura for, de fato, autêntica, seria avaliada em mais de £20 milhões.

História
A obra original é documentada por numerosas fontes, que falam de uma Madalena a mezza figura feita pelo pintor lombardo: Bellori colocou-a em 1606, quando o pintor fugiu de Roma refugiando-se nos feudos de Colonna; em sua opinião, também apoiada por Mancini, refugiou-se em Zagarolo. Baglione, por outro lado, achava que Caravaggio havia parado em Palestrina. Mesmo após a morte de Caravaggio, a pintura continuou a ser comentada; alguns acreditaram que fazia parte da bagagem do artista quando, na tentativa de retornar a Roma após sua estada em Nápoles, morreu na costa do Lácio.

Identificada por muito tempo com Madalena Klain, a pintura permaneceu na posse da família Colonna. Em 1873 foi comprada pelo cônego napolitano Michele Blando e herdado por sua sobrinha, depois de cônjuge Klain. Ao mesmo tempo, em 1976, a pintura passou para um colecionador, cujos herdeiros são os atuais proprietários. Essa chamada versão "Klain" (o exemplar na foto de início do artigo) foi identificada pelo prof. Maurizio Marini (e posteriormente notificada pelo Ministério dos Bens Culturais), que colocou sua execução no momento da fuga de Caravaggio de Roma, após o assassinato de Ranuccio Tomassoni. Segundo o estudioso, o quadro foi pintado em Paliano, quando Caravaggio era hóspede nos feudos dos Colonna, uma família que garantira a Caravaggio sua proteção. Ultimamente, as opiniões sobre sua autenticidade foram reforçadas por uma série de análises não invasivas, realizadas entre 2016 e 2018 no Florentino Opificio delle Pietre Dure pelo prof. Roberto Bellucci. Os detalhes que surgiram das investigações garantem a alta qualidade da realização, com elementos técnicos e estilísticos típicos da fabricação caravagesca: os esboços feitos em chumbo branco, alguns traços de desenho úteis para "parar" a composição, a inserção de um fundo paisagístico se referem ao último estilo do Caravaggio romano.

As várias cópias da pintura foram feitas em grande parte por Louis Finson e são assinadas por ele. Não se pode excluir absolutamente que o próprio Caravaggio os tenha feito, embora alguns estudiosos tendam a excluir essa possibilidade.

Outra versão acreditada é a conhecida como "Maddalena Gregori", que leva o nome de uma das maiores especialistas mundiais do Merisi, Profa. Mina Gregori, que a descobriu em 2014. Durante a primeira restauração, em um "bolso" entre a tela reembainhada e a original, veio à luz uma nota, com caligrafia do século XVII, que traz a inscrição "Madalena reversa de Caravaggio em Chiaia ali para ser usada para a benefício do Cardeal Borghese de Rome". O folheto, dobrado em quatro partes, foi analisado sob a orientação da Dra. Orietta Verdi nos laboratórios da Universidade de Tor Vergata e Sapienza de Roma. As análises sobre a mesma permitiram estabelecer que o papel é do século XVI e a tinta é um "ferro-gaulês" artesanal sempre datável desse período.

Descrição e estilo
Segundo algumas fontes, a pintura foi feita alguns meses após a fuga de Caravaggio de Roma após o assassinato de Ranuccio Tomassoni e, em particular, durante sua estadia com seus protetores, membros da família Colonna di Paliano. Durante esta breve transferência, o pintor fez pelo menos duas telas: a Ceia de Emaús e uma Madalena.

De acordo com um relato na Legenda Áurea de Jacques de Voragine, popular na época de Caravaggio, após a morte de Cristo, sua fiel discípula Maria de Magdala mudou-se para o sul da França, onde viveu como eremita em uma caverna em Sainte-Baume, perto de Aix-en-Provence. Lá ela era transportada sete vezes por dia por anjos para a presença de Deus, "onde ela ouvia, com seus ouvidos corporais, as deliciosas harmonias dos coros celestiais". Artistas anteriores haviam retratado Maria ascendendo à presença divina através de nuvens multicoloridas acompanhadas de anjos; Caravaggio fez do sobrenatural uma experiência inteiramente interior, com a Madalena sozinha contra um fundo escuro sem feições, capturada por um raio de luz intensa, a cabeça pendendo para trás e os olhos manchados de lágrimas, em êxtase. Essa interpretação naturalista revolucionária da lenda também lhe permitiu captar o paralelo ambíguo entre o amor místico e o erótico, na postura semirreclinada e no ombro nu de Maria, segundo John Gash: "Caravaggio mostrou-se agudamente consciente dessa dimensão física, da união mística como algo experienciado apaixonadamente e não simbolicamente apropriado. (...) enquanto [Caravaggio] deliberada e influentemente expressou o paralelo entre entrega mística e amor erótico, implícito na postura de Madalena e seu ombro esquerdo nu, ele não enfatizou de forma lasciva e inadequada sua sexualidade descobrindo seus seios". A pintura foi imensamente influente para o tratamento futuro do tema por artistas como Rubens e Simon Vouet (que adotaram a Madalena de Carvaggio, mas reintroduziram os anjos), e do célebre Êxtase de Santa Teresa de Bernini.

Maria Madalena
Pinturas de Caravaggio
Pinturas de 1606

Maria Madalena em Êxtase


Un conflict de interese (CDI) este o situație în care o persoană sau organizație este implicată în mai multe interese, de exemplu interese financiare sau de altă natură, ce pot corupe sau afecta major luarea deciziilor corecte și imparțiale de către acea persoană sau organizație.

Prezența unui conflict de interese nu duce automat la fapte de corupție sau la luarea unor decizii incorecte. Prin urmare, un conflict de interese poate fi descoperit și reglementat înaintea apariției unui act de corupție. Un conflict de interese există în cazul în care în diferite circumstanțe există riscul (conform experienței anterioare și a dovezilor obiective) ca o decizie să fie influențată de alte interese secundare, și nu indică faptul că un anumit individ va fi cu siguranță influențat de un interes secundar.

O definiție utilizată pe scară largă este: "Un conflict de interese este un set de circumstanțe unde există riscul ca raționamentul profesional sau acțiunile legate de un interes principal vor fi în mod nejustificat influențate de un interes secundar." Interesul principal se referă la principalele obiective de profesie sau activitate, cum ar fi protecția clienților, starea de sănătate a pacienților, integritatea de cercetare sau atribuțiile unei funcții publice. Interesul secundar include beneficiul personal care nu este limitat doar la un câștig financiar, ci și alte motive precum dorința de a face favoruri pentru familie și prieteni sau dorința pentru avansare pe plan profesional. Aceste interese secundare nu sunt tratate ca un element negativ în sinea lor, dar sunt inacceptabile atunci când acestea afectează interesul principal. Reglementări privind conflictul de interes în spațiul public se concentrează în principal pe relații financiare, deoarece acestea sunt mai obiective și cuantificabile, și implică, de obicei, mediul politic, juridic sau medical.

Tipuri
Există mai multe forme de conflicte de interese:
 Self-dealing (din eng.) este o practică în care un agent guvernamental care controlează o firmă sau organizație o face să intre într-o tranzacție cu el însuși, sau cu o altă organizație de care beneficiază numai acel agent. Agentul guvernamental este de ambele părți ale afacerii.
 Nepotismul, în care un soț, copil sau o altă rudă apropiată este angajată de către un individ dintr-o organizație, sau în cazul în care bunuri sau servicii sunt achiziționate de la o rudă sau de la o firmă controlată de către o rudă. Pentru a evita nepotismul în angajare, multe firme întreabă dacă aplicantul este legat de vreun angajat al companiei. Această practică permite recuzarea rudei (înlăturarea acesteia din procesul de decizie pentru aplicant), dacă acea rudă are un rol în procesul de angajare.
 Dacă doua persoane sunt atât prieteni cât și oameni de afaceri, cadourile date unul altuia în mod prietenesc ar putea constitui conflict de interese, întrucât ar putea afecta relația de afaceri. Astfel de cadouri pot include lucruri non-tangibile, precum transport sau cazare.

Exemple

Auto-reglementarea
Auto-reglementarea a oricărui grup este, de asemenea, un conflict de interese. Dacă o corporație sau organizație guvernamentală este rugată să elimine comportamentul lipsit de etică în propriul lor grup, poate fi în interesul lor pe termen scurt să elimine mai degrabă "aparența" lipsei de etică, decât comportamentul în sine, prin ascunderea anumitor încălcări etice, în loc de a le expune și corecta. O excepție există totuși atunci când încălcarea etică este deja cunoscută de către public. În acest caz, ar putea fi în interesul grupului să rezolve problema de etica la care publicul are cunoștințe, dar să ascundă alte încălcări similare.
Articole care necesită citări suplimentare

Articole care necesită citări suplimentare

Oficiali guvernamentali

Reglementarea conflictului de interese în guvern este unul dintre obiectivele de etică politică. Funcționarii publici trebuie să își pună serviciul pentru public și votanții lor înaintea intereselor personale. Reglementarea strictă a conflictelor de interese este destinată să împiedice funcționarii să ia decizii în condiții în care există riscul ca aceștia să-și încalce obligațiile de servici. Regulile din ramura executivă tind să fie mai stricte și mai ușor de aplicat decât în ramura legislativă. Două probleme fac dificilă reglementarea conflictelor de interes. În primul rând, după cum a scris James Madison, legislatorii ar trebui să împărtășească o "comuniune de interese" cu alegătorii lor. Legislatorii nu pot reprezenta în mod adecvat interesele constituenților fără să le reprezinte, de asemenea, pe ale lor. Senatorul american Robert S. Kerr a spus odată, "Eu reprezint fermierii din Oklahoma, deși am mai multe ferme mari. Eu reprezint afaceri cu petrol în Oklahoma ... dar și eu sunt în afaceri cu petrol ... Ei nu vor să trimită aici un om care nu are nici o comuniune de interese cu ei, pentru că acel om nu ar valora nimic pentru ei."  Problema constă în a distinge interesele speciale de cele generale ale populației. În al doilea rând, interesele politice ale legiuitorilor includ finanțarea pentru campaniile lor electorale, de care au nevoie pentru a fi aleși, și care în anumite cazuri nu sunt ilegale și nu reprezintă mită, deșii în multe situații ele pot avea același efect. Problema aici este cum să țină sub control interesul secundar (strângerea de fonduri pentru campanie) pentru a nu afecta interesul lor primar (îndeplinirea în mod profesional a sarcinilor de serviciu).
Articole care necesită citări suplimentare

Soluții

Înlăturare din funcție
Uneori, oamenii care au un conflict de interese demisionează din funcție sau își vând acțiunile într-o societate, pentru a elimina conflictele de interese. De exemplu, lordul Evans de Weardale a demisionat din postul de director non-executiv al Agenției de Crimă din Marea Britanie, după o controversă privind evitarea plății unor taxe ale HSBC, unde Evans era de asemenea director non-executiv. Această demisie a avut loc pentru a evita apariția unui conflict de interese.
Articole care necesită citări suplimentare

Divulgare
De obicei, politicieni și oficiali guvernamentali de rang înalt sunt obligați să divulge informații financiare—active, cum ar fi acțiuni, datorii cum ar fi împrumuturi, și/sau funcții înalte deținute. Pentru a proteja intimitatea (în oarecare măsură), cifrele financiare sunt de multe ori prezentate sub formă de intervale, cum ar fi "între 100.000 și 500.000 de RON". Pentru multe profesii este necesar, conform legii sau regulamentului intern, să fie dezvăluit orice potențial conflict de interese. În unele cazuri, eșecul de a dezvălui este o infracțiune și se pedepsește conform legii.

Recuzare
Cei cu un conflict de interese sunt așteptați să recuzeze (să se abțină) ei înșiși de la decizii, în cazul în care un astfel de conflict există. Necesitatea de recuzare variază în funcție de circumstanțe și de profesie, și este bazată pe bunul simț și etica persoanei în cauză sau prin statut. De exemplu, dacă consiliul de conducere a unei agenții guvernamentale are în vedere angajarea unei firme de consultanta pentru unele sarcini, și o firmă ce este luată în considerare este condusă de o rudă apropiată a unuia dintre membrii consiliului, atunci acel membru al consiliului de administrație nu ar trebui să voteze pentru selectarea firmei. În plus, pentru a minimiza orice conflict, acel membru al consiliului de administrație nu ar trebui să participe în niciun fel la discuții sau în procesul de decizie.

Evaluări terțe
O situație în care sunt folosite evaluări terțe este atunci când proprietarul majoritar al unei companii publice decide să cumpere pachetul minoritar de acțiuni ale celorlalți acționari și sa transforme firma într-o corporație privată. Care ar fi prețul corect? Evident că nu este corespunzător (și, de obicei, chiar ilegal) ca acționarul majoritar să fixeze un preț și apoi să ceară consiliului de administrație (unde deține majoritate) să aprobe prețul. Soluția este așadar de a angaja o firmă independentă (terță), capabilă să evalueze un preț corect, care este apoi votat de către acționarii minoritari.

Vezi și
 Corupție
 Etică
 Abuz în serviciu

Referințe

Lectură suplimentară
 Acocella, N. and Di Bartolomeo, G. and Piacquadio, P.G. [2009], 'Conflict of interest, (implicit) coalitions and Nash policy games', in: 'Economics Letters', 105: 303-305.

Legături externe

Corupție
Corupție politică
Practici politice moralmente discutabile
Filozofia științei

Conflict de interese


Universitatea din Freiburg (colocvial în ), oficial Universitatea Albert Ludwig din Freiburg (în ), este o universitate publică de cercetare situată în Freiburg im Breisgau, Baden-Württemberg, Germania. Universitatea a fost fondată în 1457 de dinastia de Habsburg ca cea de-a doua universitate de pe teritoriul Austriei Habsburgice după Universitatea din Viena. Astăzi, Freiburg este a cincea cea mai veche universitate din Germania, cu o lungă tradiție de predare a științelor umaniste, științelor sociale și științelor naturale. Universitatea este alcătuită din 11 facultăți și atrage studenți din întreaga Germania, precum și din peste 120 de alte țări. Studenții străini constituie aproximativ 16% din numărul total de studenți.

Considerată ca fiind una dintre universitățile de elită din Germania de oamenii de știință, oamenii politici și jurnaliști, Universitatea din Freiburg se află printre instituțiile de învățământ și de cercetare de top ale Europei.

Universitatea din Freiburg a fost asociată cu personalități precum Martin Heidegger, Hannah Arendt, Rudolf Carnap, David Daube, Johann Eck, Hans-Georg Gadamer, Friedrich Hayek, Edmund Husserl, Friedrich Meinecke, Max Weber, Paul Uhlenhuth și Ernst Zermelo. În plus, 19 laureați ai premiului Nobel au avut legături cu Universitatea din Freiburg și 15 profesori au fost onorați cu cel mai înalt premiu pentru cercetare din Germania, premiul Gottfried Wilhelm Leibniz, în timp ce lucrau la universitate.

Istoric

Fondare

Universitatea din Freiburg, denumită inițial Universitatea Albrecht, a avut la început patru facultăți (teologie, filosofie, medicină și drept). Înființarea sa face parte din cel de-al doilea val de fondări de universități germane din Evul Mediu târziu, la fel ca Universitatea Eberhard Karls din Tübingen și Universitatea din Basel. Înființată printr-un privilegiu papal (bulă papală), Universitatea din Freiburg a fost, de fapt, – la fel ca toate sau cele mai multe universități din Evul Mediu – o instituție ce aparținea Bisericii Romano-Catolice și era administrată de conducătorii ierarhici ai acesteia. Episcopul de Basel, în consecință, a fost rector sau cancelar (Zvorsky), episcopul de Konstanz i-a fost patron, iar adevăratul fondator al universității a fost suveranul, arhiducele Albert al VI-lea al Austriei, fratele lui Frederic al III-lea, împărat al Sfântului Imperiu Roman de Națiune Germană. De la înființarea sa, universitatea a fost numită după Albert al VI-lea al Austriei. El a oferit universității terenuri și dotări, precum și propria jurisdicție. De asemenea, el a declarat Universitatea Albrecht "universitate de stat" (în germană Landesuniversität) pentru teritoriul său până când acesta a fost predat Casei de Habsburg în 1490.

Universitatea a atras curând mulți studenți, cum ar fi umaniștii Geiler von Kaysersberg Johann Reuchlin și Jakob Wimpfeling. Când Ulrich Zasius preda dreptul (până în 1536), Freiburg a devenit un centru al jurisprudenței umaniste. Din 1529 până în 1535, Erasmus din Rotterdam a trăit și a predat la Freiburg. Începând din jurul anului 1559, universitatea a fost găzduită în Altes Collegium ("Colegiul Vechi"), astăzi numit "Primăria Nouă". Importanța universității a scăzut în timpul Contrareformei. Pentru a contracara tendințele reformatoare, administrarea celor două facultăți a fost încredințată ordinul iezuiților în 1620. Din 1682, iezuiții și-au construit propriul colegiu, precum și biserica iezuită (în prezent Biserica Universității sau Universitätskirche).

Studium Gallicum
În 1679, Freiburg a devenit temporar teritoriu francez, împreună cu părțile de sud ale cursului superior ale Rinului. Regelui francez Ludovic al XIV-lea nu i-a plăcut sistemul austriac și le-a dat iezuiților mână liberă să conducă universitatea. Pe 6 noiembrie 1684 a fost inițiat un program educațional bilingv. Din 1686 până în 1698, facultatea s-a transferat la Konstanz.

Reforme austriece
După ce Freiburg a fost recucerit și numit în calitate de capitală a Vorderösterreich, a început o perioadă înfloritoare pentru universitate ca urmare a reformelor realizate de împărăteasa Maria Terezia a Austriei. Cerințele de admitere au fost schimbate pentru toate facultățile în 1767 (înainte de această dată numai romano-catolicilor li se permitea să studieze) și au fost adăugate facultățile de științe naturale și de administrație publică. De asemenea, în 1767, universitatea a devenit o instituție guvernamentală, în ciuda protestelor Bisericii. Biserica și-a pierdut în cele din urmă influența predominantă asupra universității atunci când ordinul iezuit a fost desființat în urma unui decret semnat de Papa Clement al XIV-lea în 1773. În consecință, Johann Georg Jacobi (fratele mai celebrului filosof Friedrich Heinrich Jacobi) a devenit în 1784 primul profesor protestant la universitatea din Freiburg.

Când Freiburg a devenit parte a nou-înființatului Mare Ducat de Baden (în germană "Großherzogtum Baden") în 1805 (după ce Napoleon a ocupat zona cunoscută anterior ca Vorderösterreich), a izbucnit o criză pentru universitatea din Freiburg. Într-adevăr, Karl Friedrich, mare duce de Baden și Karl, mare duce de Baden s-au gândit să închidă universitatea din Freiburg, deoarece au crezut amândoi că Marele Ducat nu-și putea permite să întrețină două universități în același timp (Universitatea Karl Ruprecht din Heidelberg exista încă din 1386).

Universitatea din Freiburg
Universitatea a avut suficiente dotări și venituri pentru a supraviețui până la începutul domniei lui Ludovic I, mare duce de Baden în 1818. În cele din urmă în 1820, el a salvat universitate prin alocarea unei contribuții anuale. Începând de atunci, universitatea a fost numită Universitatea Albert Ludwig din Freiburg (Albert-Ludwigs-Universität Freiburg), ca o confirmare a recunoștinței din partea universității și cetățenilor din Freiburg.
În 1880, numărul studenților și profesorilor a început să crească rapid. Reputația științifică a Universității Albert Ludwig a atras mai mulți cercetători, cum ar fi economistul Adolph Wagner, istoricii Georg von Below și Friedrich Meinecke și juriștii Karl von Amira și Paul Lenel.

În 1900, Freiburg a devenit prima universitate germană care a acceptat studenți de sex feminin. La începutul secolului al XX-lea, au fost construite câteva clădiri noi ale universității în centrul orașului Freiburg, printre care și noua clădire principală, în 1911. Universitatea număra 3.000 de studenți înainte de Primul Război Mondial. După Primul Război Mondial, filosofii Edmund Husserl și Martin Heidegger (din 1928) au predat la Universitatea Albert Ludwig, ca și Edith Stein. În domeniul științelor sociale, Walter Eucken a dezvoltat ideea de ordoliberalism, care, ulterior, a devenit cunoscut sub numele de "Școala de la Freiburg".

Al Treilea Reich
În timpul celui de-al Treilea Reich, universitatea a trecut prin procesul de "aliniere politică" (Gleichschaltung) ca și restul universităților germane. Sub rectorul Martin Heidegger, toți profesorii evrei au fost forțați să părăsească universitatea, în conformitate cu "Legea pentru reintroducerea serviciului civil profesionist".

Absolvenți și profesori notabili
Probabil cel mai bine cunoscuți absolvenți ai universității sunt Joseph Goebbels, Martin Heidegger, Edmund Husserl, Hannah Arendt, Paul Ehrlich, Hans Adolf Krebs, Hans Spemann, Ethel Dench Puffer Howes și Friedrich August von Hayek.

Printre profesori s-au aflat numeroși laureați ai premiului Nobel și câștigători ai premiului Leibniz.

Note

Legături externe

 Albert Ludwigs University of Freiburg

Vezi și
 Listă de universități medievale

Institute de educație fondate în secolul al XV-lea
Freiburg
Universitatea din Freiburg

Universitatea din Freiburg


Slapovi u Dugama nalaze se na rijeci Dušćici, pritoci Rame. Smješteni su u naseljenom mjestu Duge, općina Prozor-Rama, Bosna i Hercegovina.

Na Dušćici se nalaze dva vodopada visoka više od 20 metara te nekoliko manjih slapova visokih između dva i šest metara.

Godine 1958. Zemaljski zavod za zaštitu spomenika kulture i prirodnih rijetkosti je područje oko vodopada i selo Duge zaštitio kao prirodnu rijetkost i objekt značajan za turizam.

Izvori

Vodopadi u Bosni i Hercegovini

Slapovi u Dugama


القهوة المُخاويّة أو الموكا ، نوع من أنواع القهوة، جاءت تسميته من ميناء المخا Mocha وهو أشهر ميناء كان يصدر منه البن اليمني إلى أنحاء العالم، وتتألف من القهوة السادة الثقيلة بمقدار الثلث، وثلث من الشوكولاتة الحارة غير المحلاة، وثلث من الحليب الفوار إلى درجة إخراج رغوة، وتقدم بكوب كبير.

أصل التسمية
يرجع أصل التسمية إلى مدينة المخا الساحلية في غرب اليمن والتي كانت تصدر أجود أنواع حبوب القهوة إلى كافة دول العالم ومنها انتشرت كلمة مخأ وتحولت إلى موكا.

إعدادها
تختلف طريقة إعدادها بين بلد وآخر بإضافة عناصر أخرى كالسكر والحليب والشيكولاتة. وقد تختلف التسمية بعض الشيء كأن يطلق عليها الإيطاليون الموكاتشينو كما أطلقوا اسم الكابتشينو على طرق إعداد أخرى من القهوة والحليب.

المعلومات الغذائية
تُحَضَّر المُخاويّة باستخدام الحليب، الكوفي مايت، بودرة الكاكاو، النسكافيه والسكر.
يحتوي كل كوب من المُخاويّة بحسب موقع شهية، على المعلومات الغذائية التالية:
 السعرات الحرارية: 126
 الدهون: 5
 الدهون مشبعة: 3
 الكوليسترول: 8
 الكاربوهيدرات: 20
 البروتينات: 3

المراجع

القهوة في إيطاليا
تاريخ اليمن الاقتصادي
تاريخ اليمن الثقافي
تاريخ تعز
تاريخ تعز حسب الحقبة
تعز
حبوب
شوكولاتة
قهوة
مشروبات ساخنة
مشروبات قهوة
مطبخ إيطالي
مطبخ يمني
منبهات

موكا


Ulubatlı Hasan (Ulubat, Karacabey, Bursa; d. 1390 - ö. 29 Mayıs 1453; İstanbul), İstanbul'un fethi sırasında Doğu Roma (Bizans) surlarına ilk sancağı diken Sekbanbaşı.

Hayatı

Hakkında çok fazla bilgiye sahip olunmayan Ulubatlı Hasan'ın gerçekliği bile bir dönem tartışma konusu olmuş, ancak son yapılan araştırmalar neticesinde hayatına dair yeni bilgilere ulaşılmıştır. Babasının ismi Abdullah olup, doğum tarihi de 1390 yılı civarlarıdır.

Ulubatlı Alemdar Baba Hasan olarak bilinen Ulubatlı Hasan, Bursa'da Ulubat Gölü'nün birkaç kilometre doğusunda yer alan "Kızılcıklu" ya da şimdiki adıyla "Hasanağa" köyü ile eski başkent Edirne'de "Sığırlıca-Mûsâ" köyünde vakıflar kurmuştur. Rebiulevvel 828'de (Şubat 1425) düzenlenen vakfiyeye göre kendisi, İstanbul'un fethinden 28 sene önce "Nâsıbu livâ'i'l-İslâm" yani "İslam Sancağının Dikicisi" unvanıyla anılmakta ve Fatih Sultan Mehmed'in babası II. Murad zamanında da resmî bir Alemdar olarak görev yapmaktadır.

Aynı vakfiyede resmî sancaktarlığının yanında "Melikü'l-ümerâ'i'l-'izâm" ve "Ekâbir" tâzim ifadeleriyle bir arada anılıp, Sultan II. Murad dönemi devlet adamlarının en büyük ve en önde gelenleri arasında gösterilmiştir. Mehmed Süreyya'nın Sicill-i 'Osmânî'de "Hasan Ağa" hakkında: "Sultân Murâd Hân-ı sânî (II. Murad Han) Hazretleri'nün 'asrında Sekbânbaşı olup, 857'de (=1453) İstanbûl fethinde şehîd oldu." şeklinde verdiği önemli bilgi, onun resmî statüsünün "Alemdarlık"la sınırlı kalmayıp, bu dönemde uzun bir süre Sekbanbaşılık da yapmış olduğunu göstermektedir.

Alemdar Baba Hasan bu dönemde vakıf köyü Kızılcıklu'da cami, mescid, zaviye, mektep ve hamam gibi hayır eserlerinin yanı sıra saltanat yurdu Edirne'de, resmî vazifesine atfen "Alemdar Mahallesi" diye anılan bölgede de bir mescit ve kendisi için bir türbe yaptırmıştı.

İstanbul'un fethi
Ulubatlı Hasan'ın günümüze kadar sancağı rastgele eline alıp burca dikmeyi başarmış çok genç bir yeniçeri olduğu yönünde hayal ürünü bir karakter kurgulanmıştır. Bu da onun şimdiye dek açıkça tespit edilemeyen gerçek statüsünü tamamen gölgede bırakmıştır. Hâlbuki İstanbul kara surlarının en stratejik noktası olan Hagios Romanos (Topkapı) burcuna çıkıp sancak dikmek gibi üstesinden gelinmesi çok zor ve özel yetenek gerektiren bir görevi başarmak ancak emektar ve yüksek tecrübe sahibi bir sancaktarın işi olabilirdi.

İmparator muhafızlarının başı Yorgios Sfrancis'in Chronicon Maius adlı ayrıntılı eserinde Ulubatlı Hasan'dan bir görgü tanığı olarak şöyle bahsetmektedir:"İşte o sırada, aslen Lopadionlu (Ulubatlı) olup koca bir vücuda sahip olan 'Hasan' adlı bir yeniçeri, sol eli ile başının üstüne kalkanını tutup, sağ eli ile kılıcını çekti ve bizimkilerin şaşkınlık içinde geri çekildikleri o bölgede surun tepesine doğru atıldı. Onunla aynı cesareti göstermek isteyen otuz kadar diğeri de kendisini takip etti. Bizimkilerden hâlâ surlarda kalanlar ise üzerlerine kayaları yuvarlıyorlardı ve onlardan on sekizini aşağı attılar. Ne var ki, Hasan kendisine mahsus şiddeti ile surun üzerine çıkıp bizimkileri kaçırmayı başardı. Bu zafer üzerine diğerleri de onu takip ederek surlara tırmanma fırsatını buldular. Bizimkiler sayılarının pek az olması nedeni ile sura tırmananlara mâni olamadılar. Düşmanın sayısı fazla idi, buna rağmen yine de yukarıya çıkanlara saldırdılar ve onlardan birçoğunu öldürdüler. Bu çatışma sırasında Hasan'a bir taş isabet etti ve onu yere yıktı. Kendisini yere yıkılmış görünce, bizimkiler de üstüne her taraftan taş fırlatmaya başladılar. O ise dizleri üstüne kalkmış kendisini savunmaya çalışıyordu; ancak almış olduğu pek çok darbeden dolayı artık sağ kolu işlemez oldu ve oklarla kaplandı, nihayet beraberindeki pek çok kişi ile birlikte öldü."

Kabrinin yeri

Ulubatlı Hasan'ın tarihî yarımadanın merkezinde bulunan kabri, 2019 yılında Tarihçi Hakan Yılmaz tarafından bölgede yapılan geniş çaplı bir araştırma sonucu ortaya çıkmıştır. Fatih İskenderpaşa Mahallesi yakınlarında, Horhor'dan Büyükşehir Belediyesinin arka hizasına doğru uzanan yol üzerinde, Kırma Tulumba Sokak'la Girdap Sokak'ın kesiştiği köşede yer alan Fatih'in şehit sancaktârı "Alemdâr Baba Hasan"ın kabri, İstanbul'daki tüm fetih şehitlerinin kabirleri arasında apayrı bir öneme sahiptir. Bu ilginç şehit kabri, İstanbul'un yüzyıllar boyu süregelen kadim tarihî görüntüsünü değiştiren 1956 İmar Planı uygulanırken, sebepsiz yere ortadan kaldırılan yarı kârgir, kısa minareli küçük mescidinin yakınında, beş yüz yıl boyunca Osmanlılar tarafından fethin en büyük şehidinin yattığı yer olarak biliniyor ve halk tarafından ziyaret ediliyordu.

Alemdar Baba Hasan'ın Sultan III. Selim'in saltanatının son zamanlarında, 1221/1806 İstanbul depreminde yıkılan mescid ve kabrinin onarımı sırasında kabrin hacet penceresi üzerine yerleştirildiği, ancak daha sonra köşe duvarına nakledildiği anlaşılan manzum bir kitabesi ve üzerinde "Sıdkî" mahlaslı şaire ait beş beyitlik bir "târîh" manzumesinin içeriği aynı zamanda, kuşatmanın son anında Fatih'in sancağını burca diken Alemdar Hasan'ın "Ulubatlı Hasan"ın ta kendisi olduğunun kanıtıdır. Bugün kitabenin varlığına dair elimizde 1930'larda Süheyl Ünver, 1940 sonlarında Vakıflar Umum Müdürlüğü tarafından çekilmiş iki fotoğraf bulunmaktadır.

Sıdkî'nin Hasan'ın dilinden yazdığı manzumenin ilk üç beytinde; onun elinde "tîğ-ı âteş-tâb" yani "düşmana ateş saçan kılıç" ve dilinde tekbir "nazm"ı olduğu hâlde surların üzerine çıktığı, kahır pençesiyle destansı bir kudretle düşmana karşı savaştığı, Fatih'in sancağını göz kamaştırıcı bir şekilde burcun üstünde dalgalandırdığı, sonunda kanlar içinde kalarak yalnız gâzîlerin değil "Şehîdler"in de "Serdâr"lığına ulaştığı nazmedilmiştir.

Manzumenin dördüncü beytinde bugüne kadar duyulmamış ilginç bir ayrıntıdan söz edilerek, Hasan'ın bedeninin burçtan düştükten sonra bir süre sur dibinde ceset ve taş yığınları altında kaldığına, ne Han (Fatih) ne de başka biri naaşının yerini bulamazken, rüyada gösterilen bir işaret üzerine çıkarılıp şimdiki kabir alanına taşındığına işaret edilmiştir. Şiirin son beytinde "menkût" (noktalı) harfle "târîh" düşürüldüğü belirtilen: "Zehi devlet Hasan Baba ki heşt-seddin (sekiz burcun) alemdârı" dizesi ise, yine çağdaş tarihî verilere uygun olarak; on iki kara burcu içinde ikinci sancağın dikildiği dokuzuncu burç olan Porta Pighi/Silivrikapı'dan önce, buraya kadarki sekiz burç arasında ilk Osmanlı sancağını Alemdar Hasan'ın diktiğini netleştirerek, onun "Ulubatlı Hasan" olduğunu kanıtlamaktadır.

Gerçekten yaşayıp yaşamadığına dair tartışmalar
Ulubatlı Hasan'ın gerçekte var olmayıp ve bir fetih efsanesi olduğuna dair çeşitli iddialar ortaya atılmıştır. Bu iddiaların temelinde Ulubatlı Hasan'dan bahseden yabancı kaynaklardan biri olan İmparator muhâfızlarının başı Yorgios Sfrancis'in Chronicon Maius adlı ayrıntılı eserini, 1930'lardan itibaren Metropolit Makarios Melissinos'a atfeden birkaç Yunan ve Romen tarihçinin tezleridir. Tarihçi Hakan Yılmaz bu iddiaları çürüttüğünü iddia etmektedir.

Ulubatlı Hasan'ın var olmadığına dair iddia sahipleri tezlerini İstanbul'un fethi sırasında bizzat bulunan Bizanslı tarihçi Francis'in orijinal eserinde Ulubatlı Hasan'ın ismi geçmemesi ve daha sonraki tarihlerde Francis'in eserine Melissinos tarafından ilave yapıldığı ve Melissinos'un eklemelerini hangi kaynaktan aldığının bilinmediği gerekçesini savunur. Bazı tarihçilerin dayanağı ise şehrin fethedilişi sırasında o kargaşada surlara bayrağı ilk diken kişinin isminin sağlıklı bir şekilde zikredilmesinin mümkün olmayacağıdır.

Gerçekliği tartışmalı iken bile, İstanbul'un Türkler tarafından fethedilişinin simgesi olan ve Türk mitolojisinin bir parçası haline gelen Ulubatlı Hasan'ın son araştırmalar neticesinde gün yüzüne çıkan kabri ve yeni arşiv belgelerine göre gerçek bir kişi olduğu kanıtlanmıştır.

Popüler kültürde
Ulubatlı Hasan pek çok roman, çizgi film, dergi ve sinema gibi medyatik ögelerde yer almıştır. Genellikle genç bir yeniçeri ya da sipahi olarak kurgulanmıştır. 1951 yapımı İstanbul'un Fethi filminde Turan Seyfioğlu tarafından canlandırılmış, 1972 yapımı Kara Murat Fatih'in Fedaisi filminde de Ulubatlı Hasan karakterine yer verilmiştir. Fetih 1453'te ise Ulubatlı Hasan'ı İbrahim Çelikkol canlandırmıştır.

Kaynakça

Bursa doğumlular
1453 yılında ölenler
Osmanlı askerî personeli
Yeniçeriler
İstanbul'un Fethi
Çatışmada ölen Osmanlılar
1390 doğumlular

Ulubatlı Hasan


Die usbekische Davis-Cup-Mannschaft ist die Tennisnationalmannschaft Usbekistans. Der Davis Cup ist der wichtigste Wettbewerb für Nationalmannschaften im Herren-Tennis, analog zum Fed Cup bei den Damen.

Geschichte
Seit 1994 nimmt Usbekistan am Davis Cup teil, wobei einige Spieler bereits zuvor für das Team der damaligen Sowjetunion gespielt haben. Insgesamt fünfmal schon erreichte die Mannschaft die Play-offs um den Aufstieg in die Weltgruppe, verpasst aber stets den Sprung ins Oberhaus. Erfolgreichster Spieler ist Oleg Ogorodov, der 53 Partien bei 29 Teilnahmen gewinnen konnte. Er ist damit auch Rekordspieler.

Aktuelles Team
Folgende Spieler traten bislang im Davis Cup 2018 für ihr Land an:
 Denis Istomin
 Joʻrabek Karimov
 Humoyun Sultonov
 Sanjar Fayziyev

Siehe auch
Usbekische Fed-Cup-Mannschaft

Weblinks

Davis-Cup-Mannschaft
Daviscupmannschaft
Daviscup

Usbekische Davis-Cup-Mannschaft


Selam Olsun, 1 Aralık 1999 tarihinde İbrahim Tatlıses'in Universal Müzik ve S Müzik firmasından çıkardığı stüdyo albümüdür. Albümde toplam 13 şarkı bulunmakta, Arabesk ile beraber ağırlıklı olarak Türk halk müziği içermektedir. Albümde yer alan Yetiş Ya Muhammed, Yolun Sonu Görünüyor, Gel Canım, Kötü Zaman, Vay Halıma(Gule), Bir Allahım Var Bir De Sen, Kara Üzüm Habbesi öne çıkan şarkılardır.

Şarkı listesi

Albüme ait diğer bilgiler
 Muradı Böyle eseri İbo Show isimli TV programındaki kayıttan albüme alınmıştır.

Künyesi
 Yapım: Universal MüzikS Müzik
 Prodüktör: Sacit Süha Dilek
 Müzik Yönetmeni: Sendur Güzelel
 Yönetmen Yardımcısı: Fatih Doğaner
 Aranjör: Tarık Ağansoy
 Stüdyo: İdobay Ses Kayıt

Kaynakça

İbrahim Tatlıses albümleri
1999 albümleri
Universal Müzik Yapım albümleri
S Müzik albümleri
Arabesk albümleri
Türk halk müziği albümleri
Türkçe albümler

Selam Olsun (İbrahim Tatlıses albümü)


Grace Dieu var den engelske kong Henrik 5.'s flagskib. Det blev søsat i 1418 og sejlede kun sin jomfrurejse, inden det blev lagt for anker i floden Hamble. Hun brændte i 1439 efter at være blevet ramt af et lyn.

Se også
 Henry Grace à Dieu (Henrik 8.'s flagskib fra 1514)

Referencer

Krigsskibe fra Storbritannien

Grace Dieu


A sector light is a man-made pilotage and position fixing aid that consists of strictly delineated horizontal angle light beams to guide water-borne traffic through a safe channel at night in reasonable visibility. Sector lights are most often used for safe passage through shallow or dangerous waters. This may be when leaving or entering harbour. Nautical charts (paper and electronic) give all the required information.

Sectors of colored glass (or plastic) are placed in the lanterns of these lights. The light will then show these colors when observed certain bearings. Bearings referring to a sector are given in degrees true, as observed from sea. Though the colors of the light will change, the characteristics will not. The change of color is not abrupt. The transition is made through an arc of uncertainty of 2° or greater.

The colors that are used, are conform to the IALA Maritime Buoyage system that is designed by the International Association of Lighthouse Authorities:
 white - this sector is in the middle of the safe channel
 red - indicates the port edge of the channel for vessels approaching the light source
 green - indicates the starboard edge of the channel for vessels approaching the light source.
A ship that is sailing in safe water and then sees the red (or green) color of the light has to make an alteration in course.

The world has different navigation standards managed by IALA (International Association of Lighthouse Authorities). For example, the United States uses a signalling standard which is the opposite of Europe. In USA, the red light indicates the starboard side of the channel for harbour bound vessels, while the green light indicates the port side of the same channel. An expression to remind of this is "red on right returning".

Examples of sector lights

An example of a sector light is the light of the Fisgard Lighthouse in British Columbia. The lighthouse was built to guide ships through the entrance of Esquimalt harbour. The white sector is an isophase light of 2s from 322° to 195°. If the ship sees this white light, it can pass safely. The rest shows a red light from 195 to 322°. If a vessel sees this light, it should alter its course.

Another example is the PEL sector light at Diego Garcia. The PEL sector light was constructed to guide US Navy vessels into the Diego Garcia port through a narrow entrance in the lagoon. The PEL sector light produces 3.5 million candela and is visible for 10 nautical miles (18.5 km) by day. The beam with 3 colors is narrow at 1.6°. This was required because the PEL sector light was built over 7NM (13 km) from the atoll entrance and it had to illuminate a safe entrance which is only 228 meters wide.

A more complex example is Kolnesholmane, on the southern approach to Risavika in SW Norway. This has multiple white green and red sectors, indicating safe passage from several directions.

References

Lighthouses
Maritime signalling
Navigation

Sector light


Antonio Campi (Cremona, 1523-1587), fue un pintor y grabador renacentista italiano.

Miembro de una importante familia de artistas italianos que destacaría durante el Renacimiento, Antonio Campi desarrolló una importante labor como pintor, arquitecto, escultor y grabador. En su obra se aprecia un tipo de iluminación que anticipa el tenebrismo de Caravaggio. A esto debemos añadir el notable valor plástico de sus figuras, inspiradas en Miguel Ángel y Rafael. También despuntó como escritor, realizando una crónica de Cremona, ilustrada con sus propios grabados y dedicada a Felipe II. El Museo del Prado conserva un San Jerónimo en su estudio, vestido de cardenal, adquirido por Felipe IV de la colección de Giovan Francesco Serra y depositado en 1664 en el Monasterio de El Escorial, de donde pasó al museo en 1839.

Referencias

Nacidos en Cremona
Fallecidos en Cremona
Pintores de Italia del siglo XVI
Pintores de Italia del Renacimiento

Antonio Campi


3,4-metilendioksifenil-2-propanon odnosno piperonil metil keton (PMK) je vrsta tvari koja se može uporabiti za izradu droga ("prekursor"). Uvršten je u Hrvatskoj na temelju Zakona o suzbijanju zlouporabe droga na Popis tvari koje se mogu uporabiti za izradu droga - Europski klasifikacijski sustav ovisno o mogućnostima zlouporabe, Službeni list Europske unije od 18. veljače 2004. Kemijsko ime po CAS-u je (2-propanone,1-[3,4(methylenedioxy)phenyl]-), KN oznaka je 2932 92 00, CAS-ov broj je 4676-39-5.

Izvori

Psihoaktivne droge

3,4-metilendioksifenil-2-propanon


Filip Štembal, hrvatski reprezentativni rukometaš

Igrač Dugog Sela.

S mladom reprezentacijom 2011. na svjetskom prvenstvu plasirali se na 8. mjesto.

Izvori

Hrvatski rukometaši

Filip Štembal


Yıldırımhacılar, Ankara ilinin Kızılcahamam ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Ankara iline 101 km, Kızılcahamam ilçesine 23 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Kızılcahamam'ın mahalleleri

Yıldırımhacılar, Kızılcahamam


Protrombin zamanı (PT), pıhtılaşmanın ortak ve ekstrinsik yolunu değerlendirmede kullanılan bir testtir. Bu testte plazmaya kalsiyum ve tromboplastin (doku faktörü) eklenerek, ekstrinsik yoldan fibrin pıhtısı oluşana dek geçen süre ölçülür. PT, FII, FVII, FX, protrombin ve fibrinojenin eksikliklerinin saptanması ile K vitamini antagonisti (coumadin) tedavisinin takibinde kullanılabilir.

Kaynakça

Pıhtılaşma sistemi
Kan testleri

Protrombin zamanı


Bullionism is an economic theory that defines wealth by the amount of precious metals owned. Bullionism is an early or primitive form of mercantilism. It was derived, during the 16th century, from the observation that the Kingdom of England, because of its large trade surplus, possessed large amounts of gold and silver—bullion—despite the fact that there was not any mining of precious metals in England.

Examples of bullionists
Thomas Milles (1550–1627) and others recommended that England increase exports to create a trade surplus, convert the surplus into precious metals, and hinder the drain of money and precious metal to other countries. England did restrict exportation of money or precious metals around 1600, but Milles wanted to resume using staple ports (ports where incoming foreign merchants were required to offer their goods for sale before anywhere else) to force merchants from abroad to use their assets to buy English goods and prevent them from transferring gold or silver from England homewards. Milles's opinions, however, were not widely valued. One of his contemporaries wrote, "Milles was so much out of step with the time that his pamphlets had little influence."

Gerard de Malynes (1586–1641), another bullionist, published a book named A Treatise of the Canker of England's Common Wealth, that asserted that the exchange of foreign currency had been a trade of value rather than exchanging the weight of metals. Therefore, the unfair exchanging of precious metals by bankers and money changers would cause a deficit in the English balance of trade. To ban the flow of exchange rates, he demanded the strict fixing of exchange rates for coins, only by the concentration of precious metals and weights, and for strict regulation and monitoring of foreign trade. He failed, however, to convince his contemporaries "...that the cambists were responsible for gold outflow or to elicit enthusiasm for a monopoly sale of exchange, par pro pari, by the royal exchanger." He did succeed in creating one of the first economic controversies, and Edward Misselden opposed him in 1623 in his book The Circle of Commerce: Or, the Balance of Trade.

See also
 Commodity money
 Gold standard
 Bimetallism
 Metallism
 Monetary policy
 Monetary economics
 Silverite

References

 Irvin L. Jeffery (2008). "Paradigm and Praxis: Seventeenth-Century Mercantilism and the Age of Liberalism" Ph.D. diss., University of Toledo.

International trade theory
Metallism
Preclassical economics

Bullionism


රත්නසිරි වික්‍රමනායක (,; උපත 5 මැයි 1933 - මරණය 27 දෙසැම්බර් 2016) යනු, 2000 සිට 2001 දක්වා සහ යළි 2005 සිට 2010 දක්වා ශ්‍රී ලංකාවේ අග්‍රාමාත්‍ය පදවිය හෙබවූ  ශ්‍රී ලාංකික දේශපාලනඥයෙකි. ඔහු, ශ්‍රී ලංකාවේ පාර්ලිමේන්තුවේ  ජාතික ලැයිස්තු මන්ත්‍රීවරයෙකුද විය.

වික්‍රමනායක මහතා පළමුවෙන් අග්‍රාමාත්‍ය තනතුර හෙබවූයේ  2000 අගෝස්තු මස සිට 2001 දෙසැම්බර් මස දක්වාය. වයස අවුරුදු 84 ක් වත්ම සිරිමාවෝ බණ්ඩාරනායක මහත්මිය අග්‍රාමාත්‍ය ධුරයෙන් ඉල්ලා අස් වීම සමගම ඇය වෙනුවට ඔහු පත් විය. ඔහු,  පාලක ශ්‍රී ලංකා නිදහස් පක්ෂයෙහි (ශ්‍රීලනිප)  ජ්‍යෙෂ්ඨ උප-සභාපති වරයෙක් විය.

2005 නොවැම්බර් 21 දිනදී, ශ්‍රී ලංකාවේ අග්‍රාමාත්‍යවරයා වශයෙන් වික්‍රමනායක මහතා දෙවන වරට දිවුරුම් දුන්නේ ජනාධිපති මහින්ද රාජපක්ෂ ඉදිරියේය.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
 ශ්‍රී ලංකන් ප්‍රයිම්මිනිස්ටර්ස් ඔෆිෂියල් වෙබ්සයිට්
Video: රක්නසිරි වික්‍රමනායකර්ස් ස්පීච් ඩියුරිං යූඑන්ජීඒ වීක් ඇදෙ ඒෂියා සොසයිටි, 9/24/2009

|-

1933 උපත්
2016 මරණ
ආනන්ද විද්‍යාලයේ ආදි ශිෂ්‍යයෝ
ශ්‍රී ලංකාවේ රජයේ අමාත්‍යවරු
ලංකාවේ සතරවන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ලංකාවේ පස්වන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ලංකාවේ හයවන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ලංකාවේ හත්වන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ශ්‍රී ලංකාවේ අග්‍රාමාත්‍යවරු
ශ්‍රී ලංකාවේ දසවන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ශ්‍රී ලංකාවේ එකොලොස්වන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ශ්‍රී ලංකාවේ දොළොස්වන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ශ්‍රී ලංකාවේ දහතුන්වන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
ශ්‍රී ලංකාවේ දහහතරවන පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරු
සිංහල ජනයා
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
විපක්ෂ නායකවරු (ශ්‍රී ලංකාව)
සිංහල දේශපාලනඥයෝ
බ්‍රිතාන්‍ය ලංකාවේ ජනයා
ධර්මපාල විද්‍යාලයෙහි ආදි ශිෂ්‍යයෝ
හාර්ට්ලි විද්‍යාලයේ ආදි ශිෂ්‍යයෝ
චරිත කතා

රත්නසිරි වික්‍රමනායක


John Logie Baird (14 Ağustos 1888 – 14 Haziran 1946), İskoç mucit.

21. yüzyılın vazgeçilmez aletlerinden biri olan televizyonun tarihi, 75 yıl önce, İskoç mucit John Logie Baird'in keşfiyle başladı. Baird, 21. yüzyılda insanları saatlerce karşısında oturtabilen televizyonun babasıydı. Keşif merakı çocuk yaşlarda başlayan Baird, 12 yaşında, evine bir elektrik sistemi döşedi ardından yoldayken arkadaşlarıyla konuşmasını mümkün kılacak ilk telefon santralini geliştirdi. İskoçya'da Kraliyet Teknik Kolejinde elektrik dersleri alan Baird, Glasgow Üniversitesinde elektrik mühendisliği okudu. Birinci Dünya Savaşı sırasında eğitimine ara veren mucit, silahlı kuvvetlerde çalışmak istedi ama kabul edilmedi. Başvurusu reddedilen Baird, Clyde Valley Elektrik Enerjisi Şirketi'nde çalışmaya başladı ancak sağlık problemleri işi bırakmasına sebep oldu.

Clyde Valley'den sonra aralarında Trinidad'da bir reçel fabrikasında işçiliğin de bulunduğu çeşitli işlerde çalışan Baird, nihayet 1922'de memleketi Sussex'e geri döndü ve burada tamirciliğe başladı. Nakkaş mucit Baird'in Sussex'deki mütevazı hayatı, 50 yıldır düşlediği televizyon icadı üzerinde yoğunlaşma fırsatı verdi.

Parası olmadığı için ilk televizyonunu bir lavabo ve bir çay tenekesiyle yapan Baird, bir sonraki denemesinde projeksiyon lambasını bisküvi kutusuyla kaplayıp basit bir düzenek geliştirdi ve düzeneğe kullanılmış lenslerle devrelerden tarama diskler ekledi. Baird'in icat ettiği bu düzenek, tahta çubuklar arasına nakış iğneleri ve bal mumuyla tutturulan bir cihaz olarak TV'nin dedesi kabul edildi. Çalışmalarını bundan sonra da sürdüren mucit, 1925'te hayal ettiği gibi, "Stok ey Bill" adını verdiği ilk ilkel televizyonda görüntü transmisyonunu da gerçekleştirmeyi başardı. Logie Baird'in icadı parlak bulundu ama pek ciddiye alınmadı. Baird'in ilk ilkel TV'yi icat ettiği dönemde, BBC gibi yayıncılar radyoya odaklanmıştı. BBC'nin TV yayıncılığına geçişi, 1929'da sınırlı bir kitleye ulaşan ilk deneme yayınıyla başladı. Günde iki yayın kuşağında hizmet vermeye başlayan BBC televizyonu, ilk kuşakta haber, ikinci kuşakta ise müzik yayını veriyordu. Baird televizyondan sonra infrared ışınlar üzerinde de çalışmalar yaptı.

Kaynakça

1888 doğumlular
1946 yılında ölenler
İskoç mucitler
Televizyon öncüleri
İskoçya doğumlular

John Logie Baird


Der Nodbach ist ein rund 18 km langer, rechtsseitiger Zubringer zur Wulka im nördlichen Burgenland.

Der Bach entspringt nahe dem sogenannten Öden Kloster von Baumgarten (Pajngrt) und fließt danach weiter über Draßburg (Rasporak) und Zagersdorf (Cogrštof) nach Siegendorf (Cindrof), wo er das Gebiet der ehemaligen Zuckerfabrik durchfließt und die Ödenburger Bundesstraße (B16) unterquert. Direkt nach dem Fabriksgelände mündet der Klingenbach von rechts ein. Über Sankt Margarethen fließt der Nodbach dann bis ins Ortsgebiet von Oslip (Uzlop), wo er rechts in die Wulka mündet. Abschnittsweise, vor allem in Draßburg, trägt er auch die Bezeichnung Draßburger Bach.

Obwohl der Nodbach durch eine noch relativ kompakte Sprachinsel der Burgenlandkroaten fließt, gibt es keine eigene kroatische Bezeichnung (Nodbach potok). Die deutsche Bezeichnung dürfte sich vom ungarischen Wort "nád" für "Schilf" ableiten.

Einzelnachweise

Gewässer im Bezirk Mattersburg

Nodbach


ක්ලයින්ෆෙල්ටර් සහලක්ෂණය () යනු ජාන විකෘතිතා නිසා ඇතිවන රෝගී තත්වයකි.

ආශ්‍රිත
 සහලක්ෂණය

සහලක්ෂණ

ක්ලයින්ෆෙල්ටර් සහලක්ෂණය


Donald Edmond Wahlberg Jr. (born August 17, 1969) is an American singer, songwriter, actor, and producer. He is a founding member of the boy band New Kids on the Block. Outside music, he has had roles in the Saw films, Zookeeper (2011), Dreamcatcher (2003), The Sixth Sense (1999), Righteous Kill (2008), and Ransom (1996), as well as appearing in the World War II miniseries Band of Brothers as Carwood Lipton.

From 2002 to 2003, he starred in the crime drama Boomtown. He has starred in the drama series Blue Bloods as Danny Reagan since 2010, and since 2014 is an executive producer of the TNT reality television show Boston's Finest. He was nominated for Choice Scream at the 2006 Teen Choice Awards for his work in the Saw films. He has also produced and starred in Rock This Boat, Donnie Loves Jenny and Return of the Mac on Pop TV. Wahlberg also produced and starred in Wahlburgers on A&E TV. He is a brother of actor Mark Wahlberg.

Early life
Wahlberg was born in the Dorchester neighborhood of Boston. He is the eighth of nine children, with older siblings, Arthur, Jim, Paul, Robert, Tracey, Michelle, Debbie and younger brother, Mark.  Wahlberg began his entertainment career as the leader of the late 1980s/early 1990s boy band, New Kids on the Block. He also has three half-siblings from his father's first marriage: Donna, Scott and Buddy. His mother, Alma Elaine (née Donnelly), was a bank clerk and nurse's aide who died on April 19, 2021, and his father, Donald Edmond Wahlberg, was a teamster who worked as a delivery driver; they divorced in 1982. His father was of Swedish and Irish descent, and his mother was of Irish, English, and French-Canadian ancestry.

Career

New Kids on the Block

As a recording artist, Wahlberg is known as an original member of the boy band New Kids on the Block.

Acting career
Wahlberg's first film acting role was in the 1996 film Bullet with Mickey Rourke and Tupac Shakur. Also in 1996, he appeared as a kidnapper in Ransom with Mel Gibson. He went back to his home town for a starring role in the South Boston-based film Southie. Wahlberg received attention for his role in the 1999 film The Sixth Sense, playing the patient of Bruce Willis' character in the opening sequence.

In 2001, Wahlberg co-starred as Second Lieutenant C. Carwood Lipton in the television miniseries Band of Brothers. He also starred in the 2002–2003 NBC drama series Boomtown as Joel Stevens, a Los Angeles police detective. Graham Yost, executive producer and writer of Boomtown, had worked with him in Band of Brothers and was so impressed by his performance that he wrote the role of Joel Stevens specifically for him.

In 2003, Wahlberg starred alongside Timothy Olyphant, Jason Lee, and his Band of Brothers co-star Damian Lewis as the mentally challenged Duddits in William Goldman and Lawrence Kasdan's adaptation of the Stephen King alien-invasion thriller, Dreamcatcher. In 2005, he starred as Detective Eric Matthews in the second installment of the Saw series. He reprised the role in Saw III in 2006 and Saw IV in 2007, also appearing in Saw V in 2008 via archive footage from the previous films.

In 2006, Wahlberg played Lieutenant Commander Burton in the military/boxing drama Annapolis. In September 2006, he played the lead role in the short-lived television drama Runaway on The CW. The show was cancelled in October 2006 due to poor ratings. In 2007, he starred in the television film Kings of South Beach on A&E. Also in 2007, he starred on the TV series The Kill Point.

In 2008, Wahlberg appeared in Righteous Kill and co-starred in What Doesn't Kill You.

Wahlberg stars as 1st Grade Detective Danny Reagan on CBS's Blue Bloods, a police drama set in New York City.

, Wahlberg is the host of an internet radio show on Friday nights at 8 pm PST called "DDUB's R&B Back Rub" on Cherry Tree Radio and appeared in the 2011 comedy Zookeeper.

Wahlberg is the current host of HLN's "Very Scary People".

In 2021, Wahlberg worked on season five of The Masked Singer as the rooster "Cluedle-Doo" who gave exclusive clues to the viewers. After performing Mark Morrison's "Return of the Mack" in the semi-finals, Wahlberg was unmasked. He even stuck around when Omarion was unmasked as the wildcard contestant "Yeti".

Personal life
In 1991, Wahlberg was charged with first-degree arson for setting a fire at the historic Seelbach Hotel in Louisville, Kentucky. Authorities stated that Wahlberg, then known as the "bad boy" of boy band New Kids on the Block, was partying with fellow band member Danny Wood and fans in the early morning hours when Wahlberg dumped vodka on a hallway carpet and ignited it. Wahlberg was facing up to twenty years in prison, but the charge was later reduced to misdemeanor criminal mischief, and eventually dismissed after Wahlberg agreed to appear in public-service videos addressing fire safety, drug abuse, and drunk driving.

Wahlberg married Kimberly Fey on August 20, 1999, with whom he has two sons. They filed for divorce on August 13, 2008, citing irreconcilable differences. In July 2013, it was reported by Us Weekly that he was dating actress Jenny McCarthy after meeting on Watch What Happens Live in March. They announced their engagement on The View on April 16, 2014, and wed on August 31, 2014, at the Hotel Baker in St. Charles, Illinois.

Wahlberg is a fan of the Boston Celtics and has been seen attending many of their games. He narrated The Association: Boston Celtics, a documentary about the team's 2010 season, and co-narrated, alongside Ice Cube, the ESPN 30 for 30 documentary Celtics/Lakers: Best of Enemies, about the Celtics' rivalry with the Los Angeles Lakers. He co-owns a line of restaurants, Wahlburgers, located in Boston, MA and St. Charles, IL with brothers Paul and Mark.

Political views
In February 2016, Wahlberg endorsed Republican candidate Marco Rubio for president of the United States, but later said the decision had been "tough" because "we have a lot of things we don't agree on." On the prospect of Donald Trump as president, he commented, "We can blame the president, we can blame the government, but we also have to look at ourselves if we vote with emotion, which we're on the verge of doing again collectively, the angry vote is what is moving the meters right now."

Discography

New Kids on the Block albums
 New Kids on the Block (1986)
 Hangin' Tough (1988)
 Step by Step (1990)
 Face the Music (1994)
 The Block (2008)
 10 (2013)
 Thankful (EP) (2017)

Solo
 "The Right Combination" — duet with Seiko Matsuda (1990)

Filmography

Film

Television

Video games

References

External links

 Donnie Wahlberg's Wife WIKI

1969 births
Living people
20th-century American male actors
20th-century American singers
21st-century American male actors
21st-century American rappers
21st-century American singers
American film producers
American hip hop record producers
American hip hop singers
American male film actors
American male pop singers
American male rappers
American male singers
American male television actors
American people of English descent
American people of French-Canadian descent
American people of Irish descent
American people of Scandinavian descent
American people of Swedish descent
Male actors from Boston
Musicians from Boston
New Kids on the Block members
NKOTBSB members
Participants in American reality television series
People from Dorchester, Massachusetts
Rappers from Boston
Record producers from Massachusetts
Singers from Massachusetts
Donnie

Donnie Wahlberg