Vikingetidens rustning og våben er den militærteknologi, som vikingerne benyttede sig af fra slutningen af 700-tallet til midt i 1000-tallet i Europa. Viden om den er baseret på få arkæologiske fund, afbildninger og til en vis grad beretninger fra de nordiske sagaer og love, der er nedskrevet i 1200-tallet.

Ifølge traditionen skulle alle frie nordboere eje våben, og det var tilladt at bære dem overalt. I Hávamál, der skulle være Odins råd, står der: "Lad ikke dine våben ligge og rode bag dig på en mark; du ved aldrig hvornår du pludselig har brug for dit spyd."

Da krig var forbundet med prestige i vikingetidens Skandinavien, var smukt dekorerede våben vigtige for en kriger til at vise rigdom og status. En rig viking ville sandsynligvis have en komplet sæt med spyd, skjold i træ og sværd. De rigeste har også haft en hjelm, mens anden rustning sandsynligvis kun har været for adelen og dens professionelle krigere. Den jævne bonde har sandsynligvis ikke haft andet end et spyd og et skjold. Eller måske også en økse eller en stor kniv eller sax. Nogle har også brugt deres jagtbuer (hovedsageligt langbuer eller fladbuer) i begyndelsen af et slag.

Våben

Bue og pil
Bue og pil blev brugt til både jagt og krig. Buer blev fremstillet i taks, ask eller elm. Vikingerne har også kendt til kompositbuer i horn, hvilket bl.a. ses i Kongespejlet, der er en norsk tekst fra omkring år 1250 i afsnit 38 om Våben til angreb og forsvar, hvor "hornbogi" nævnes, der er en hornbue beregnet som rytterbue.

Trækstyrken kan have været oppe omkring 90 pund (400 N) eller mere, hvilket kan have givet en rækkevidde på mindst 200 m afhængig af pilens vægt. En taksbue, der blev fundet i vikingebyen Hedeby, havde en trækvægt på omkring 45 pund og en længde på 191,5 cm. Der er også fund af elmebuer fra Hedeby. Rekonstruerede buer, der har brugt de samme dimensioner som fundne buer, er målt til mellem 100 og 130 pund i trækvægt, men det afhænger også af det specifikke stykke træ, der er anvendt. En måleenhed, der blev brugt i vikingetiden, var et bueskud. Det svarede til omkring 225 m. Illustrationer fra perioden viser, at buet blev trukket tilbage til brystet og ikke til ansigtet, som det var almindeligt i middelalderen og i dag. Det kan dog skyldes at illustratoren ikke har vidst noget om bueskydning, da det samme ses i visse middelalderlige illustrationer, som det bl.a. ses på Bayeux-tapetet, der viser Vilhelm Erobrerens invasion af England.

Pilespidser blev typisk fremstillet af jern i flere former og dimensioner afhængigt af, hvor de var lavet. De fleste pilespidser blev fæstnet til pileskaftet med en tang og blev sat ind i enden af træet. Nogle pilespidser blev lavet af træ, ben eller gevir. Der er fundet ørnefjer, som har været brugt som styrefjer limet og bundet på skaftet. Alle fund pile fra vikingetiden er fremstillet i fyrretræ.
Der er gjort en række fund af pile, bl.a. ved Trondheim i Norge, Dalarne i Sverige og Novgorod. Fra Hedeby findes også en særlig type jagt-spids, der er gjort helt i træ, hvor spidsen er kolbeformet.

Bue og pil blev også brugt af de højeste samfundslag. Dette ses bl.a. idet at mange grave af prinser og lign. indeholder gravgaver i form af bue og pile.

Buer bliver nævnt i flere sagaer bl.a. i Njáls saga, hvor hovedpersonen Gunnar fra Lidarende forsvarer sig med en bue indtil strengen knækker og i Óláfs saga Tryggvasonar en mesta, hvor Olav Tryggvasons mand Einar Tambeskælver er en mægtig bueskytte. Den islandske lovtekst Grágás beskriver en måleenhed kaldet ördrag som omkring 200 faðmar (ca. 480 m), der er den maksimale længde en traditionel bue kan skyde.

Spyd

Spydet var det mest almindelige våben hos den skandinaviske bonde. Kastespyd blev brugt meget af krigere; på trods af manges opfattelse var spyddet vikingekrigernes vigtigste våben, da det var velegnet til deres formationer og taktik. Det bestod af et hoved af metal med skarpe sider og en hul dølle på et 2-3 m langt træskaft typisk af asketræ. Spydhovederne kunne være mellem 30-60 cm lange med længere hoveder mod slutningen af vikingetiden. Spydhovedernes vinger hed krókspjót (kroget spyd) i sagaerne. Nogle spyd med store hoveder blev kaldt höggspjót (hyggespyd) og kunne også skære eller hugge. Kastespyddene var ofte mindre dekorerede end de spyd, der var beregnet til at stikke med, da kastespyd ofte gik tabt under et slag.

Spyd blev brugt både til at kaste og stikke med, selv om der også fandtes spyd, der var mere specialiserede. Lette, smalle spydhoveder blev brugt til kast, mens de bredere blev brugt til at stikke med. De fleste kilder indikerer, at de blev kastet med én hånd. En omtale i sagaerne tyder på, at de nogle gange har været brugt med to hænder. Hovederne blev sat fast på spydskaftet med en lille nagle, som i sagaerne nogle gange trækkes ud, for at forhindre fjender i at genbruge våbnet.

Et spyd kan laves af dårligere og langt mindre stål end sværd. Det dem billigere og sandsynligvis inden for, hvad en normal smed kunne præstere. Derudover havde spyddet en stor kulturel betydning for vikingekrigere, da de var forbundet med Odin, der var konge over de nordiske gyder og gud for krigsfærd og død. Hans primære våben var spyddet Gungner.

Eyrbyggja saga hentyder til, at det var normalt at indlede slaget ved at kaste et spyd over den fjendtlige hær for at vie deres liv til Odin. Der er adskillige fund af damaskerede odde, og døllen var ofte indlagt med sølv. Det er muligvis et resultat af våbnets betydning.

Andre stagevåben

Et stagevåben kendt som atgeir bliver nævnt i adskillige af de islandske sagaer og i anden litteratur. Atgeir bliver normalt oversat til "hellebard", en slags glavind. Gunnar Hámundarson bliver i Njáls saga beskrevet, hvor han hugger og stikker sine fjender med sin atgeir.

Mange våben (som kesja og höggspjót), der optræder i sagaerne, er vikingehellebarder. Der er ikke fundet våben, der svarer til beskrivelsen af dem i grave. De har muligvis været sjældne, eller også har de ikke været en del af vikingernes begravelsesritualer.

Kniv

Vikingerne brugte to slags knive:

Den almindelige var en simpel kiv med en æg af normal konstruktion kaldet en knifr. Den er fundet i de fleste grave, da den var tilladt for alle samfundsklasser, selv trælle. Mindre versioner var brugsknive, mens de længere sandsynligvis skulle bruges til jagt eller kamp, og muligvis begge dele. Våbenknive havde nogle gange ornamenter i bladet.

Konstruktionen minder om den traditionelle skandinaviske kniv. Tangen gik igennem et mere eller mindre cylinderformet håndtag, og æggen bøjede opad for at mødes med ryggen på bladet i en spids. Kniven spillede tilsyneladende en vigtig rolle for alle skandinaver. Det ses, da en stort antal knive er fundet i grave med for både mænd, kvinder og børn.

Den anden type kniv var en sax, og det er primært dem med knækket ryg, som forbindes med vikingerne. Den var normalt tungere end den almindelige kniv, og den kunne fungere som et machete- eller falchion-agtigt våben. En rig mand kunne eje en meget stor sax, som kunne være lige så lang og effektiv som et sværd. Kniven havde en én æg med et tungt blad, og det var et groft våben, der var lettere at producerede end et sværd. Metallet behøvede heller ikke være af lige så godt kvalitet som et sværd. På mange har der været en længere tang. Det kan tyde på at de har haft en langt håndtag, så de kunne bruges med to hænder. Mindre sax-knive kunne sandsynligvis laves af en almindelig smed.

Sax-knive var en udbredt kniv i folkevandringstiden blandt de germanske stammer, og den har givet navn til sakserne. Den optræder i Skandinavien fra 300-tallet og viser et mønster, hvor den blev distribueret fra det sydlige Elben (Irminones) til angelsaksisk England. Populariteten på kontinentet blev mindre mod slutningen af folkevandringstiden, men på De Britiske Øer blev den brugt af vikingerne. De store sværd-agtige saxknive er fundet i vikingebosættelser i England og Irland, men har tilsyneladende ikke været særligt almindelige i Skandinavien.

Sværd

Vikingetidens sværd var ethåndsvåben, der skulle bruges sammen med et skjold. De var tveæggede og bladet var op til 90 cm langt. Formen var stadig baseret meget på det romerske spatha med et smalt håndtag, lang dyb blodrille og en lille parrerbøjle. Det var ikke et våben, der var unikt for vikingerne, da det blev brugt over hele Europa.

Sværd var dyre at fremstille, og de var et symbol på høj status. Ifølge nogle forskere blev de kun sjældent brugt, og de var sandsynligvis ikke solide nok til egentlig kamp, og de var derfor mere sandsynligt et dekorations- og statusobjekt. Lige som den romerske spatha blev de båret i læderomsvøbte træskeder i en strop fra højre skulder. Tidligere blade var mønstersmedning, der var en teknik, hvor strimler af jern og blødt stål blev snoet og smedet sammen med tilføjelsen af en hård æg. Senere blade blev fremstillet af homogent stål, og de blev sandsynligvis importeret fra Rheinland og mange havde indlæg med smedens mærke og inskriptioner som INGELRII eller VLFBERHT. Håndværkerne tilføjede ofte deres egne detaljerede fæste, og mange fik navne som "benbider" og "guldgreb". Sværdgrebet var normalt fremstillet af organisk materiale som træ, horn eller gevir, hvilket typisk ikke bliver bevaret, og de kan have været omviklet med tekstil.

At eje et sværd var forbundet med stor ære. En person med høj status kan have ejet sværd med fornemme dekorationer i sølv. De fleste vikingekrigere har sandsynligvis ejet et sværd, da et enkelt plyndringstogt normalt har været nok til at betale en god klinge. De fleste frie mænd har haft et sværd, men goðar, jarler og de rigere frie bønder har haft langt mere ornamenterede sværd. Fattige bønder har brugt en økse eller et spyd, men efter et par vellykkede vikingetogter havde de nok penge til at investere i et sværd. Et sværd, der bliver nævnt i Laxdæla sagaen, blev vurderet til en halv krone; det svarer til værdien på 16 malkekøer. Fremstilling af sådanne våben var en højt specialiseret håndværk, og mange klinger blev importeret fra fremmede lande som Rheinland. Det kunne tage op til en måned at smede sværd, og de havde så stor værdi, at de gik fra generation til generation. Ofte blev sværd mere værdifulde jo ældre de blev.

En særlig klasse en-æggede sværd er kendt fra Østnorge fra denne periode. De havde samme greb som de tveæggede sværd og bladet var af nogenlunde samme længde. Bladet varierede dog fra langt og smalt som de almindelige tveæggede sværd til et noget tungere blad, der gav våbenet en økse-agtig balance. Disse fund bliver dog i nogle tilfælde også klassificeret som "sabler" eller "saxknive" i engelsk litteratur.

Der findes vikingebegravelser, hvor man bevidst har ødelagt eller "dræbt" sværd, ved at bøje klingen, så det ikke kunne bruges igen. Da vikinger ofte blev begravet med deres våben, kan det at "dræbe" sværdet have haft to funktioner. En rituel, der pensionerer våbnet sammen med krigerne, og en praktisk, der ødelagde våbnet, så gravrøvere ikke forstyrrede gravfreden for at få fat i et kostbart våben. Arkæologiske fund viser både at det var udbredt at begrave vikinger med deres våben, samt at "dræbe" sværdet.

Økse

Det måske mest almindelige våben blandt vikingerne var øksen, da sværd var dyrere at fremstille, og kun de rige krigere havde råd til dem. Manglen på økser blandt arkæologiske fund kan sandsynligvis tilskrives, at økser ikke bare var et våben, men også et stykke værktøj. Det støttes af en lang række gravpladser, hvor kvindelige skandinaver har haft økser med i graven. Der blev udviklet adskillige store økser, der var specialiseret til krig. De største var lige så høje som en mand, og de var lavet til brug med to hænder. Denne type kaldes ofte daneøkse, da de især er forbundet med danerne. Øksehovederne kunne have sølvindlæg i detaljerede mønstre. I den senere vikingetid blev øksehovederne halvmåneformede. De målte op mod 45 cm og hed breiðöx eller "bredøkse". De dobbelthovedede økser, som afbildes i "moderne" vikingekunst er ren fantasi. Vikingerne bar ofte solide økser, der kunne kastes eller svinges med så stor kraft, at de kunne splitte et kranium. Mammenøksen er et berømte eksempel på en sådan kampøkse, og den er fremstillet til både at kunne kastes og bruges i nærkamp.

Øksehovedet var normalt i smedejern med æg i stål. Det gjorde våbnet billigere end et sværd, og det var en genstand, som de fleste smede har kunnet producere.

Lige som mange andre skandinaviske våben fik økser nogle gange navne. Ifølge Snorri Sturlusons Yngre Edda, fik økser ofte navne efter huntrolde.

Skjolde

Rundskjolde
Skjolde var den mest almindelige form for forsvar. Sagaerne nævner lindetræ til skjolde, selv om fund fra grave hovedsageligt er af fyr, elletræ og poppeltræ. Disse træsorter har ikke en særlig høj densitet, og de giver et let skjold. De flækker typisk ikke som eg , og fibrene i træet bøjer mere end de knækker, hvilket gjorde at der ikke blev skåret dybe huller, medmindre skjoldet blev udsat. Sammen med stærkt træ, har vikingerne i nogle også forstærket dem med læder og i nogle tilfælde med et jernbånd langs kanten.. Runde skjolde har varieret fra omkring 45 – 120 cm, hvor en diameter mellem 75 – 90 cm har været mest almindelig.

Mindre skjolde stammer primært fra den tidlige vikingetid, mens de større skjolde er fra 900- og 1000-tallet. De fleste afbildninger viser én farve, selv om nogle af dem er malet med et mønster. Det mest almindelige var et kryds eller kors, samt forskellige udgaver af solhjul eller segmenter. Årsagen til at male skjoldet var at skjule årene i træet, så det blev sværere for fjenden at finde svage steder, så det kunne flækkes langs årene. Desuden tjente malingen også til at forstærke skjoldet betragteligt.

Således viser forsøg på museet ved Trelleborg, at selv et tyndt lag maling gør en betydelig forskel på, hvor langt en pil kan trænge igennem træet, da malingen gør overfladen sej. Nogle få rundskjolde, som er bevaret i mindre dele, viser mere maling, og nogle gange er der ornamenter af sølv eller guld langs håndtaget. Afbildninger af valkyrier viser også, at disse havde rundskjolde.

Gokstadskibet har plads til, at rundskjolde kunne blive monteret langs rælingen, og Gokstadskjoldene havde huller langs remmene til at gøre dem fast med en ikke-metallisk mekanisme. De blev kaldt skjoldlister, og de beskyttede besætningen mod bølger og vind. Nogle vikingeskjolde kan være dekoreret med simple mønstre, selv om skjaldedigte, der roser skjolde, tyder på, at de blev udstyret med detaljerede ornamenter, og arkæologiske fund underbygger det. Der findes en hel undergenre af skjaldedigte, "skjoldedigte", der beskriver skjolde og deres dekorationer. Eksempelvis beskriver skjaldedigtet Ragnarsdrápa, som stammer fra slutningen af 800-tallet, at nogle skjolde blev bemalet med mytologiske scener.

Vikingeskjolde blev også brugt meget i formationer. Skjoldmuren eller skjoldborge var en af deres primære kampformation. Her stillede vikingerne sig på linje med skjolde, der overlappede hinanden, og med spyd stikkende mod modstandere. Andre taktikker indbefatter svinefylking "svinesnude", hvor krigerne stillede sig op i kileform, i et forsøg på at bryde gennem fjendens frontlinje. Vikingeskjolde blev sandsynligvis også brugt til angreb, hvor man med skjolde slog eller skubbede til modstanderen.

Det eneste komplette rundskold blev fundet på Trelleborg i 2014.

Dråbeskjolde

Det er foreslået, at det middelalderlige dråbeskjold, som var populært blandt normannere, hvorfra de på flere sprog har fået navnet normannerskjold, blev indført til det kontinentale Europa af vikingerne. Der findes dog ingen dokumentation for, at denne type skjold blev brugt i vikingetiden.

Rustning

Hjelme

I dag findes der kun ét eksempel på en hel vikingehjelm, Gjermundbuhjelmen. Den blev udgravet på gården Gjermundbu i Ringerike i det centrale Norge. Gjermundbu ligger i landsbyen Haugsbygd nordøst for Hønefoss i Buskerud. Hjelmen er dateret til 900-tallet. Den var af jern og bestod af fire stykker, der var samlet i en forhøjning på midten efter samme mønster som spangenhjelmen. Den har en afrundet top, og stykke der går ned og beskytter øjne og næse i maskeform. Den har muligvis også haft en aventail i ringbrynje. Særlig udformningen omkring øjnene viser tæt forbindelse til den tidligere vendeltids hjelme. På runestene og illustrationer er der eksempler på væsentligt simplere hjelme ofte blot en tophjelm med en stykke ned foran næsen.

Desuden er der fundet flere hjelmfragmenter, der er dateret til vikingetiden som Lokrume hjelmfragmentet, Gevninge hjelmfragmentet og Tjele hjelmfragmentet.

Der findes ingen eksempler på hornhjelme i kamp. De hjelme med horn og vinger som ofte associeres med vikingerne, er en opfindelse fra 1800-tallets romanticisme.

Ringbrynje
En enkelt ødelagt, men muligvis komplet ringbrynje er fundet i Skandinavien samme sted som hjelmen – Gjermundbu i Haugsbygd. De skandinaviske gravritualer i vikingetiden har tilsyneladende ikke brugt, at krigere blev begravet med hjelm eller ringbrynje i særlig stort omfang, til forskel fra tidligere meget omfattende rustningsbegravelser i Valsgärde i Sverige. Ringbrynjerne blev sandsynligvis båret over et tykt lag tøj, da ringbrynjer kan skære bæreren, mens den kun giver ringe beskyttelse mod sværd og spyd, der stadig kan brække knogler. Det var vanskeligt at få en ringbrynje, da den krævede, at tusindvis af ringe skulle samles og nittes sammen enkeltvis,  hvilket har gjort det dyrt at anskaffe. Det har været forbundet med status og rigdom at have en ringbrynje.

Den type ringbrynje, som vikingerne anvendte, har næsten med sikkerhed været "fire-i-en"-typen, hvor fire ringe bliver samlet i en enkelt ring. Den dyre type rustning blev også set som besværlig og ukomfortabel i kamp, da den var tung og gjorde bæreren langsom. Traditionelt har man antaget at vikingerne hellere har båret rustning i læder eller slet ingen. Såfremt vikingerne på deres togter forsøgte at undgå regulære slag, er det muligt, at ringbrynje kun blev brugt af professionelle krigere, når de gik i kamp som den store hedenske hær i midten af 800-tallet i England eller Harald Hårderådes invasion af Northumbria under Slaget ved Stamford Bridge i 1066.

Lameller
Mere end 30 lammeller (plader til lamelrustning) er fundet på Birka i Sverige i 1877, 1934 og 1998-2000. De blev dateret til nogenlunde samme periode som Gjermundbu-ringbrynjen (900-950), og de er måske tegn på, at nogle vikinger bar skjorte med små jernplader, der var bundet eller syet fast på et kraftigt stykke klæde eller læder. Der er også teorier om, at lamellerne tilhørte en udenlandsk lejesoldat.

Stof og læder

Det formodes, at en panserskjorte af quiltet stof blev brugt som rustning af vikingekrigere af lavere status, selv om der ikke findes referencer til dem i sagaerne. Denne type rustning forgår hurtigt, og der findes ingen arkæologiske fund i grave eller lignende. Nogle runesten afbilder vikinger i rustning af en anden type end ringbrynje. Det kan have været en lamelrustning som nævnt, eller slet ingen en rustning. Flere lag kraftigt kanvas i hør eller hamp kunne give god beskyttelse, ligesom vintertøj af flere tykke lag uld - og til en lavere pris end en ringbrynje.

Alt tyder på, at man bar noget under koften for at beskytte det inderste lag mod snavs og huden mod det hårde slid fra ringene. Beskrivelser af øksers effekt på denne type beklædning i sagaerne, tyder på, at de har været let polstret - hvis overhovedet.

Læder var lang dyrere i denne periode og sværere at få fat på. Ifølge Den legendariske saga om Olav den hellige skulle Thorir Hund have båret en kofte i rensdyrskind, der var fortryllet af "Finner" (Sámi), hvad der beskyttede ham mod sværdhug. Koften beskrives som "magisk". Det tyder på, at den ikke var en typiske rustning. Der bliver med mellemrum fundet læder i arkæologisk udgravninger, og det har givet en vis beskyttelse mod sværdhug og spydstik.

Brugen af rustning af andre materialer end metal er dog usikker. Det er sandsyligt, at mange vikinger har kæmpet i deres almindelige tøj og udelukkende har haft skjoldet til at beskytte sig med.

Våben og rustning af udenlandsk oprindelse

Udenlandske, særligt frankiske våben og rustning spillede en særlig rolle i nordboernes samfund. Vikingerne anskaffede dem ved handel (en udvidelse af det gave-givende nordiske samfund) eller ved plyndringer. Besiddelse af de genstande viste sociale status og politiske alliancer. Et eksempel på udveksling af våben emllem frankerne og vikingerne skete i 795, da Karl den Store byttede våben med den angelsaksiske kong Offa af Mercia.

Den skandinaviske forkærlighed for udenlandske våben og rustning havde også praktisk betydning. De nordiske våben var forældede, og skandinavisk jern var af dårlig kvalitet. Frankiske sværd som VLFBERHT havde et meget højere carbonindhold, hvilket gjorde dem stærkere, og de var lettere og derfor nemmere at bruge. Selvom mindre våben som daggerter, knive og pilespidser kunne fremstilles i Skandinavien, blev de bedste sværd og spydhoveder importeret.

Mange af de vigtigste vikingevåben havde fornemme dekorationer i sølv og guld. Denne type våbne tjente religiøse og sociale formål. Ædelmetallerne blev ikke produceret i Skandinavnien, og de har været importeret. Når metallerne kom til Skandinavien, er de blevet indlagt i pommeler og klinger i geometriske mønstre, dyrebillede og senere kristne symboler.

Vikingerne anvendte også udenlandsk rustninger. Ifølge Heimskringla deltog 100 vikinger i "ringbrynjefrakker og udenlandske hjelme" under slaget ved Nesjar i 1016.

I midten af 850-tallet var der en stor tilgang af våben i høj kvalitet til Skandinavien, og frankiske våben blev næsten standard for alle vikinger. Som Ahmad ibn Fadlan observerede i beretningen om hans rejse til Rusland bar alle vikinger et "sværd af den frankiske type". Frankerne forsøgte at begrænse vikingernes brug af våben og rustning produceret i Franken, da de frygtede at de til sidst ville møde modstandere med lige så godt udstyr som dem selv. Kapitel 10 i Capitulare Bononiense fra 811 gjorde det ulovligt for gejstlige at give sværd eller rustning til ikke-frankere. Love som disse blev vedtaget over hele Franken. I 864 gjorde kong Karl den Skaldede i Vestfranken brud på loven strafbart med døden til følge.

Nogle forskere har foreslået, at disse love har været så effektive, at de ved at stoppe eksporten af frankiske våben til Norden har igangsat vikingetogter, som nordboerne blev kendt for.

Sagaberetninger

Slag
 Slaget ved Hafrsfjord
 Slaget ved Hastings
 Slaget ved Hjörungavágr
 Slaget ved Svold
 Slaget ved Nesjar
 Slaget ved Stiklestad

Dueller
 Kormáks saga, holmgangen mellem Kormák og Bersi

Se også
 Angelsaksisk krigsførelse
 Bayeux-tapetet
 Gotisk og vandal krigsførelse
 Leding
 Runesten
 Skjoldmø
 Vikingernes krigsførelse og taktik

Referencer

Litteratur
Sprague, Martina. Norse Warfare.New York:Hippocrene Books Inc, 2007. print.
Short, William R. Viking Weapons and Combat Techniques.Yardley,Pennsylvania: Westholmet Publishing,2009. print
Poems of the Vikings,:the Elder Edda, translated by Terry, Patricia. New York: The Bobbs Merrill Company, print
Keynes,Simon and Lapige,Michael. Alfred the Great: Asser's life of king Alfred. New York: penguin Books, 1983, Print.

Yderligere læsning
 Oakeshott, R. Ewart (1996) The Archaeology of Weapons, Arms and Armour from Prehistory to the Age of Chivalry (New York: Dover Publications Inc.)
 Hynson, Colin (2009) In Viking Times (Men, Women & Children)(Wayland Publishers Ltd.)
 Sawyer, Peter (ed) (1997) The Oxford Illustrated History of the Vikings (Oxford University Press)
 Kane, Njord (2015) The Vikings: The Story of a People (Spangenhelm Publishing)

Eksterne henvisninger
 Viking Age Arms and Armor (hurstwic.org)
 Arms and Combat in the Íslendingasögur
 Viking Weapons and Warfare (bbc.co.uk)
 The 'Viking Shield' from Archaeology by Peter Beatson
 Viking Helmet from Gjermundbu, Norway
 Metropolitan Museum of Art

Rustning og våben
Militærhistorie i middelalderen
Rustning
Våben

Vikingetidens rustning og våben


Aşağıkocayatak, Antalya ilinin Serik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, 1928 yılı kayıtlarında Aşağı Taife olarak geçmektedir. Daha önceleri Yukarıkocayatak köyüne bağlı bir mahalle iken, 12 Mart 1951'de köy statüsü kazandı. 2012 yılındaki yasa değişikliğinden sonra yeniden mahalle oldu.

Coğrafya
Antalya il merkezine 23 km, Serik ilçe merkezine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Serik'in mahalleleri

Aşağıkocayatak, Serik


Bukovac (Bukovec) je zagrebačko gradsko naselje (kvart), smješteno na sjevero-istočnom dijelu grada. Pripada Gradskoj četvrti Maksimir.

Na Bukovcu prema popisu stanovništva (2011.) ima 6.859 stanovnika. Površina naselja je 182,33 ha.

Povijest naselja
Staro selo na istočnom dijelu (gradskog) prigorja često je bilo spominjano u starim zapisima. Po tim zapisima zna se da je 1344. godine Kaptol ustupio jedan dio sela novim doseljenicima s Nove Vesi.

Na Bukovcu su nekoć živjeli i kaptolski vinogradari.

Danas
Naselje Bukovac prema podjeli ustanovljenoj Statutom Grada Zagreba 14. prosinca 1999. godine, administrativno pripada zagrebačkoj gradskoj četvrti Maksimir.

Na adresi Trnac 42 se nalazi OŠ Bukovac koja je prvotno nakon potresa u Zagrebu 2020. dobila oznaku privremeno neupotrebljivo i bila je riječ samo o obnovi zgrade, ali su roditelji učenika OŠ Bukovac odlučili organizirati peticiju za gradnju nove škole, koju je potpisalo 2700 građana, s obzirom na to da je škola s jedne strane značajno stradala u potresu, a s druge strane ta škola je već dulje vrijeme, odnosno 13 godina od 2007., čekala kompletnu rekonstrukciju i nadogradnju. Završetak izgradnje nove škole planiran je do pred kraj 2023. godine.

Prepoznatljiv simbol kvarta je i vodotoranj koji je trenutačno uklonjen zbog posljedica potresa (inače posljednji unutar nekog kvarta u Zagrebu, osim TŽV Gredeljevog).

ZET-ova BUS linija 227 vozi u tom smjeru, s početnom postajom Svetice, a krajnjom Gračansko dolje.

Zanimljivosti
Radnja jednog od najpoznatijih dječjih romana Zvonimira Milčeca "Zvižduk s Bukovca", upravo se odvija ovdje.

Vidi još
 Zagrebačke gradske četvrti
 Maksimir

Izvori

Naselja u Gradu Zagrebu

Bukovac (Zagreb)


المنتزه الجيولوجي مكُون هو منتزه جيولوجي بكل من مدينتي بني ملال وأزيلال غرب المملكة المغربية.

يمتد هذا المنتزه على مساحة 12 ألف كلم مربع, (9800 كلم مربع بأزيلال و2200 كلم بمدينة بني ملال), كما يضم مجموعة من المواقع ذات أهمية علمية كبرى على المستوى الجيولوجي كما على المستوى الاركيولوجي والبيئي والثقافي.

كما يعتبر هذا المنتزه, الذي يعد ثمرة عمل منسق بين المجتمع المدني والمصالح والمجموعة العلمية موقعا غنيا من الناحية الجيولوجية فريدة من نوعها تحضى بجمالية نادرة وتراث أركيوليوجي ومعماري وتاريخي ذا قيمة كبيرة (قصبات ونقوش صخرية...)

الثروة الحيوانية
يضم هذا الفضاء مجموعة من أنواع الحيوانات المهددة بالانقراض من قبيل النسر الملكي وفهد تامكا, إلى جانب العديد من المواقع ذات القيمة العلمية والجيولوجية الكبيرة ومساحة كافية للقيام بنشاط اقتصادي مستدام.

انظر أيضا
 إقليم أزيلال
 منتزه وطني

مصادر ووصلات

حدائق وطنية في المغرب

المنتزه الجيولوجي مكون


Stephen Farthing, né le  à Londres, est un peintre et un écrivain anglais spécialisé dans l'histoire de l'art.

Biographie
Stephen Farthing naît le  à Londres. Il est le fils de Dennis Jack Farthing et de Joan Margaret, née Godfrey.

Il étudie à la Saint Martin's School of Art de Londres de 1968 à 1973 puis au Royal College of Art de Londres de 1973 à 1976.

En 1989 il représente la Grande-Bretagne à la Biennale de São Paulo.

Il est élu membre de la Royal Academy en 1998.

Références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

Naissance en septembre 1950
Naissance à Londres
Peintre anglais du XXe siècle
Peintre anglais du XXIe siècle
Artiste anglais
Étudiant de la Saint Martin's School of Art
Étudiant du Royal College of Art
Professeur au Royal College of Art
Critique d'art
Historien de l'art
Membre de la Royal Academy of Arts

Stephen Farthing


The praxinoscope was an animation device, the successor to the zoetrope. It was invented in France in 1877 by Charles-Émile Reynaud. Like the zoetrope, it used a strip of pictures placed around the inner surface of a spinning cylinder. The praxinoscope improved on the zoetrope by replacing its narrow viewing slits with an inner circle of mirrors, placed so that the reflections of the pictures appeared more or less stationary in position as the wheel turned.  Someone looking in the mirrors would therefore see a rapid succession of images producing the illusion of motion, with a brighter and less distorted picture than the zoetrope offered.

Variations
Reynaud introduced the Praxinoscope-Théâtre in 1879. This was basically the same device, but it was hidden inside a box to show only the moving figures within added theatrical scenery. When the set was assembled inside the unfolded box, the viewer looked through a rectangular slot in the front, onto a plate with a transparent mirror surrounded by a printed proscenium. The mirror reflected a background and a floor that were printed on interchangeable cards placed on the inside of the folded lid of the box, below the viewing slot. The animated figures were printed on black strips, so they were all that was visible through the transparent mirror and appeared to be moving within the suggested space that was reflected from the background and floor cards. The set appeared with 20 strips (all based on previous standard praxinoscope strips), 12 backgrounds and a mirror intended for background effects for the swimming figure. This set also sold very well and appeared in slight variations, including a deluxe version made of thuja-wood with ebony inlays.

Reynaud mentioned the possibility of projecting the images in his 1877 patent. He presented a praxinoscope projection device at the Société française de photographie on 4 June 1880, but did not market his praxinoscope a projection before 1882. Only a handful of examples are known to still exist.

In 1888 Reynaud developed the Théâtre Optique, an improved version capable of projecting images on a screen from a longer roll of pictures. From 1892 he used the system for his Pantomimes lumineuses: a show with hand-drawn animated stories for larger audiences. It was very successful for several years, until it was eclipsed in popularity by the photographic film projector of the Lumière brothers.

The praxinoscope was copied by several other companies. Ernst Plank offered several variations, including one that was automated by a small hot air engine.

20th century revival
The Red Raven Magic Mirror and its special children's phonograph records, introduced in the US in 1956, was a 20th-century adaptation of the praxinoscope. The Magic Mirror was a sixteen-sided praxinoscopic reflector with angled facets. It was placed over the record player's spindle and rotated along with the 78 rpm record, which had a very large label with a sequence of sixteen interwoven animation frames arrayed around its center. As the record played, the user gazed into the Magic Mirror and saw an endlessly repeating animated scene that illustrated the recorded song. In the 1960s, versions of the Red Raven system were introduced in Europe and Japan under various names—Teddy in France and the Netherlands, Mamil Moviton in Italy, etc.

Etymology
The word praxinoscope translates roughly as "action viewer", from the Greek roots πραξι- (confer πρᾶξις "action") and scop- (confer σκοπός "watcher").

See also
 Electrotachyscope
 History of film
 Kinematofor
 Strobe light
 Zoetrope
 Zoopraxiscope

References

External links

A picture and further information
Praxinoscopes: Kenyon College Department of Physics
A demonstration of this and similar optical toys, including the zoetrope
The Influence of Emile Reynaud
More on Reynaud's Théåtre Optique

Audiovisual introductions in 1877
History of animation
Optical toys

Praxinoscope


ඔබට අවැමසි ලිපිය තෝරාගන්න
 එක්සත් ප්‍රවෘත්ති පත්‍ර සමාගම
  ලේක්හවුස් පොත්හල
 ලේක්හවුස් (ගොඩනැගිල්ල)

ලේක්හවුස්


Tilia nasczokinii er trjátegund af stokkrósaætt sem var lýst af Nikolay Vitalievich Stepanov. Hún vex í mið-Síberíu. Hún er oft talin undirtegund af Hjartalind: Tilia cordata subsp. nasczokinii (Stepanov) Shekhovts. & Kosterin.

Tilvísanir

Stokkrósaætt

Tilia nasczokinii


Moritz Brückner (* 26. Juli 1991) ist ein deutscher Volleyballspieler.

Karriere
Brückner begann seine Karriere bei der VSG Coburg/Grub. Später setzte der Libero seine Ausbildung beim Nachwuchsteam VC Olympia Kempfenhausen fort. 2010 wechselte er zum VCO-Team in Berlin, wo er außerdem in der Junioren-Nationalmannschaft spielte. Ein Jahr später ging er zum Bundesligisten Chemie Volley Mitteldeutschland.

Einzelnachweise

Volleyballspieler (Deutschland)
Volleyballspieler (VC Olympia Kempfenhausen)
Volleyballspieler (VSG Coburg/Grub)
Volleyballspieler (VC Olympia Berlin)
Volleyballspieler (Chemie Volley Mitteldeutschland)
Deutscher
Geboren 1991
Mann

Moritz Brückner (Volleyballspieler)


Deliktaş, Elazığ ilinin Baskil ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün eski adı Talanuşağı, Kürtçe adı ise Sosikan olarak geçmektedir. Köyün adı, 1928 yılı kayıtlarında Sosi olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Elazığ il merkezine 67 km, Baskil ilçe merkezine 29 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Baskil belde ve köyleri

Deliktaş, Baskil


Araba (tekerlekli taşıt), yolcu ve yük taşımaya uygun tekerlekli, motorlu veya motorsuz hareket edebilen her türlü kara ulaşım taşıtı.  Motorsuz olanlar hayvanlarla ya da insanlar tarafından yürütülür. Çekçekler, el arabaları insan gücüyle yürürken, kağnı, öküz ve mandayla; fayton ve benzeri arabalar at ile, otomobil, kamyon vb. motordan aldığı güçle yürütülür. Keçilerin çektiği hafif arabalar da vardır.

Kelimenin kökeni
Araba kelimesi ilk kez Codex Cumanicus'ta geçmektedir. Sakaca rraha (at arabası) ses evrimi ile  Zentçe raθa  aynı anlamda ve eşkökenli Sanskritçe rátha (ata koşulan tören arabası) eşkökenli Arapça arrādat (عرّادة ) (iki tekerlekli savaş arabası) eşkökenli Latince raeda (dört tekerlekli at arabası) .

Tarihi
Arabaların M.Ö. 3000 yıllarında tekerlek ve kızağın bulunmasından sonra ortaya çıktığı düşünülmektedir. İlk çağ kavimlerinin (Sümer, Mısır, Yunan, Asur) arkası açık iki tekerlekli savaş arabaları kullandıkları bu dönemle ilgili adak heykelciklerinde görülmektedir.

İki tekerlekli ve parmaklıklı ilk arabaları M.Ö 2000'li yıllarda savaş amacıyla Hititliler yapmıştır. Frigler, Yunanlar ve Romalılar dağlık ve sarp bölgelerde arabaların devrilmemesi için teker açıklığı kadar mesafede birbirine paralel giden oyuk yollar yaptığı bilinmektedir.

9. yüzyıldan itibaren arabaların üstü kapatılmaya başlanmış ve 1400'lü yıllardan sonra arabalarda yay makas kullanılarak sarsıntıların azaltılmasında önemli başarılar sağlanmıştır. Yine aynı dönemde Uzak Doğu'da çekçek, Anadolu'da kağnı, Almanya'da koçu arabaları yapılmıştır.

Fayton ve kupa yapımına 1500'lü yıllarda İngiltere'de, 17. yüzyılda Berline'ler Fransa'da başlanmıştır. Demiryolu ulaşımının başlaması ve 20. yüzyılda otomobillerin geliştirilmesi ile atlı arabaların önemi oldukça azalmıştır.

Osmanlılarda Tanzimat'a kadar yalnızca padişahlar, şeyhülislamlar ve kazaskerler arabaya binebilmekteydi. Tanzimat'tan sonra bu araba ayrıcalığı kaldırılmış, ikinci Meşrutiyet'ten sonra ise kadınlarla erkekler aynı arabaya binmeye başlamışlardır.

İstanbul'da ilk kullanılan araçlar öküzle çekilen koçu arabaları olmuştur. Ardından talikalar kullanılmış, binek olarak da fayton, landon ve Berline tipi arabalara binilmiştir.

Türkiye'de 1950'li yıllara kadar İstanbul'da faytona binilirken, 1964 yılına kadar Ankara sokaklarında fayton dolaşmıştır. Günümüzde ise İstanbul Adalarda, İzmir'de ve kıyı kentlerimizde turistik amaçlarla fayton taşımacılığı yapılmaktadır. Özellikle Gökçeada ve Bozcaada'da vardır .

Ayrıca bakınız
Araba satış bayiliği

Kaynakça

Araba


RF veya Rf şu anlamlara gelebilir:

Genel
 Radyo frekansı
 Rusya Federasyonu
 Rutherfordiyum
 Fransa, Fransa Cumhuriyeti; "République Française" (RF)

Sporcu
 Rio Ferdinand
 Roger Federer, tenisçi

RF


Novi svijet, hrvatski katolički mjesečnik Pokreta fokolara

Povijest
Pokrenut je 1991. godine. Izlazio je u Ljubljani i Zagrebu, a danas u Križevcima. Uređivali su ga Slavko Mikelin, Florijan Škunca i Đina Perkov.

Izvori

Hrvatski katolički tisak
Zagrebački tisak
Križevci
Pokret fokolara

Novi svijet (list Pokreta fokolara)


Pedro Leandro Ipuche (n. 13 martie 1889, Treinta y Tres - d. 1976, Montevideo) a fost un poet  uruguayan, considerat drept unul dintre inițiatorii, împreună cu Fernán Silva Valdes, a curentului liric nativist, care îmbină tradiționalismul creol cu avangardismul.

Biografie
Părinții lui au fost Juan B. Ipuche și Beatriz M de Ipuche. S-a înrolat în armată la începerea războiului civil în 1904.

În anul 1905, după absolvirea studiilor liceale, s-a stabilit la Montevideo și a urmat studii de filosofie și științe umaniste la Seminarul Conciliar, studiind literatura și poezia și învățând limbile engleză, italiană, franceză, guarani, greacă și latină.

El a cultivat o lirică avangardistă, așa cum se observă în volumul Alas nuevas (1922), dar a căutat, de asemenea, să contribuie la actualizarea repertoriului tradițional. Poezia lui dezvăluie o preocupare metafizică, în care apare preocuparea de a pătrunde misterul creației și esența vieții.

Scrieri
 Dos lágrimas (1909)
 La muerte del gran maestro (1913)
 Salmos atreidas (1916)
 Alas nuevas (1922)
 Tierra honda (1924)
 Júbilo y miedo (1926)
 Rumbo desnudo (1929)
 Fernando Soto (1931)
 Isla Patrulla (1935)
 Tierra celeste (1938)
 La Llave de la Sombra (1942)
 El Yesquero del Fantasma (1943)
 Cuentos del fantasma (1946)
 Dino, el Rey Niño (1948) (estreno de la Comedia Nacional)
 La llave de la sombra (1949)
 La Espiga Voluntaria (1949)
 Alma en el aire (1952)
 César Mayo Gutiérrez (1953)
 La quebrada de los cuervos (1954)
 Diluciones (1955)
 Caras con almas (1957)
 El milagro de Montevideo (1958)
 Hombres y nombres (1959)
 Chongo (1961)
 La Defensa de Paysandú (1962)
 Aire Fiel (1964)
 Fantasmas tenaces (1969)

Referințe

Nașteri în 1889
Decese în 1976
Scriitori uruguayeni
Poeți uruguayeni

Pedro Leandro Ipuche


Marc III d'Alexandrie (patriarche orthodoxe) est un patriarche melkite d'Alexandrie de vers 1180 à vers 1209.

Contexte
Le début du patriarcat de Marc III est contemporain de celui de son homonyme le patriarche d'Alexandrie de l'Église copte  Marc III d'Alexandrie. Il demeure célèbre pour avoir posé 66 questions théologiques à Théodore Balsamon patriarche d'Antioche en exil. Son patriarcat est enfin marqué par de grandes famines en Égypte liées au faible niveau des eaux du Nil.

Notes et références

Bibliographie

Patriarche orthodoxe d'Alexandrie du XIIe siècle
Patriarche orthodoxe d'Alexandrie du XIIIe siècle


كاي ماير Kai Meyer (ولد في 23 يوليو 1969 في لوبيك) هو أديب وصحفي وكاتب سيناريو ألماني، يعتبر من أحد رواد أدب الخيال في ألمانيا.

حياته

ولد كاي ماير في لوبيك سنة 1969 ونشأ في منطقة الراين. وبعد إتمامه المرحلة الثانوية درس لعدة فصول دراسية فن السينما والمسرح والفلسفة، ثم تطوع للعمل لدى إحدى الصحف اليومية. عمل ماير عدة سنوات في الصحافة ومن بين الصحف التي عمل فيها Express، وعمل ناقدا سينمائيا لمجلة HOWL، وبعد ذلك تفرغ للكتابة الحرة منذ عام 1995.

نشر كتابه الأول وهو في سن الثالثة والعشرين. وكتب حوالي 40 راوية للبالغين والشباب وبجانب ذلك الكوميديات والسيناريوهات والتمثيليات الإذاعية. نشرت خمس من رواياته تحت اسم مستعار هو ألكسندر نيكس Alexander Nix، لكنها تنشر أحيانا تحت اسمه الحقيقي. ووفق تصور لكاي ماير فقد كتب الأمريكي جيمس أوين James A. Owen سلسلة بعنوان «عالم أساطير كاي ماير» Kai Mayer Mythenwelt.

ترجمت أعمال كاي ماير حتى اليوم إلى 26 لغة. ومن أشهر أعماله ثلاثية ميرله Merle-Trilogie والتي رشح أول أجزاءها في عام 2003 لجائزة الكتب الألمانية Deutsche Bücherpreis. وبجانب ذلك حصلت روايته «نيران الصقيع» Frostfeuer عام 2005 على جائزة CORINE في فئة «أفضل كتاب للأطفال والشباب». وفي يونيو 2006 بدأ بكتابة «الحرير والسيف» أول أجزاء ثلاثية Wolkenvolk-Trilogie, والتي يطوف بالقارئ في عالم الأساطير في الصين التاريخية، ثم أتبعه بالجزئين التاليين «الرمح والضوء» و«التنين والماس».

ويقيم كاي ماير منذ عدة أعوام في تسولبيش Zülpich.

أسلوبه

يعتبر كاي ماير أحد الرواد المعاصرين للواقعية السحرية. وأهم ملامح إنتاجه هو الربط بين الأشخاص والأحداث التاريخية وبين العناصر الخيالية من عالم الأساطير والخرافات. كما أنه يمزج بين الواقع والخيال والأحلام.

من أعماله

 قاتل الكلمات المتقاطعة 1993
 شبكة الصمت 1994
 مبصر الأرواح 1995
 آكل الظلال 1996
 أميرة الشتاء 1997
 النذر 1998
 لوريلاي (نشر تحت اسم مستعار ألكسندر نيكس 2001)
 زوجة الصحراء 1999
 التي لا تموت 2001
 الوجه الثاني 2002
 كتاب عدن 2004
 نيران الصقيع 2005
 سيدة الكذب 2006

سلاسل روايات

 ثلاثية الدكتور فاوستوس Doktor-Faustus-Trilogie
 النيبيلونجن
 سلسلة «الأختام السبعة»
 ثلاثية ميرله
 ثلاثية عداء الأمواج Die Wellenläufer-Trilogie
 ثلاثية شعب السحاب Die Wolkenvolk-Trilogie

وقد حولت رواية «النذر» Das Gelübde إلى قيلم سينمائي من إخراج دومينيك جراف عام 2007.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
صحفيو طباعة
صحفيون وصحفيات ألمان
كتاب ألمان في القرن 21
كتاب سيناريو ألمان
مواليد 1969
مواليد في لوبيك

كاي ماير


Mate Klarić (Skradin, 29. rujna 1885. – Zagreb, 23. srpnja 1961.), hrvatski katolički svećenik, arheolog i kulturni povjesničar Bio je svećenik Šibenske biskupije.

Životopis
U Skradinu pohađao pučku školu. U Zadru završio gimnaziju i studij teologije. U istom je gradu 1910. zaređen za svećenika. U Obrovcu i Zadru bio župnikom. Još kao mladi župnik u Obrovcu, intenzivno se bavio poviješću i arheologijom. Najviše su ga zanimali predjeli sjeverne Dalmacije. Veliko Klarićevo otkriće je ploča hrvatskog kneza Branimira u Šopotu kod Benkovca 1928. godine. Nakon prisilnog umirovljenja fra Luje Maruna 1929. godine, Klarić je stavljen na voditeljsko mjesto Muzeja hrvatskih arheoloških spomenika, no zbog lošeg stanja muzeja ustanova je ubrzo privremeno zatvorena.<ref name="Gjurašin">Slobodna Dalmacija Hrvoje Gjurašin: 111 godina Muzeja hrvatskih arheoloških spomenika (3): Od Kninske tvrđave do splitske obale, 6. ožujka 2004. (pristupljeno 17. listopada 206.)</ref> Pred rat premješten je u Sarajevo gdje je bio ravnatelj Zemaljskog muzeja u Sarajevu od 1941. do 1945. godine. Ratnih je godina bio tajnik Hrvatskog državnog muzeja u Sarajevu. Krajem 1943. Klarić je ponovo postavljen za ravnatelja Muzeja hrvatskih arheoloških spomenika, tada još u Kninu a s izlošcima deponiranim u Sinju. Ljeta 1945. na njegovo mjesto došao je Lovre Katić. Novoj Jugoslaviji bio je "sumnjivi element", pa su ga uhitili i zatočili u Staroj Gradišci. Po izdržanoj kazni preselio se u Zagreb, gdje je umro 1961. godine.

U stručnoj periodici objavio stručne i znanstvene radove. Napisao knjižicu Obrovac sredovječnih isprava (od X-XIV vijeka)''. Klarićev specifični interes bila je i ubikacija niza hrvatskih srednjovjekovnih sela, koja su nestala s turskim osvajanjem tog područja, a nalazila su se kod sela Korlata, kroz područje kuda je u srednjem vijeku prolazila Via Magna, koja je vodila od Knina, preko Ostrovice do Benkovca, a zatim preko Smilčića do Nina i kojom su u zadarsko zaleđe stizale sve velike migracije i vojne ekspedicije.

Danas u Benkovcu jedna ulica nosi ime don Mate Klarića.

Izvori

Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski arheolozi
Hrvatski povjesničari
Životopisi, Skradin

Mate Klarić


Lidija Dimkovska (Skoplje, 1971.), makedonska je pjesnikinja, prozaistica i prevoditeljica.

U rodnom Skoplju studira komprataivnu književnost, a doktorira rumunjsku književnost na Sveučilištu u Bukureštu, gdje nekoliko godina radi kao lektorica za makedonski jezik i književnost. Predavala je svjetsku književnost na Sveučilištu u Novoj Gorici, u Sloveniji. Trenutno živi u Ljubljani kao slobodna umjetnica u prevoditeljica.

Članica je Društva pisaca Makedonije i Slovenije, makedonskog PEN centra i stručnog žirija međunarodnih književnih festivala Vilenica i Herbert. Poezija joj je prevedena na više od 20 jezika. Dobitnica je Europske nagrade za poeziju "Hubert Burda" i međunarodne nagrade "Tudor Arghezi". Romani Skrivena kamera i Rezervni život nagrađeni su Nagradom Društva pisaca Makedonije, a Rezervni život i Nagradom za književnost EU.

Izvori

Sjevernomakedonski književnici
Prevoditelji
Sjevernomakedonski pjesnici

Lidija Dimkovska


Et p-plaster, som også er kaldet det svangerskabsforebyggende plaster, er et præventionsmiddel. Plasteret fungerer ligesom den kombinerede p-pille. Hormonplasteret beskytter via et plaster som er fastgjort til huden. De hormoner der anvendes er syntetiske udgaver af østrogen og gestagen som arbejder på tre måder for at forebygge graviditet. Plasteret er næsten 100% beskyttende. Dette skyldes, de to hormoner påvirker hormonbalancen så ægløsning stoppes, og der blokeres for sædceller så de ikke trænger igennem livmoderslimhinden. p-plasteret skal skiftes en gang om ugen, hvilket gør det nemt at anvende.

Præventionsmetoder

P-plaster


Argenteuil County is an historic county in southwestern Quebec, Canada. It was located on the Ottawa River between Gatineau and Montreal. The county seat was Lachute. Argenteuil was bounded on the north by Terrebonne County, on the east by Deux-Montagnes County, on the west by Papineau County and on the south by the United Counties of Prescott and Russell in Ontario.

In the early 1980s, the Quebec's counties were abolished; as a result, most of Argenteuil County became the Argenteuil Regional County Municipality. The northwestern corner was transferred to Les Laurentides Regional County Municipality the northern parts to Les Pays-d'en-Haut Regional County Municipality and some eastern parts to Deux-Montagnes Regional County Municipality.

Former counties of Quebec

Argenteuil County, Quebec


ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1270 දි දෙවන පරාක්‍රමබාහු රජතුමාගෙ මරණයෙන් පසු දඹදෙනිය අග නගරය කරගෙන රාජ්‍යත්වයට පත් වුනේ ඔහුගේ වැඩිමහළු පුත් විජයබාහු කුමාරයා ය. හතරවන විජයබාහු නමින් ප්‍රකට වූ මෙතුමා බෝසත් විජයබාහු නමින් ද හැඳින්වින.

එහෙත් මෙම රජතුමාට බලයේ සිටිය හැකි වුනේ දෙවසරක් පමණි. මිත්ත නම් සෙන්පතියෙක් ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1272 දී රජ ගෙදර මෙහෙකරුවෙකුට අල්ලස් දී රජු මරා දමා තෙමේ රජ විය.  මිත්ත සෙන්පතියාට සිහසුනට උරුමයක් නොවූ අතර වැටුප් ප්‍රසාද දී හමුදාපතීන් පක්ෂ කරවාගෙන තමන්ට තර්ජනයක් විය හැකි බෝසත් විජයබාහු රජුගේ සොයුරු බුවනෙකබාහු ආදිපාදයන් මැරවීමට චරපුරුෂයන් යෙදවීය.

මෙකල රාජ සේවයේ සිටි විදේශීය හමුදාංකයේ සිටි ආර්ය භටයන් මිත්තට අවනත නොවුණු අතර ඔවුන්ගේ නායක ඨකුරක සෙන්පතියා මිත්තව මරා දමා තමා එය සිදුකලේ සිහසුනට උරුමකම් කියන බුවනෙකබාහු ආදිපාදගේ උපදෙස් පරිදි බව සිංහල සෙන්පතියන්ට පැහැදිලි කර ඔවුන්ද පක්ෂ කොටගෙන බුවනෙකබාහු ආදිපාදයන් කැඳවා රජ කරවීය. බුවනෙකබාහු කුමරා පළමු බුවනෙකබාහු රජ නමින් දඹදෙනිය අග නගරය කරගෙන රජ විය. ඒත් ටික කලෙකින් පළමු බුවනෙකබාහු රජතුමා තම අග නගරය වශයෙන් යාපහුව තෝරා ගත්තේය.

සබැඳි පිටු
 සිංහලේ රාජාවලිය

ප්‍රවර්ගය : ශ්‍රී ලංකාවේ ඉතිහාසය
සිරි සඟ බෝ රාජ වංශය
ශ්‍රී ලංකාවේ රජවරු

හතරවන විජයබාහු රජ


موناكو فيل (بالفرنسية: Monaco Ville) هي مقر قلعة موناكو أو القلعة المحصنة الرئيسية التي تأسست بها إمارة موناكو، وتعتبر رسمياً عاصمة الإمارة.

تتكون القلعة من قصر الإمارة، وكاتدرائية سان نيكولاس ومتحف الأوقيانوغرافيك حيث توجد جميع هذه المباني داخل مجمع القلعة. ويقدر عدد قاطني «مربع موناكو فيل» الإداري بنحو 1151 نسمة.

تعرف موناكو فيل محليا كذلك باسم «الصخرة» أو le rocher وهي واحدة من أربع مناطق إدارية تتكون منها إمارة موناكو.

أعلام

 جاك هونوريه رينيه أمير موناكو
 الأميرة غابرييلا، كونتيسة كارلاديس
 أوليفر بوسكاجلي

معرض صور

مصادر

وصلات خارجية
 Monaco-Ville information

موناكو فيل
جغرافيا موناكو
ربيعات موناكو

موناكو فيل


Vedrana Malec, née le  à Zagreb, est une fondeuse croate.

Biographie
Malec, membre du club SK Sljeme, apparaît dans les courses officielles de la FIS en 2006 et participe à deux reprises aux Championnats du monde junior.

Après une première sélection en championnat du monde en 2009 à Liberec, elle fait ses débuts dans la Coupe du monde en décembre 2010 à Davos, puis grâce à son succès au classement général de la Coupe des Balkans en 2013, peut prendre part régulièrement à la compétition à partir de l'hiver 2013-2014, où elle finit  d'une course à Szklarska Poręba, puis court les Jeux olympiques à Sotchi, où elle est engagée sur les quatre épreuves individuelles, pour un meilleur résultat de  sur le trente kilomètres. Elle y est aussi porte-drapeau lors de la cérémonie de clôture.

Aux Championnats du monde 2015 à Lahti, elle finit notamment  sur le dix kilomètres et  sur le skiathlon, soit ses meilleurs résultats dans un événement majeur.

En 2018, alors génée par des blessures, elle prend part à ses deuxièmes jeux olympiques à Pyeongchang, où ses résultats sont  du sprint classique et  du dix kilomètres libre.

Malec a remporté également la Coupe des Balkans en 2016, 2017, 2019 et 2020.

Palmarès

Jeux olympiques d'hiver

Légende :
  : pas d'épreuve
 — : Non disputée par Malec

Championnats du monde

Légende :
  : pas d'épreuve
 — : Non disputée par Malec

Notes et références

Liens externes

 Biographie, sur croski.hr

Naissance en mars 1990
Naissance à Zagreb
Naissance en RS de Croatie
Fondeuse croate
Fondeuse aux Jeux olympiques d'hiver de 2014
Fondeuse aux Jeux olympiques d'hiver de 2018

Vedrana Malec


ඇල්ෆ්‍රඩ් නොබෙල් උපත ලැබුවේ 1853 ඔක්තෝම්බර් මස 21 දින ස්ටොක්හෝල්ඩ් නගරයේදී ය. මහාචාර්ය "නිකොලේ නිකොලවිච් සින්" යටතේ ඔහු රසායන විද්‍යාව හැදෑරීය. ඔහුගේ පියා වන ඇන්ඩ්‍රිමට් ඇෂ්ලල් නො‍බල්ගේ පීටස්බර්ග් හි ව්‍යාපාරය බංකලොත් වීම නිසා වර්ෂ 1859 දී පියා සමඟ නැවත ස්වීඩනයට පැමිණීමට නොබෙල්ට සිදුවිය. ඉන් අනතුරුව ඔහු පුපුරණ ද්‍රව්‍යය පිළිබඳව හැදෑරීමට හා නයිට්‍රොග්ලසිර්න් භාවිතය පිළිබඳ හැදෑරීමට වෙහෙසුණේය.

වර්ෂ 1895 දී නොබෙල් සිය අවසන් කැමැත්ත ලියුවේය. එයට අනුව ඔහුගේ වස්තුවෙන් විශාල කොටසක් නොබෙල් ත්‍යාගයේ පදනමට ස්ථාපිත කෙරිණි. භෞතික විද්‍යාව, රසායන විද්‍යාව, වෛද්‍ය විද්‍යාව, සාහිත්‍යයට කල සේවයන් ආදිය සඳහා ගරු කිරීමක් වශයෙන් වර්ෂ 1901 සිට මෙම නොබෙල් ත්‍යාගය පිරිනැමීම සිදු කර තිබේ.

නොබෙල් සාම ත්‍යාගය හඳුන්වාදීම ඔහු සමඟ කලක් විසූ ලේකම්වරියක වන බර්තා වොන් සට්නර් ගේ බලපෑම මත සිදුවූ බව පැවසේ. වර්ෂ 1905 දී ඇය එම ත්‍යාගය  දිනා ගත්තාය.

ඩයිනමයිට්

නොබෙල් නයි‍ට්‍රොග්ලසරින් සමඟ කීසල් ගුවර් නම් අවශෝෂක නිශ්ක්‍රිය ද්‍රව්‍යයන් එකතු කිරීමෙන් වඩා සුරක්ෂිතව හැසිරවිය හැකි පුපුරණ ද්‍රව්‍යය මිශ්‍රණයක් නිර්මාණය කළේය. වර්ෂ 1867 දී ඔහු එය ඩයිනමයිට් යනුවෙන් නම් කළේය. වර්ෂ 1867 දී එයට ඔහු බලපත්‍රයක් ලබාගත්තේය. එංගලන්තයේ රෙඩ්හිල්, සරේ හි පතලක දී පළමු වරට එය  ප්‍රදර්ශණය කෙරිණි.

ඉන් අනතුරුව නොබෙල් නයිට්‍රොග්ලසරින් සමඟ ගන් කොට්න්(gun-cotton) නම් තවත් පුපුරණ ද්‍රව්‍යයක් මිශ්‍රකර ඊට වඩා ප්‍රබල පුපුරණ ද්‍රව්‍යයක් නිමවිය.  වර්ෂ 1876 දී 'ජෙලිග්නයිට්' ලෙස නම් කර එයට බලපත්‍රයක් ලබාගත්තේය. තවදුරටත් පොටෑසියම් නයිට්‍රේට් හා අනිකුත් ද්‍රව්‍යය එකතු කිරීමෙන් ඔහු විසින් එය දියුණු කරන ලදී.

විද්‍යාඥයින්

ඇල්ෆ්‍රඩ් නොබෙල්


Kuća u gradiću Omišu, na adresi Petra Preradovića 7, nalazi se južno od župne crkve sa sjevernim pročeljem prema trgu. U sredini prizemlja ima nova šira dućanska vrata, a na prvom katu prozor s lukom koji je ranije vjerojatno imao profilirani prag. Izvorna je streha bila iznad luka prozora, a kasnije je kuća nadograđena i na vrhu je postavljen luminar s dvije konzole. Kuća je građena kamenim kvaderima, zakrovljena dvostrešnim krovom pokrivenim kupama kanalicama, sa sljemenom u smjeru istok-zapad. Kuća se ubraja među najstarije u Omišu, 16. stoljeće.

Zaštita
Pod oznakom Z-5736 zavedena je pod vrstom "nepokretno kulturno dobro - pojedinačno", pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambeno-poslovne građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Petra Preradovića 7

Kuća u Omišu, Petra Preradovića 7


Domination je četvrti studijski album američkog death metal-sastava Morbid Angel objavljen 9. svibnja 1995. godine. Posljednji je album sastava (do albuma Illud Divinum Insanus) s Davidom Vincentom i prvi s gitaristom Erikom Rutanom. Za pjesmu "Where the Slime Live" snimljen je i spot.

Popis pjesama

Osoblje

Morbid Angel

 David Vincent - vokali, bas-gitara
 Erik Rutan - gitara, klavijature
 Pete Sandoval - bubnjevi
 Trey Azagthoth - gitara, klavijature

Ostalo osoblje

 Bill Kennedy - produkcija, inženjer zvuka, miks
 Mark Prator - inženjer zvuka
 Alan Yoshida - mastering
 Frank White - slike
 Dan Muro - naslovnica, slike
 Eric Cadieux - programiranje

Izvori

Albumi sastava Morbid Angel
Albumi iz 1995.

Domination


Matthew Stern ist ein US-amerikanischer Biathlet.

Matthew Stern lebt in Elizabethtown. Er ist Nationalgardist im Range eines Staff Sergeants im US-Bundesstaat Pennsylvania und startet für deren Biathlonteam. In der Saison 2010/11 erreichte er den 46. Platz im Biathlon-NorAm-Cup. Erste nationale Meisterschaft wurden die Nordamerikanischen Meisterschaften im Sommerbiathlon 2011 in Jericho, an der nur US-Athleten teilnahmen und bei der er mit sieben Fehlern 18. des Sprints und mit 14 Fehlern 23. des Einzels wurde. Es folgten der aus Schneemangel von der IBU nicht als Kontinentalmeisterschaft anerkannte Wettkampf North American Invitational 2012 in Jericho, bei denen Stern im Sprintrennen mit neun Fehlern Rang 16 belegte und im Verfolgungsrennen mit 16 Fehlern 19. wurde.

Belege

Biathlet (Vereinigte Staaten)
Sportsoldat (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

Matthew Stern


Naoki Hatta (født 24. juni 1986) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Júbilo Iwata.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Naoki Hatta


Einer muß die Leiche sein ist ein deutscher Kriminalfilm der DEFA von Iris Gusner aus dem Jahr 1978. Er beruht auf dem gleichnamigen Kriminalroman von Gert Prokop.

Handlung
Eine Gruppe Touristen aus der DDR macht Urlaub an der Schwarzmeerküste in Bulgarien. Auf Anregung des stets fotografierenden Hans-Peter Maiendorff nehmen sie zusammen an einem Ausflug auf eine Insel teil: Die in die Jahre gekommene Magda und die alleinstehende Pitty, das Arztehepaar Kunack, der Krimifan und Arzt Dr. Franz Enderlein und seine Frau Johanna, Dieter Gotthardt mit seiner viel jüngeren Ehefrau Lisa, die jungen Männer Peter und Wolfgang sowie das Paar Susanne und Hans, das sich erst auf der Reise kennengelernt hat. Reiseleiterin ist die Bulgarin Shana, Bootsführer Wassil spricht nur bulgarisch.

Auf der Insel verbringen alle einen fröhlichen Tag und ziehen sich abends kurz vor dem geplanten Aufbruch zurück aufs Festland in die Hütte auf der Insel zurück. Shana jedoch verkündet der Gruppe, dass der Motor des kleinen Schiffes kaputt ist. Während Wassil mit der Reparatur beginnt und Egon Kunack seine hysterische Frau beruhigt, schlägt Franz Enderlein ein Detektivspiel vor: Einer ist der Detektiv, in der Hütte wird das Licht ausgemacht und der per Los bestimmte "Mörder" sucht sich im Dunkeln ein Opfer. Anschließend muss der Detektiv alle, auch das Opfer, befragen, wo sie waren, was sie gehört oder bemerkt haben, und so den Täter finden. Dem stillen Hans ist das Spiel zu albern und er liest abseits ein Buch. Der Rest jedoch macht mit. Das Opfer wird Susanne, die laut Spiel erdolcht wird und dem Detektiv anschließend Rede und Antwort steht. Die Befragungsrunde jedoch wird allen bald langweilig, und so verlassen unter anderem Pitty und Maiendorff die Hütte. Auch Susanne geht, nachdem sie im Spiel alle Fragen beantwortet hat. Auf Shanas Bitte hin versammeln sich alle wieder in der Hütte, da die felsige Inselgegend vor allem im Dunkeln für Fremde gefährlich sein kann. Susanne fehlt jedoch. Franz und Dieter finden ihren reglosen Körper am Fuß eines Abhangs im Wasser treibend vor. Offensichtlich ist sie hinter der Hütte durch ein Geländer gebrochen und den Abhang hinuntergestürzt.

Die Nachricht vom Tod Susannes sorgt für Unruhe. Nur Franz und Dieter ahnen, dass es Mord war, da sich in der Schädelwunde Susannes ein Holzsplitter befunden hat, das entsprechende Holzstück des Geländers jedoch fehlt. Es kann nicht ins Meer gefallen sein, weil die Strömung es zurück an den Strand getrieben hätte. Die Fußspuren an der Absturzstelle machen zudem deutlich, dass Susanne mit dem Rücken zum Abgrund gestanden haben muss, als sie fiel. Franz und Dieter beginnen mit einer Befragung der Anwesenden – vorgeblich, um Fakten für eine anstehende Befragung durch die bulgarische Polizei zusammenzutragen. Susanne wurde von verschiedenen Männern umschwärmt, auch von Egon, den seine krankhaft eifersüchtige Frau gar als Mörder bezeichnet. Maiendorff hat ihn während des Urlaubs zusammen mit Susanne gesehen. Er hat zudem ein Gespräch mit Hans belauscht, in dem Susanne mit ihm bereits über gemeinsame Kinder sprach. Wassili gilt als verdächtig, weil es seine Segeltuchschuhe gewesen sein könnten, deren Abdrücke ebenfalls an der Absturzstellen gefunden wurden. Maiendorff war nachts draußen, ebenso wie Pitty.

Als das Schiff am nächsten Morgen wieder fahrbereit ist, berichten Franz und Dieter vom Mordverdacht. Wassili und Wolfgang Altmann, der als Detektiv des Spiels die Hütte nie nach Susanne verlassen hat und daher als unverdächtig gilt, fahren mit der Leiche zum Festland zurück und benachrichtigen die Polizei. Unterdessen geht die Suche nach dem Mörder auf der Insel weiter. Johanna und Lisa werten gemeinsam ein Notizbuch aus, das Susanne in Steno geführt hat. Da ist von einer längeren Beziehung zu einem gewissen Jack die Rede, die kurzzeitig beendet war, dann aber wieder begann und offenbar vor dem Urlaub und der neuen Beziehung zu Hans nicht aus war. Dieter und Franz finden unterdessen den Teil des Zauns, mit dem Susanne erschlagen wurde. Sie befragen Hans, der gereizt reagiert und Dieter vorwirft, Franz blind zu vertrauen, habe doch nur der den angeblichen Holzsplitter in Susannes Kopfwunde gesehen. Dieter und auch Franz kommen Zweifel. Da erscheint Johanna und löst das Rätsel: Der im Notizbuch genannte Jack ist – übersetzt – niemand anderes als Hans.

Hans gibt schließlich den Mord zu. Er hat Susanne bereits seit einem Jahr gekannt. Während dieser Zeit war seine Verlobte beruflich im Ausland und Hans begann eine Affäre mit Susanne. Erst kurz vor der Rückkehr seiner Verlobten gestand Hans Susanne, dass er im Sommer eine andere heiraten werde. Sie versprach ihm, dass er jederzeit zu ihr kommen könne und beide führten die Beziehung fort. Susanne hoffte, in dieser Zeit Hans ganz für sich gewinnen zu können. Hans jedoch entschied sich für seine Verlobte. Erst, als diese beruflich erneut ins Ausland musste und so der gemeinsam geplante Sommerurlaub in Bulgarien ausfiel, schlug Susanne vor, dass sie doch mit ihm reisen könnte. Über eine Bekannte im Reisebüro organisierte Susanne ihre Reise so, dass sie separat zur Gruppe hinzukam und für die Außenstehenden Hans zum ersten Mal am Flughafen traf. Als sie ihn während des Urlaubs unter Druck setzte, seine Verlobte zu verlassen, schlug Hans sie während eines Streits mit einem Knüppel und sie stürzte den Hang hinunter und starb. Hätte Susanne ihn nicht freigegeben, und sie hatte bereits Fotos, die beide gemeinsam während des Urlaubs zeigen, in die Heimat geschickt, um Hans von seiner Verlobten zu trennen, wäre Hans' berufliche Karriere gefährdet gewesen: Er sollte im September eine leitende Position in einem Werk in Kalkutta antreten und seine Verlobte war die Tochter seines Chefs.

Produktion
Einer muß die Leiche sein beruht auf dem gleichnamigen Kriminalroman von Gert Prokop, der 1976 erschienen war. Die Dreharbeiten fanden vor Ort in Bulgarien statt und wurden vom Studio für Spielfilme Sofia, Kinozentrum Bojana, unterstützt.

Der Film erlebte am 2. Februar 1978 im Berliner Kosmos seine Premiere und kam am folgenden Tag in die Kinos der DDR. Am 13. November 1979 lief er erstmals auf DFF 2 im Fernsehen der DDR.

Kritik
Die zeitgenössische Kritik zeigte sich wenig angetan: "In diesem Film hat jede Figur ein, zwei konfliktbezogene Eigenschaften, die dann zum Teil über Gebühr strapaziert und ausgespielt werden, während der Zuschauer sie längst 'verarbeitet' hat", fand die Weltbühne 1978. Renate Holland-Moritz schrieb, dass im Film keine Menschen gezeigt werden, "es erscheinen Puppen, die eine Klischee-Vorstellung geben".

Für den film-dienst war Einer muß die Leiche sein ein "künstlerisch unbefriedigender Gegenwartsfilm, der weder als Kriminalfilm noch als sozialkritische Gruppenanalyse überzeugt und sein brisantes Material nur ungenau aufbereitet." Klaus Wischnewski nannte Einer muß die Leiche sein eine "recht schwache… Story im Gewand des Kriminalfilms".

"Aus einem Mörder-und-Detektiv-Spiel unter Touristen […] wird Ernst… Plump." lautete das Urteil der Cinema.

Literatur

Weblinks

 Einer muß die Leiche sein bei der DEFA-Stiftung

Einzelnachweise

Filmtitel 1978
DDR-Film
Kriminalfilm
Literaturverfilmung

Einer muß die Leiche sein


كيبك مقسمة إلى ست دوائر هي :
 البحيرات
 سانت فوي سيلفري-الرأس الأحمر
 شارل سبورغ
 بوبور
 ليموالو-كيبك المحافظة
 سانت شارل العالية

قبل 1 نونبر 2009

كانت كيبك قبل 1 نونبر 2009 مقسمة إلى ثمان دوائر و هي :
 كيبك المحافظة
 البحيرات
 سانت فوي سيلفري
 شارل سبورغ
 بوبور
 ليموالو
 سانت شارل العالية
 لوروسيان

مدينة كيبك

دوائر كيبك


La Coupe du Président d'Irlande 2022, , est la neuvième édition de la Coupe du Président une compétition de football qui oppose chaque année en début de saison le vainqueur du championnat et celui de la Coupe d'Irlande. Le champion d'Irlande 2021, les Shamrock Rovers sont opposés au vainqueur de la coupe d'Irlande, le St. Patrick's Athletic FC. La rencontre se déroule au Tallaght Stadium.

Organisation
La rencontre se déroule le . La compétition se dispute sur un match. En cas de match nul, les équipes disputeront directement une séance de tirs au but sans passer par la prolongation.

Avec la levée des restrictions gouvernementales prises dans le cadre de la pandémie de COVID-19 concernant les spectateurs, une grande foule est attendue au Tallaght Stadium, surtout si les Shamrock Rovers ne parviennent pas à faire inverser la décision de la commission de discipline indépendante de la FAI qui a sanctionné les Rovers d'un match à huis clos en championnat à la suite de la dernière rencontre de la saison. Cette décision disciplinaire sanctionne le club pour l'attitude de ses supporters lors de la dernière journée du championnat à Waterford. Lors de ce match les supporters des Hoops ont allumé des fumigènes pour célébrer le titre de champion d'Irlande et un de ces fumigènes a blessé un joueur de Waterford.

Le match

Présentation de la rencontre
La Coupe du Président est traditionnellement le premier match officiel de la saison en Irlande. La rencontre permet aux clubs qui la dispute de tester leurs nouveaux effectifs et de présenter les dernières recrues.

Les Shamrock Rovers, doubles champions en titre, ont peu recruté à l'inter-saison. Deux arrivées seulement sont à relever avec le retour de Chypre de Jack Byrne et la signature du défenseur central des Bohemians Andy Lyons.

De l'autre côté le St. Patrick's Athletic FC a connu une intersaison très agitée avec le départ très controversé de l'entraineur Stephen O'Donnell qui a amené au recrutement de Tim Clancy pour le remplacer. Côté joueurs, St Pat's a perdu nombre de joueurs de base de l'équipe qui a remporté la Coupe d'Irlande et a terminé deuxième en championnat : Sam Bone, Robbie Benson et John Mountney ont suivi leur entraîneur à Dundalk, Matty Smith le meilleur buteur de 2021  est parti à Derry. Pour les remplacer, sont arrivés le vétéran Eoin Doyle de retour en Irlande après dix ans de championnat anglais et le jeune espoir James Abankwah prêté par les italiens d'Udinese.

Cette rencontre pourrait être la dernière de Roberto Lopes avec les Hoops car depuis ses belles prestations lors de la CAN 2021 au cœur de la défense du Cap-Vert, il a été désigné homme du match lors de la troisième rencontre de poule contre le Cameroun, plusieurs équipes européennes se sont renseignées en vue d'un transfert.

Déroulement de la rencontre

Notes et références

Voir aussi
Championnat d'Irlande de football 2022
Coupe d'Irlande de football 2022

Coupe du Président
Football en 2022
Sport en Irlande en 2022

Coupe du Président d'Irlande 2022


Milena Mrazović (nakon udaje Milena Theresia Preindlsberger von Preindlsperg; Bjelovar, 28. prosinca 1863. – Beč, 20. siječnja 1927.), bosanskohercegovačka je novinarka, spisateljica i skladateljica hrvatskog podrijetla.

Bila je prva bosanskohercegovačka novinarka i skladateljica prvih klasičnih kompozicija, ali je i dalje najpoznatija po putopisima koje je napisala tijekom svojih dugih putovanja. Dok je jahala kroz udaljena planinska sela, bilježila je bosansku usmenu tradiciju i sakupljala tradicionalne nošnje, radeći vrijednu kolekciju. Zaslužna je za predstavljanje Bosne i Hercegovine, u kojoj je živjela četrdeset godina, njemačkom govornom području.

Životopis
Rođena je 28. prosinca 1863. godine u Bjelovaru. Pripadala je hrvatskoj obitelji srednje klase. Otac joj je bio državni službenik. Školovala se u Budimpešti. Preselila se sa svojom obitelji u Banja Luku 1878. godine, gdje je njen otac dobio posao u administraciji, a nekoliko tjedana nakon toga Austro-Ugarska je anektirala Bosnu i Hercegovinu. Slijedeće godine preselili su se u Sarajevo.

Glazba
Kao pijanistica i skladateljica, sudjelovala je na prvom koncertu klasične glazbe u Bosni i Hercegovini, koji je u Banja Luci održan u svibnju 1881. u čast rođendana Stephanie od Belgije, supruge Rudolfa, prijestolonasljednika Austro-Ugarske. Između 1879. i 1882. godine Milena Mrazovi skladala je marš Württemberg u čast vojvode Williama od Württemberga, tadašnjega guvernera Bosne i Hercegovine.

Novinarstvo

Od 1884. do 1885. godine podučavala je francuski jezik djevojke u školi časnih sestara u Sarajevu. Istovremeno, vježbala je spisateljski i novinarski rad. Njen prvi članak objavljen je na njemačkom u "Neue Augsburger Postzeitung". Godine 1884. počela je pisati u novinama "Bosnische Post" na njemačkom jeziku. Eugen von Topfer, koji je iz Beča došao u Sarajevo 1881. godine, kupio je te novine 1886. Ubrzo nakon što su se zaručili, smrtno se razbolio. Proglasio je Milenu Mrazović jedinom nasljednicom, a preminuo je 1889. godine. Ubrzo nakon toga, u rujnu 1889, vlada Bosne i Hercegovine dala joj je dozvolu, da nastavi izdavanje "Bosnische Post". Postala je prva žena glavna urednica, vlasnica novina, kao i prva profesionalna novinarka u Bosni i Hercegovini.

Postala je i izvjestiteljica "Telegrafa", urednica radio vijesti i suradnica novina na njemačkom jeziku. Članci su joj objavljivani pod pseudonimom Milan. Međunarodni mediji pohvalili su njen uspjeh 1894. godine, kada su njene novine proslavile desetogodišnjicu, naglašavajući da žene u Bosni i Hercegovini nisu tada sudjelovale u javnom životu. Godine 1893. – 1894. sagradila je stambeni blok s uredima za novine i tisak. Njena prva knjiga, zbirka romana pod nazivom "Selam", inspirirana muslimanima u Bosni i Hercegovini, objavljena je 1893. godine. Knjiga je vrlo dobro prihvaćena od strane kritičara, a Milena Mrazović počela je tiskati pjesme Grge Martića u svojoj tiskarskoj radnji.

Njene novine bile su pod državnom koncesijom, ali ona se u svojim člancima odbila prikloniti volji vlade. Sarajevski komesar opisao ju je kao ,,nepodnošljivu ženu koja spletkari, koja je pod utjecajem groznih zabluda i obično je u više ili manje histeričnom stanju, u vezi s višestrukim, ponekad presudnim državnim pitanjima".

Živjela u stanu iznad svoje tiskare do 1896. godine, kada je prodala "Bosnische Post", kao i tiskaru, i udala se za  Josefa Preindlsbergera, liječnika Austrijanca u Sarajevu. Nastavila je pisati knjige i članke za europske novine, pokrivajući važne događaje poput krize u državi, ubojstva Franje Ferdinanda i suđenja Gavrilu Principu.

Etnografija
Zanimala ju je etnografija. Bila je jedna od osnivača Zemaljskog muzeja Bosne i Hercegovine 1888. godine i redovno ga je posjećivala. Godine 1889. postala je prva žena koja je primljena u Antropološko društvo u Beču. U veljači 1896. godine, na poziv etnografskog društva, održala je prvo predavanje o Bosni i Hercegovini u Beču.

Kao spisateljica putopisa, predstavila je Bosnu i Hercegovinu njemačkom govornom području. U pratnji slikara Augusta Bocka, na konju je putovala širom Bosne i Hercegovine. Stizala je do vrlo udaljenih mjesta, snimala narodne priče, zagonetke, običaje i recepte. Na tim putovanjima sakupljala je i klasificirala tradicionalne nošnje. Dvije njene putopisne knjige objavljene su u Innsbrucku: "Bosnisches Skizzenbuch" 1900. godine, a potom 1905. zbirka narodnih priča pod nazivom "Bosnische Ostbahn".

Smrt i naslijeđe
Tijekom Prvog svjetskog rata, u pratnji supruga liječnika odlazi u Srbiju, Crnu Goru, Albaniju i Italiju, pomažući mu kao medicinska sestra. Austro-Ugarska je poražena i tako je Bosna i Hercegovina postala dio Kraljevine Jugoslavije. Milena i njen suprug deportirani su u Austriju, koju je smatrala "stranom zemljom". Već je bila teško bolesna kad je održala svoje posljednje predavanje o Bosni i Hercegovini, 19. lipnja 1927. godine.

Nakon Drugog svjetskog rata, jedan od njenih dva sina donio je etnografsku zbirku svoje majke i poklonio Zemaljskom muzeju u Sarajevu, onako kako je to ona željela. Danas njena djela, gotovo sva pisana na njemačkom jeziku, malo su poznata u Bosni i Hercegovini.

Izvori

Vanjse povezice
 Milena Mrazović – prva bh. novinarka i "slavna bosanska spisateljica"

Hrvatski novinari iz Bosne i Hercegovine
Bosanskohercegovački skladatelji
Hrvatski putopisci iz Bosne i Hercegovine
Hrvatski etnografi
Životopisi, Bjelovar
Životopisi, Sarajevo
Životopisi, Banja Luka

Milena Mrazović


This is a list of aviation-related events from 1921:

Events
 Mexicana de Aviación begins service.
 The Imperial Japanese Navy acquires its first rigid and semi-rigid airships.
 The Italian General Giulio Douhet publishes his highly influential book Command of the Air. In it, he argues that the ability of aircraft to fly over armies and navies renders those forces of secondary importance; that the vastness of the sky makes defense against bombers impossible; that only offensive bombing to destroy the enemys air force can allow a country to achieve command of the air; that once it is achieved, a bombing campaign can be carried out against enemy "vital centers", including industry, transportation, government, communications, and "the will of the people;" and that success against enemy civilian morale in particular would be the key to victory.
 When the Italian Chief of the Naval Staff Admiral Paolo Thaon di Revel argues for the development of aircraft carriers, saying "the development and use of aeroplanes in wars on our seas and along our coasts is today the most essential element of national defense," Minister of the Navy Admiral Giovanni Sechi replies that aircraft carriers are unnecessary in an enclosed sea like the Mediterranean and that a perfectly good substitute for them is "a well-organized network of coastal air stations."

January
 January 6 – After modifications,  returns to service with the Royal Navy as the worlds first aircraft carrier equipped with palisades. Installed on the port and starboard edges of the flight deck and capable of being raised and lowered, the palisades when raised serve as a windbreak and prevent aircraft on the flight deck from blowing or rolling overboard in heavy weather.

February
 Concerned that the transcontinental U.S. Air Mail service established in September 1920 had turned out to be little faster – although much more expensive – than train-only service because the United States lacks a system of lighted navigation beacons, meaning that air mail pilots could not fly safely at night and trains had to carry air mail along the route during the hours of darkness, Assistant Postmaster General of the United States Otto Praeger stages four experimental day-and-night air mail flights as a publicity stunt before incoming President Warren G. Harding can take office on March 4 and appoint his successor. The flights consist of two eastbound and two westbound trips between New York City and San Francisco, California. The two westbound flights become stranded in Dubois, Pennsylvania, and Chicago, Illinois. The first eastbound flight ends in tragedy when the de Havilland DH-4B carrying the mail stalls and crashes after takeoff from Elko, Nevada. The only real success is by the second eastbound flight, whose pilot manages to fly at night from North Platte, Nebraska, to Chicago.
 February 10 – The United States Army Air Service′s Air Service School at Langley Field, Virginia, is renamed the Air Service Field Officers School.
 February 26 – French pilot Adrienne Bolland sets an altitude record of  in a Caudron G.3 flying from Buenos Aires.

March
 March 4 – The first sustained flight of the Caproni Ca.60 Transaereo nine-wing flying boat prototype ends in a crash into the surface of Lake Maggiore.
 March 27–28 – The Italian Fascist newspaper Il Popolo d'Italia co-sponsors a conference in Milan that calls for the Government of Italy to establish an independent air ministry and concludes that "the air force is about to become the decisive arm in the future conflicts between peoples and therefore the means must be readied to safeguard the command of our skies."
 March 28 – The Government of Australia creates the Civil Aviation Branch as a component of the Department of Defence.
 March 31 – The Australian Air Force is formed as an independent air force.

April
 April 1 – French pilot Adrienne Bolland flies a Caudron G.3 from Mendoza, Argentina, to Santiago, the first flight across the Andes by a woman.
 April 11 – Bert Hinkler sets a new distance record in Australia, flying an Avro Baby 800 miles (1,288 km) from Sydney to Bundaberg in 8 hours 40 minutes.
 April 18 – The first military flight in Honduras takes place when an American pilot under contract to the Honduran military flies a Bristol F.2b Fighter.

May
 American stunt pilot Laura Bromwell sets a womens aviation speed record of 135 mph (217 km/h).
 The French airline Société Générale de Transports Aérien (SGTA) extends its Paris-Brussels route to Amsterdam. It uses the Farman F.60 Goliath on the route.
 May 2 – Italian World War I ace Giovanni Ancillotto makes a flight across the Andes in Peru, flying from Lima to Cerro de Pasco in an Ansaldo A.1 Balilla in 1 hour 35 minutes, after which he spends 15 minutes flying over Cerro de Pasco before landing. He makes the flight at an average altitude of 5,500 meters (18,044 feet), reaches a maximum altitude of 7,000 meters (22,966 feet) while passing Mount Meiggs, and covers the 123-kilometer (76-mile) portion of the flight from Lima to La Oroya at an average speed of 230 km/h (143 mph).
 May 13 – Italian Fascist leader Benito Mussolini qualifies as a pilot.
 May 15 – Laura Bromwell sets a womens record for consecutive loops, looping her airplane 199 consecutive times in 1 hour 20 minutes over New York State.
 May 24 – French pilot Adrienne Bolland flies a Caudron G.3 from Buenos Aires (Argentine) to Montevideo (Uruguay), the first flight over the length of the Río de la Plata by a woman.
 May 25 – The Belgian airline Société Nationale pour l'Etude des Transports Aériens (SNETA) opens a Brussels-Croydon Airport (London) route, using the Farman F.60 Goliath.

June
 Boeing wins a $1,448,000 contract to build 200 Thomas-Morse MB-3 fighters for the US Army, allowing the company to abandon furniture-making.
 June 1 – On the second day of the Tulsa race riot, whites in six biplane trainer aircraft from nearby Curtiss-Southwest Field attack African-Americans on the ground in the Greenwood section of Tulsa, Oklahoma, with rifles and incendiary bombs.
 June 5 – Twenty-three-year-old American stunt pilot Laura Bromwell dies in the crash of her Canadian-built airplane on the outskirts of Garden City on Long Island, New York, when she loses control at the top of a loop and her aircraft plummets into the ground from an altitude of 1,000 feet (305 m).
 June 8 – The United States Army carries out the first experiments in cabin pressurisation, using a de Havilland DH.4.
 June 13 – The U.S. Army and United States Navy begin trials in Chesapeake Bay to test the effectiveness of aircraft in attacking ships. The captured German destroyer G-102, light cruiser Frankfurt, and battleship Ostfriesland will all be sunk by aerial bombing during the tests.
 June 15 – 29-year-old Bessie Coleman, having attended flying school in France, gets her pilot's licence and becomes the first African American to earn an international pilot's licence.
 June 23 – Airco DH.10 Amiens aircraft of the Royal Air Force′s No. 216 Squadron begin an air mail service between Cairo and Baghdad.
 June 28 – The Air Navigation and Transport Act becomes law. It gives the British Empire authority over all air navigation in the British Commonwealth of Nations and their territories and puts the International Commission for Air Navigation into effect throughout the Commonwealth..

July
 Donald W. Douglas founds the Douglas Company.
 July 7 – Fire destroys the U.S. Navy blimp C-3 at Naval Air Station Hampton Roads in Norfolk, Virginia.
July 16 – The sixth annual Aerial Derby is held, sponsored by the Royal Aero Club, with a trophy and a £500 prize for the overall winner and prizes of £200, £100, and £50 for the first three places in the handicap competition. Nineteen participants fly over a 102.5-mile (165-kilometer) circuit beginning and ending at Hendon Aerodrome in London with control points at Brooklands, Esher, Purley, and Purfleet; the aircraft fly the circuit twice. J. H. James is both the overall winner and the winner of the handicap competition, completing the course in a Gloster Mars at an average speed of 163.34 mph (262.87 km/h) in 1 hour 18 minutes 10 seconds with a handicap of 4 minutes 42 seconds. However, Harry Hawker has been killed on July 12 in a crash while practising.
 July 21 – United States Army Air Service Martin NBS-1 bombers sink the decommissioned German battleship Ostfriesland in the Atlantic Ocean off the Virginia Capes after Billy Mitchell argued for bombing trials to show the power of aircraft to sink major warships.

August
 August 10 – The United States Department of the Navy establishes the Bureau of Aeronautics to oversee all matters relating to naval aircraft, personnel, and operations. United States Marine Corps aviation remains under a separate command, the Director of Aviation at Headquarters Marine Corps.
 August 11 – The 1921 Schneider Trophy race is flown at Venice, Italy. In an all-Italian field, Giovanni De Briganti wins the race in a Macchi M.7 with an average speed of 189.7 km/h (117.9 mph).
 August 24 – The British airship R-38 breaks up over Hull, Yorkshire, during trials, killing 44 of the 49 people on board.
 August 30 – Three Short aircraft of the naval aviation branch of the Chilean Army air corps carry out a successful mock raid from Valparaiso on Coquimbo. This will influence the eventual Chilean decision to separate naval aviation from army aviation.
 August 31
The Australian Air Force is renamed the Royal Australian Air Force.
A hangar fire at Naval Air Station Rockaway, New York, destroys the U.S. Navy blimps C-10, D-6, and H-1 and the kite balloon A-P.

September
 The British 30-man Sempill Mission, led by Sir William Francis Forbes-Sempill (Captain, the Master of Sempill), arrives in Japan, bringing with it over 100 aircraft comprising 20 different models. Before it returns to the United Kingdom in March 1923, the Mission will greatly improve Imperial Japanese Navy aviation training and understanding of aircraft carrier flight deck operations and the latest naval aviation tactics and technology, and the aircraft it brings will inspire the design of a number of Japanese naval aircraft of the 1920s.
 At Brussels, Farman Aviation Works test pilot Louis Bossoutrot wins the Simonet Cup in a Farman FF 65 Sport.
 September 17 – The first annual Air League Challenge Cup race is held as the final event in of the Royal Aero Club's first Aviation Race Meeting at Croydon Airport in London. Competitors race a total of 72 miles (116 km) over a three-lap course in teams of three, with each team member physically passing a baton to the next team member after completing one lap. Three Royal Air Force teams – dubbed "Red," "White," and "Blue" – are the only entrants, and the Red Team – from No. 24 Squadron at RAF Kenley – wins flying an SE.5a on the first and third laps and an Avro 504K on the second lap.
 September 19 – The first regular scheduled airline service in Latin America commences, with Colombian airline SCADTA operating float-equipped Junkers F.13s between Barranquilla and Girandot, Colombia.
 September 27 – A hangar fire at Evere Airfield in Evere, Belgium, destroys two SNETA Farman F.60 Goliaths (registration O-BLEU and O-BRUN).
 September 28 – Piloting the same United States Army Air Service Packard-Le Peré LUSAC-11 fighter that set a world altitude record on February 27, 1920, Lieutenant John A. Macready sets a new world altitude record of 10,518 meters (34,508 feet). Macready receives the Mackay Trophy for the flight.

October
 The Royal Air Force takes over from the British Army in assuming policing duties in Iraq.
October 4 – At Long Branch, New Jersey, an inexperienced amateur stunt flier, Madeline Davis, attempts to become the first woman to attempt to transfer from a moving automobile to an airplane flying overhead via a rope ladder. She loses her grip on the ladder and is  fatally injured.
 October 15 – The Spanish airline Compañía Española de Tráfico Aéreo is established. It will eventually form part of the airline Iberia.

November
 November 5 – Curtiss test pilot Bert Acosta wins the Pulitzer Trophy in a Curtiss CR-2 and establishes a new closed-circuit airspeed record of 284.36 km/h (176.7 mph).
 November 12–27 – The sixth Salon d'Aeronautique is held in Paris. The Breguet 19 is unveiled.
 November 19 – Flying a Curtiss CR-2, Bert Acosta sets a new world speed record of 197.8 mph (318.32 km/h).

December
 December 1 – The first flight of a helium-filled airship takes place, as the  United States Navys C-class blimp C-7 flies from Hampton Roads, Virginia, to Washington, D.C.
 December 5 – West Australian Airways commences the first regular air services in Australia.
 December 16 – USS Wright (AZ-1) is commissioned as the United States Navys first and only balloon ship. She is the only U.S. Navy ship ever to bear the "AZ" designation for "lighter-than-air craft tender."
 December 29–30 – Edward "Eddie" Stinson and Lloyd W. Bertaud set a new unrefueled manned flight endurance record, remaining aloft in a Junkers-Larsen JL-6 over Roosevelt Field outside Mineola, New York, for 26 hours 19 minutes 35 seconds. It is the first flight endurance record recognized by the Fédération Aéronautique Internationale (FAI).

First flights
 Avro 555 Bison
 Gloster Sparrowhawk
 Farman F.110
 Potez IX
 Thomas-Morse MB-7
 Early 1921
Junkers J 15
Westland Walrus
 Late 1921
Airco DH.9C
Thomas-Morse MB-10

January

 Caproni Ca.60 (short hops only)
 Loening PW-2

February
 February 24 - Douglas Cloudster

March
 March 3 – Junkers K 16
 March 4 – Caproni Ca.60 (first sustained flight ends in crash)
 Armstrong Siddeley Siskin, precursor of the Armstrong Whitworth Siskin

April
 April 11 – Short Cromarty flying boat
 April 30 – Marinens Flyvebaatfabrikk M.F.6 floatplane

May
 Boeing GA-1

June
 June 16 – Blériot-SPAD S.46
 June 20 – Gloster Mars
 June 21 – Bristol Ten-seater
 June 23 – R38 class airship

July
 5 July – de Havilland Doncaster
 7 July – Fairey Pintail
 16 July – Avro 551, prototype of the Avro 552

August
 1 August – Curtiss CR-1
 9 August – Curtiss CR-2

October
 Avro 549 Aldershot
 Mitsubishi 1MF
 Potez 15
 October 21 – Thomas-Morse MB-6, later redesignated Thomas-Morse R-2

November
 Engineering Division PW-1

Entered service
 Gloster Sparrowhawk with the Imperial Japanese Navy aboard the battleship Yamashiro
 Westland Walrus with No. 3 Squadron, Royal Air Force

Retirements
 July – Saunders Kittiwake

References

Aviation
Aviation by year

1921 in aviation


Uwe Lulis (Osnabrück, Njemačka, 6. prosinca 1965.) je njemački heavy metal gitarist. Osnivač je sastava Rebellion koji je osnovan 2000. Napustio ga je 2010. Također je bio i gitarist sastava Grave Digger koji je, nakon 13 godina, napustio 2000. U prosincu 2014. godine pridružio se sastavu Accept kad ga je napustio Herman Frank.

Diskografija

 Accept
 The Rise of Chaos (2017.)
 Too Mean to Die (2021.)

 Grave Digger
 The Reaper (1993.)
 Heart of Darkness (1995.)
 Tunes of War (1996.)
 Knights of the Cross (1998.)
 Excalibur (1999.)

 Rebellion
 Shakespeare's Macbeth - A Tragedy in Steel (2002.)
 Born a Rebel (2003.)
 Sagas of Iceland - The History of the Vikings - Volume I (2005.)
 Mikland - The History of the Vikings - Volume II (2007.)
 Arise: From Ginnungagap to Ragnarok - The History of the Vikings Volume III (2009.)

Izvori

Njemački gitaristi heavy metala
Power metal
Speed metal

Uwe Lulis


Jack Ma (Hangzhou, Kina, 10. rujna, 1964.) je kineski poslovni čovjek i vlasnik globalne platforme za trgovanje preko interneta Alibaba.

Prema vlastitim riječima, u mladosti nije imao nikakve očite socijalne prednosti u kineskom društvu, ali se 1994. godine - nakon što je u mladosti naučio engleski pomažući stranim turistima i radeći kao turistički vodič (tu je počeo koristiti englesko ime "Jack") - iz trećeg pokušaja uspio upisati na studij engleskom jezika u rodnom Hangzhou, gradu na ušću velike kineske rijeke Jangtze u more (s nešto više od 9 milijuna stanovnika, 2019. god.). Studij je završio 1988. godine, te je potom 5 godina predavao engleski na lokalnom studiju elektrotehnike. Tijekom studija, postao je član Komunističke partije KIne, te je članom te organizacije ostao do danas.

1995. godine je osnovao malu firmu za prevođenje. Putujući poslovno iste godine u Sjedinjene Američke Države, upoznao se s internetom, te je prepoznao da bi razvitak internetskih stranica na kineskom jeziku mogao predstavljati dobru poslovnu priliku.

Već iste 1995. godine osnovao je kompaniju "China Pages", koja je kineskim kompanijama pružala usluge postavljanja web stranica; napustio je taj posao kada je državna telekomunikacijska kompanija u njegovoj pokrajini odlučila početi pružati takve usluge. Od 1998.do 1999. godine je na čelu slične kompanije u Pekingu, koja je poslovala pod okriljem kineskog Ministarstva vanjskih poslova.

S grupom suradnika iz te pekinške kompanije, vratio se 1999. godine u Hangzhou, gdje je osnovao Alibaba Group, s ciljem uspostavljanja platforme koja bi omogućila kineskim poduzetnicima - prije svega malim firmama - da trguju preko interneta. Jack Ma nije bio jedini osnivač, tj. vlasnik kompanije: uz njega ima Alibaba Group još 17 osnivača, od kojih je jedan Jackova supruga Zhang Ying  (poznata i pod engleskim pseudonimom Cathy Zhang). Među osnivačima je bio Joseph Tsai  (kineski: Chung-Hsin Tsai), rođen na Taiwanu i iškolovan u SAD (doktorirao pravo na Sveučilištu Yale), tada već uspješni porezni odvjetnik u Hong Kongu. Jack Ma kaže da ta grupa inicijalnih investitora - koja je prikupila protuvrijednost ukupno 15.000 američkih dolara - nije imala nikakav spomena važan društveni utjecaj u kineskom društvu, ali su u tadašnjoj tehnološki zaostaloj kineskoj ekonomiji imali viziju poslovanja uz upotrebu visokih tehnologija i suvremenih metoda poslovanja.

2005. godine je američki Yahoo! izvršio investiciju u "Alibabu", postavši 40-postotni vlasnik mlade kompanije koja je brzo rasla. Potom je 2007. godine "Alibaba" izašla na burzu vrijednosnica u Hong Kongu, prikupivši tom prilikom dodatnih 1,7 milijardi dolara kapitala. Internetska trgovina kineskim proizvodima je jako rasla, donoseći izrazito velike zarade "Alibabi". 2014. godine je "Alibaba Group" kotirana i kod "New York Stock Exchange", prikupivši daljnjih 21,8 milijardi dolara kapitala. To je bila do tada najveće prikupljanje kapitala zabilježeno na burzama u SAD-u, a prema cijeni dionice koja je tada uspostavljena, vrijednost "Alibaba Group" je tada iskazana sa 168 milijardi američkih dolara - najveća ikada zabilježena za jednu internetsku kompaniju.

U međuvremenu je Ma 2003. osnovao kompaniju "Taobao", koja je trebala konkurirati usluzi trgovanja između potrošača koju nudi eBay. Do 2007. godine, "Taobao" je zauzeo 67% tržišnog udjela na Kineskom tržištu takve vrste internetskih usluga.

Jack Ma je 2019. godine napustio funkciju glavnog izvršnog direktora Alibaba Group, ostavši međutim i dalje uključen u njegove poslove. U tom je trenutku kompanija vrijedila oko 450 milijardi dolara.

Jack Ma je član Braketrough Energy, koja okuplja dvadesetak ekstremno bogatih i utjecajnih međunarodnih investitora koji pripremaju investicije u ekološki prihvatljiviju proizvodnju energije.

Jack Ma i njegova supruga Zhang Ying upoznali su se za vrijeme studija na sveučilištu. Imaju troje zajedničke djece.

Vanjske poveznice

 Jack Ma, biografija kod insbright.com
Jack Ma, profil kod "Forbes", s trenutačnom procjenom osobnog bogatstva

Izvori

Poduzetnici
Gospodarstvo Kine
Životopisi, Kina

Jack Ma


Inesu Emiko Takeoka (født 1. maj 1971) er en tidligere japansk fodboldspiller. Hun har tidligere spillet for Japans kvindefodboldlandshold.

Japans fodboldlandshold

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra Japan

Inesu Emiko Takeoka


Jón Loftsson (født 1124, død 1. november 1197) var en islandsk høvding ved Oddi i Rangá i det sydvestlige Island. Han var barnebarn af historikeren Sæmund Frode.

Opvækst
Jón var født i Norge; søn af præsten Loft Sæmundsson (eller Lopt) som igen var søn af den kendte historikeren og præsten Sæmund Frode. Moderen, Tora Magnusdatter, var datter af kong Magnus Barfod. Han blev opfostret i Konghelle i Båhuslen, Norge hos Anders Brunsson, præst ved Korskirken der. Kort tid før venderne kom og hærgede i Konghelle i 1135 havde Loft og sønnen Jón sejlet derfra.

Høvding og mæglingsmand
Som respekteret høvding på Island fungerede Jón som mæglingsmand og det blev sagt at stridende parter bøjede sig for hans magt og kloge råd. Så sent som i 1197 blev han bedt i at dømme i et vanskelig sag. Høvdingen Gudmund Dyre havde ladet en af sine fjender indebrænde. Jón værgede sig og svarede at han ikke ville dømme i denne sagen. Alligevel gav han efter og afsagde dom, og dommen blev så hård, at folk mente, at den dømte ikke ville finde sig i den. På trods af dette var Jons autoritet tilstrækkelig, i denne som i andre sager. Efter at Jón døde var slægten på Oddi fortsat den mest betydningsfulde familie på Island, men deres magt mindskedes gradvist.

Strid med kirken
Jón Loptsson var viet til diakon, og han var "en stor sanger i den hellige kirke" og "havde af sin nærmeste farfar lært sig alle mulig åndelig kundskabe". Jón kom i konflikt med den islandske kirke eftersom den nye udvikling skilte hårdere mellem det åndelige og det verdslige. Da biskoppen af Skálholt, Thorlákr Thorhallsson, på påbud af ærkebiskop Eystein Erlendsson ville fratage høvdingerne retten til at råde over kirker og kirkens ejendomme protesterede Jón på det kraftigste. Han ville, sagde han, være med og dømme de gamle, gode biskoppers veg, "og ikke tror jeg at Eystein har mere vilje eller visdom end mine forfædre, Sæmund Frode og hans sønner."

Skænderiet mellem biskop Torlak og Jón havde også sin pikante grund i det Jón havde biskoppens søster Ragnhild som frille. Jón var efter biskoppens syn en "løsagtig" mand og stod også at læse i et brev fra ærkebiskoppen i Norge. Alligevel kom Jón sejrende ud af striden med kirken, den såkaldte Staðarmál.

Fosterfar
For at mildne den ambitiøse høvding Sturla Tordsson, som Jón Loptsson havde krænket med en domsafgørelse på altinget i sommeren 1181, tog Jón hånd om Sturlas søn på to år, Snorre Sturlason. Det havde en stor betydning for Snorres senere forfatterskab, at han voksede op til han var tyve år gammel på det gamle lærestedet Oddi, hvor Sæmund Frode havde grundlagt en skole. På Oddi fik Snorre en udmærket uddannelse og fik her sin første kendskab til historisk litteratur. Også Jón Loptsson var betragtet som en af de mest lærde mænd på Island. Tilsyneladende har Snorre sat pris på sin fosterfar eftersom han i 1190 hyldede ham i kvadet Nórges Konunga tal som priser ham og fører hans æt tilbage til de norske konger.

Ægteskab og børn
Jón Loptsson var gift med Halldóra Brandsdatter (født 1124) datter af Skegg-Brand Tormodsson, og de fik følgende børn:

 Solveig Jónsdatter
 Sæmund Jónsson
 Pål Jónsson, som var søn af Jon Loptsson med Ragnheid Thorhallsdotter, jf. Páls saga byskups
 Orm Bredbøling
 Torstein Jónsson
 Einar Jónsson
 Hallbjørn Jónsson
 Sigurd Jónsson
 En datter hvis navn er ukendt, men som blev gift med Asbjørn Jonsson, en høvding som sloges i krigen mod kong Sverre Sigurdsson af Norge og døde i 1184 i et søslag i Sognefjorden.

Noter

Kilder
 Sturlungasaga

Politikere fra Island

Jón Loftsson


José Alfredo Torres Huitrón, es un político nacido en Ecatepec de Morelos, Estado de México el 12 de diciembre de 1973. Desde el 1 de septiembre de 2015 es diputado federal dentro de la LXIII Legislatura del Congreso de la Unión de México por el Distrito 13 del Estado de México, con cabecera en Ecatepec de Morelos. Dentro de la Cámara de Diputados es secretario de la Comisión de Atención a Grupos Vulnerables y miembro de las Comisiones de Vivienda y Fomento Cooperativo y Economía Social.

Estudios
Estudió la licenciatura en Administración de Empresas en el Centro Universitario Valle de Anáhuac, Campus el Oro, Estado de México; Maestría en Docencia Universitaria por la Universidad Tolteca de México.

Trayectoria Política
Ha desempeñado su carrera política dentro del Partido Revolucionario Institucional. En 2003 fue elegido como Regidor de Ecatepec de Morelos. Durante el año 2005 fue Coordinador Distrital de Representación Proporcional en el Distrito Local XLII y Consejero Político Propietario Municipal y Estatal. Fue Secretario Estatal del Movimiento Urbano Vecinal en 2007. También en ese año fue Consejero Político Nacional Suplente. Un año antes fue Representante Estatal de la Confederación Nacional de Organizaciones Populares ante la CEDIP del Estado de México además de ser el encargado del Despacho de la Confederación Nacional de Organismos Populares (CNOP) en Coacalco de Berriozábal. En el año 2009 fue diputado federal de la LXI Legislatura del Congreso de la Unión de México por el Distrito 13 del Estado de México con cabecera en Ecatepec; dentro de la Cámara de Diputados fue secretario de la Comisión Ordinaria de Pesca y miembro de la Comisión Ordinaria de Medio Ambiente y Recursos Naturales.

Actualmente se desempeña como Secretario de Gestión Comunitaria en la "Coordinadora Río de Luz, A.C." la cual se encarga del desarrollo social de esa comunidad de Ecatepec de Morelos.

Enlaces externos

  Sitio oficial de José Alfredo Torres Huitrón
 Cámara de Diputados
 PRI Estado de México
 - Facebook
 - Twitter

Véase también
 LXI Legislatura del Congreso de la Unión de México
 Partido Revolucionario Institucional
 Estado de México
 Enrique Peña Nieto
 Ecatepec de Morelos

Nacidos en Ecatepec de Morelos
Diputados de la LXIII Legislatura de México
Miembros del Partido Revolucionario Institucional

José Alfredo Torres Huitrón


Pyongyang Standardtid er tidszonen for Nordkorea. Den er UTC+9 hvilket vil sige at klokken i Nordkorea er 9 timer efter UTC.

Pyongyang Standardtid blev introduceret 15. august 2015 som UTC+8:30 som en ny tidszone. Nordkorea lavede ændringen i anledning af 70-årsdagen for Koreas befrielse fra Japan i 1945, angiveligt for at gøre op med imperialisme. Japan havde nemlig afskaffet tidszonen UTC+8:30 for Korea ved annekteringen af Korea i 1910.

Tiden blev ændret tilbage til UTC+9 den 5. maj 2018.

Referencer

Tidszoner
Nordkorea

Pyongyang Tid


Berylliumkobber (BeCu), også kendt som kobberberyllium (CuBe) og berylliumbronze, er en kobber-legering med 0,5—3% beryllium og somme tider andre grundstoffer. Berylliumkobber kobinerer høj styrke med ikke-magnetiske og ikke-gnistrende kvaliteter. Det er godt til metalforarbejdelse. Det har mange specialiserede anvendelser i værktøjer til farlige miljøer, musikinstrumenter, præcisionsinstrumenter, ammunition og rumfart. Berylliumlegeringer udgør en inhaleringsfare under fremstillingen.

Legeringer

Berylliumkobber


Ina Großmann (født 21. august 1990 i Holzgerlingen, Tyskland) er en tysk håndboldspiller, der spiller i Thüringer HC og Tysklands kvindehåndboldlandshold.

Referencer

Håndboldspillere fra Tyskland

Ina Großmann


Vengeance Descending es un relanzamiento doble recopilatorio de los primeros 2 discos de la banda griega Nightrage. Fue lanzado el 19 de noviembre de 2010 por Century Media Records. El disco que corresponde a la reedición de Sweet Vengeance cuenta con la canción "Gloomy Daydreams" como bonus, la cual pertenece a su primer o segundo demo y que fue incluida rpeviamente en la primera edición del disco para Japón. El disco que corresponde a Descent into Chaos incluye la canción "Black Skies" la cual fue el bonus adicional para la primera edición japonesa. Este disco además contiene una canción inédita, "Gallant Deeds" cantada completamente por Mikael Stanne.

El álbum incluye notas detalladas por Tomas Lindberg, Marios Iliopoulos, Fredrik Nordström (productor en la mayoría de los discos de la banda), Gus G. y el actual vocalista de Nightrage Antony Hämäläinen.

Lista de canciones
CD1: "Sweet Vengeance"

01. The Tremor

02. The Glow of the Setting Sun

03. Hero

04. Elusive Emotion

05. Gloomy Daydreams

06. Macabre Apparition

07. In My Heart

08. Ethereal

09. Circle Of Pain

10. At The Ends Of The Earth

11. The Howls Of The Wolves (instrumental)

12. Gloomy Daydreams (Extended Demo Version)

CD2: "Descent Into Chaos"

01. Being Nothing

02. Phantasma

03. Poems

04. Descent into Chaos

05. Frozen

06. Drug

07. Silent Solitude

08. Omen

09. Release

10. Solus (instrumental)

11. Jubilant Cry

12. Reality Vs. Truth

13. Black Skies

14. Gallant Deeds

Integrantes
 Tomas Lindberg − Voz
 Marios Iliopoulos − Guitarra
 Gus G. − Guitarra
 Brice Leclercq − Bajo en on Sweet Vengeance
 Henric Karlsson - Bajo en Descent Into Chaos
 Fotis Benardo - Batería en Descent Into Chaos

Invitados
Per Möller Jensen − Batería en Sweet Vengeance
Fredrik Nordström − Teclados en ambos discos
Tom S. Englund − Voz limpia en Sweet Vengeance
Mikael Stanne - Voz limpia en "Frozen" y todas las voces en "Gallant Deeds"
Gustavo Sazes - Arte y Diseño

Enlaces externos
 Nightrage Discography

Álbumes de 2010
Álbumes de Nightrage
Álbumes en inglés

Vengeance Descending