The Chief Master Sergeant of the Air Force (acronym: CMSAF) is a unique non-commissioned rank in the United States Air Force. The holder of this rank and position of office represents the highest enlisted level of leadership in the Air Force, unless an enlisted airman is serving as the Senior Enlisted Advisor to the Chairman. The CMSAF provides direction for the enlisted corps and represents their interests, as appropriate, to the American public, and to those in all levels of government. The CMSAF is appointed by the Air Force Chief of Staff (AF/CC) and serves as the senior enlisted advisor to the Air Force Chief of Staff and the Secretary of the Air Force on all issues regarding the welfare, readiness, morale, and proper utilization and progress of the enlisted force.

The current Chief Master Sergeant of the Air Force is Chief JoAnne S. Bass (/bæs/). On 14 August 2020, Chief Bass succeeded Chief Kaleth O. Wright, to become the 19th Chief Master Sergeant of the Air Force.

Although the Chief Master Sergeant of the Air Force is a non-commissioned officer, protocol states that the CMSAF has precedence over all lieutenant generals at joint events, and over all lieutenant generals except the Air Force Director of Staff at Air Force exclusive events.

Rank insignia and positional colors
On 1 November 2004, the CMSAF's rank insignia was updated to include the Great Seal of the United States of America and two stars in the upper field. This puts the insignia in line with those of the Army and Marine Corps which have similar insignia to denote their senior enlisted servicemen. The laurel wreath around the star in the lower field remained unchanged, to retain the legacy of the Chief Master Sergeants of the Air Force.

The CMSAF wears distinctive collar insignia.  Traditionally, enlisted airmen's collar insignia was silver-colored "U.S." within a ring. The CMSAF's collar brass replaced the standard ring with a silver laurel wreath. The CMSAF also wears a distinctive cap device. Enlisted airmen's cap device is the Coat of Arms of the United States, surrounded by a ring, all struck from silver-colored metal. Much as with the position's distinctive collar brass, the ring is replaced with a laurel wreath for the CMSAF.

The Sergeant Major of the Army, Chief Master Sergeant of the Air Force, Chief Master Sergeant of the Space Force, and the Senior Enlisted Advisor to the Chairman  are the only members of the United States armed forces below the rank of brigadier general/rear admiral (lower half) to be authorized a positional color (flag). The Chief Master Sergeant of the Air Force colors were authorized in January 2013.

The official term of address for the CMSAF is "Chief Master Sergeant of the Air Force" or "Chief."

Chief Master Sergeants of the Air Force

Timeline

See also
 Senior Enlisted Advisor to the Chairman of the Joint Chiefs of Staff
 Sergeant Major of the Army
 Sergeant Major of the Marine Corps
 Master Chief Petty Officer of the Navy
 Chief Master Sergeant of the Space Force
 Master Chief Petty Officer of the Coast Guard
 Senior Enlisted Advisor for the National Guard Bureau

References

External links

Senior Enlisted Advisor

Chief Master Sergeant of the Air Force


Jan Groth (født 13. november 1938 i Stavanger, død 2. marts 2022) var en norsk maler.

Groths malerier er købt af Tate Gallery i London, Museum of Modern Art, i New York, Guggenheim Museum, Whitney Museum og Metropolitan Museum i New York.

Eksterne henvisninger

 Streker med kropp og skarp kant

Malere fra Norge
Personer fra Stavanger

Jan Groth


The 1919 Quebec general election was held on June 23, 1919, to elect members of the 15th Legislative Assembly of Quebec, Canada.  The incumbent Quebec Liberal Party, led by Lomer Gouin, was re-elected, defeating the Quebec Conservative Party, led by Arthur Sauvé.

Gouin, who had held office since 1905, resigned precisely one year after the election to make way for his successor Louis-Alexandre Taschereau.  Gouin himself had originally come to power in much the same way, after his predecessor Simon-Napoléon Parent resigned soon after winning his final election.

Results

|-
!rowspan="2" colspan="2"|Party
!rowspan="2"|Party leader
!rowspan="2"|Candidates
!colspan="3"|Seats
!colspan="4"|Popular Vote
|-
!1916
!Elected
!±
!#
!±
!%
!± (pp)
|-

| Lomer Gouin
|79
|75
|74
|1
|67,292
| 58,974
| 51.91
| 8.66
|-

| Arthur Sauvé
| 20
| 6
| 5
| 1
| 21,990
| 73,147
| 16.96
| 18.13
|-
| style="background-color:#EEBBBB;" |
| style="text-align:left;" | Parti ouvrier
|
|7
|–
|2
|2
|12,506
|10,674
|9.65
|8.77
|-

|
|22
|–
|–
|–
|21,902
|14,695
|16.88
|13.42
|-
| style="background-color:lightcoral;" |
| style="text-align:left;" |Liberal-Democrat
|
|5
|–
|–
|–
|4,399
|
|3.38
|
|-

|
|1
|–
|–
|–
|1,457
|
|1.12
|
|-
! colspan="3" style="text-align:left;" | Total
| 134
! " colspan="3"| 81
! " colspan="2"| 129,636
! " colspan="2"| 100%
|-
| colspan="7" style="text-align:left;" | Rejected ballots
| 1,448
| 1,319
| colspan="2"|
|-
| colspan="7" style="text-align:left;" | Voter turnout
| 131,184
| 80,035
| 55.11
| 7.44
|-
| colspan="7" style="text-align:left;" | Registered electors (contested ridings only)
| 238,052
| 99,644
| colspan="2"|
|-
| colspan="5" style="text-align:left;" | Candidates returned by acclamation
| 45
| 19
| colspan="4"|
|}

See also
 List of Quebec premiers
 Politics of Quebec
 Timeline of Quebec history
 List of Quebec political parties
 15th Legislative Assembly of Quebec

Further reading

References

Quebec general election
Elections in Quebec
General election
Quebec general election

1919 Quebec general election


Der GD Tourizense (offiziell: Grupo Desportivo Tourizense) ist ein Fußballverein aus dem zentralportugiesischen Dorf Touriz  in der Gemeinde Midões (Tábua), im Distrikt Coimbra.

Geschichte
Der Verein wurde am 1. Mai 1975 gegründet. Nach einem stetigen Aufstieg in den Ligen des Distrikts Coimbra spielt der Verein momentan in der drittklassigen Campeonato Nacional de Seniores. 2008 und 2009 wurde er zweimal in Folge Vizemeister.

Weblinks
 Website des Vereins (portugiesisch)
 Vereinsprofil bei zerozero.pt (portugiesisch)

Tourizense
Sport (Tábua)
Gegründet 1975

GD Tourizense


Braganey es un municipio brasileño del estado de Paraná. Su población estimada en 2005 era de 5.014 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Paraná

Braganey


Der Ruisseau de Schockville ist ein knapp vier Kilometer langer Bach in der wallonischen Provinz Luxemburg und der linke und nördliche Quellbach des Dreibaachs.

Verlauf
Der Ruisseau de Schockville entsteht in einem Waldgelände südwestlich von Attert-Parette aus zwei Quellbächen. Der längere Quellast entspringt auf einer Höhe von etwa  etwa zweihundert Meter südlich der Einmündung der N87 in die N4. Nach einem Lauf von knapp vierhundert Metern vereinigt er sich mit dem zweiten Quellast. Der vereinigte Bach verlässt den Wald und fließt dann, parallel zur N4 und begleitet von einem Saum aus Büschen und Bäumen südsüdwestwärts durch Felder und Wiesen an Attert-Rodenhof vorbei. Er läuft dann östlich an Attert-Schockville vorbei und vereinigt sich schließlich  in Attert-Post auf einer Höhe von etwa  nördlich der Straßenecke Voie des Champs Mêlés/Rue de Buisson mit dem Ruisseau de Post und dem  Foulterflass zum Dreibaach.

Einzelnachweise

Attert

Schockville (Dreibaach)


Paul Manteufel (* 11. Juli 1879 in Myslowitz/Oberschlesien; † 14. Januar 1941 in Bad Harzburg) war ein deutscher Hygieniker, Bakteriologe und Tropenarzt.

Leben und Wirken
Nachdem er 1899 das Abitur am Gymnasium zu Kattowitz abgelegt hatte, studierte er Medizin an der Universität Halle und wurde dort 1904 zum Dr. med. promoviert. 1904 bis 1906 arbeitete er als Assistent von Carl Fraenkel am Hygienischen Institut der Universität Halle, von 1906 bis 1907 als Assistent von Ernst Bumm an der Universitätsfrauenklinik der Charité in Berlin und von 1907 bis 1909 als Hilfsarbeiter unter Paul Uhlenhuth in der Bakteriologischen Abteilung des Reichsgesundheitsamtes. Von 1909 bis 1919 wirkte er dann als Militärarzt in der Schutztruppe von Deutsch-Ostafrika. 1919 bis 1927 war er als Regierungsrat und Oberregierungsrat im Reichsgesundheitsamt und als Leiter der bakteriologischen Abteilung des Serologischen Instituts in Berlin-Dahlem eingesetzt. 1924 erhielt er die Amtsbezeichnung als Professor. 1927 erfolgte seine Berufung als außerordentlicher Professor für Hygiene und Bakteriologie an die Medizinische Akademie sowie als Direktor des Akademischen Hygienischen Instituts in Düsseldorf. 1930/1931, 1932/1933 und 1934–1936 war er Rektor dieser Medizinischen Akademie.

Seine letzte Ruhestätte befindet sich auf dem Südwestkirchhof Stahnsdorf.

Schriften
 Untersuchungen über Metastasenbildung in den iliakalen Lymphdrüsen bei carcinoma uteri, Leipzig 1904 (Diss.)
 Die Babesiosen. In: Handbuch der pathogenen Protozoen, Bd. 2, Leipzig 1920
 Die wichtigen "kosmopolitischen" Krankheiten in den Tropen. In: Handbuch der Tropenkrankheiten, 3.A., Bd. 4, Leipzig 1926, S. 1–106
 Serologische Verfahren der Nahrungsmitteluntersuchung. In: Handbuch der biologischen Arbeitsmethoden, Berlin-Wien 1928
 Die Syphilis in den Tropen: In: Emil Finger: Handbuch der Haut- und Geschlechtskrankheiten, Bd.17.3, Leipzig 1928
 Die persönliche Prophylaxe der Syphilis. In Ibidem, Bd. 18, Berlin 1930
 Die Trypanosen des Menschen. In: Kolle-Kraus-Uhlenhuth: Handbuch der pathogenen Mikroorganismen, Jena 1930, S. 1139–1310
 Der kolonialärztliche Beruf. In: Medizinische Welt 8(1934), S. 1429–1431
 Syphilis in the tropics, Entebbe 1937. (Übers. von G. Plaut)

Literatur
 Kürschners deutscher Gelehrtenkalender Jg. 4 (1931)
 Gottlieb Ollp: Hervorragende Tropenmediziner in Wort und Bild, München 1932
 Isidor Fischer: Biographisches Lexikon der hervorragenden Ärzte der letzten fünfzig Jahre, Bd. 2, Berlin-Wien 1933
 Kurt Herzberg/Hubert Preuß: Nachruf auf Paul Manteufel. Mit einem Schriften- und Vortragsverzeichnis, Greifswald 1941

Hygieniker
Bakteriologe
Tropenmediziner
Hochschullehrer (Medizinische Akademie in Düsseldorf)
Deutscher
Geboren 1879
Gestorben 1941
Mann
Sanitätsoffizier (Deutsches Reich)
Militärperson (Kaiserliche Schutztruppe)
Rektor einer Universität in Deutschland
Person (Reichsgesundheitsamt)

Paul Manteufel


Kohorta (lat. cohors - skupina, mnoštvo) je svaka skupina pojedinaca sa zajedničkom osobinom.

U demografiji označava skupinu pojedinaca rođenih iste godine ili unutar nekog višegodišnjeg vremenskog razdoblja. Kohortama se nazivaju i dobne skupine unutar dobno-spolnog odnosa stanovništva ili skupine unutar najjednostavnije podjele stanovništva na mlado, zrelo i staro stanovništvo. Osim dobi i spola, u kohorte se pojedince može svrstavati i prema zajedničkim etničkim, vjerskim, društvenim ili bilo kojim drugim obilježjima.

U oglašavanju se kohortama opisuju skupine potrošača s istim ukusima, željama, potrebama ili jednakom platežnom moći.

Izvori

Demografija
Statistika
Sociologija

Kohorta (statistika)


Olaylar
 Çıldır Muharebesi
 Vadiü'l-Mehazin Muharebesi

Doğumlar
 Köprülü Mehmed Paşa, Osmanlı Devleti Sadrazamı (ö. 1661)

Ölümler
 25 Ocak - Mihrimah Sultan, Osmanlı padişahı I. Süleyman ile eşi Hürrem Sultan'ın kızı (d. 1522)

1578


3 Ceti (3 Cet) es una estrella situada en la constelación de Cetus de magnitud aparente +4,95.
Se encuentra, de acuerdo a la nueva reducción de los datos de paralaje de Hipparcos —1,56 ± 0,31 milisegundos de arco—, a unos 2090 años luz del sistema solar, cifra sólo aproximada dado el amplio margen de error inherente a la medida.

3 Ceti es una supergigante naranja de tipo espectral K3I.
Tiene una temperatura efectiva de 4183 ± 23 K —aunque otros estudios rebajan dicho valor hasta los 4052 K— y una luminosidad 10.170 veces superior a la del Sol.
Gira sobre sí misma con una velocidad de rotación proyectada de 5,8 km/s.
Presenta una metalicidad algo más elevada que la solar ([Fe/H] = +0,22).
Aunque indudablemente es una estrella masiva, no existe consenso en cuanto al valor de su masa; distintas fuentes sitúan dicho valor entre las 7,9 y las 9 masas solares.
Su edad aproximada es de casi 30 millones de años.

3 Ceti aparece como posible variable en el New Catalogue of Suspected Variable Stars.
Recibe la denominación de variable provisional de NSV 13.

Referencias

Supergigantes
Estrellas variables
Constelación de Cetus
Objetos 2MASS

3 Ceti


An Polypogonagrostis major in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduard Hackel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni René Charles Maire och Marc Weiller. An Polypogonagrostis major in nahilalakip ha genus nga Polypogonagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Polypogonagrostis

Polypogonagrostis major


Petjengskajafjorden (, ) er en 17 km lang og 1-2 km bred fjord i Murmansk oblast i Rusland. Den ligger omkring 25 km fra grænsen til Norge. Inderst i fjorden udmunder Petjengafloden. Her ligger også byen Petjenga. På vestre bred, omtrent halvvejs inde fjorden, ligger Liinakhamari (), som var Finlands eneste isfrie havn i tiden 1920-1944, da Petjengaområdet var finsk territorium.

Bugter i Murmansk oblast

Petjengskajafjorden


Damian Kądzior (Białystok, 16. lipnja 1992.), poljski nogometaš i reprezentativac, trenutačno član španjolskog Eibara. Igra na poziciji navalnog veznog.

Igračka karijera
u ljeto 2018. godine potpisao je za višestrukog prvaka Hrvatske, Dinamo Zagreb. Dana 3. kolovoza 2018. godine upisao je prvi nastup za Dinamo u pobjedi (3:0) protiv Istre. Prvi pogodak za zagrebački klub postigao je 23. rujna 2018. godine u pobjedi (5:3) nad Interom iz Zaprešića.

Damian Kadzior je proglašen najboljim igračem kluba za 2020. godinu.

Dana 29. kolovoza 2020. godine, Damian Kadzior je potpisao za španjolskog prvoligaša Eibar.

Uspjesi

Klupski
Dinamo Zagreb
 Prvak Hrvatske (2): 2018./19., 2019./20.
 Hrvatski superkup (1): 2019.

Izvori

Vanjske poveznice
 90minut.pl Profil
 Transfermarkt.pl Profil

Životopisi, Białystok
Poljski nogometaši
Nogometaši Dinama
Nogometaši SD Eibara
Nogometaši Górnika Zabrze
Nogometaši Jagiellonije iz Białystoka
Aktivni nogometaši

Damian Kądzior


Der Färöische Fußballpokal 1988 fand zwischen dem 10. April und 3. Juli 1988 statt und wurde zum 34. Mal ausgespielt. Im Endspiel, welches im Gundadalur-Stadion in Tórshavn auf Kunstrasen ausgetragen wurde, siegte Titelverteidiger HB Tórshavn mit 1:0 gegen NSÍ Runavík und konnte den Pokal somit zum 21. Mal gewinnen.

HB Tórshavn und NSÍ Runavík belegten in der Meisterschaft die Plätze eins und zehn, dadurch erreichte HB Tórshavn das Double. Mit MB Miðvágur erreichte ein Zweitligist das Halbfinale.

Teilnehmer

Teilnahmeberechtigt waren folgende 21 A-Mannschaften der vier färöischen Ligen:

Modus

Elf ausgeloste Mannschaften waren für die 2. Runde gesetzt. Die verbliebenen Teams spielten in einer Runde die restlichen fünf Teilnehmer aus. Alle Runden wurden im K.-o.-System ausgetragen.

1. Runde

Die Partien der 1. Runde fanden am 10. April statt.

|}

2. Runde

Die Partien der 2. Runde fanden zwischen dem 16. und 23. April statt.

|}

Viertelfinale

Die Viertelfinalpartien fanden am 24. April statt.

|}

Halbfinale

Die Hinspiele im Halbfinale fanden am 12. Mai statt, die Rückspiele am 23. Mai.

|}

Finale

Weblinks

 Färöischer Fußballpokal 1988 auf FaroeSoccer.com (färöisch)

1988
Faroischer Fussballpokal 1988

Färöischer Fußballpokal 1988


Üretici fiyat endeksi ya da kısaltması ÜFE, belirli bir referans döneminde ülke ekonomisinde üretimi yapılan ve yurt içine satışa konu olan ürünlerin, üretici fiyatlarını zaman içinde karşılaştırarak fiyat değişikliklerini ölçen fiyat endeksidir. Aylık ve yıllık enflasyon rakamının belirlenmesinde kullanılır.

Tüketici-üretici fiyat endeksi farkı
TÜFE ile ÜFE arasındaki temel fark, fiyat derlenen birimlerde ortaya çıkmaktadır.
 TÜFE'de fiyatlar, üreticilerin yanı sıra toptan satış noktalarından da (sebze, meyve ve balık hâllerinden) derlenmektedir. Toptan eşya fiyatlarına Katma Değer Vergisi (KDV) gibi vergiler dahil edilmektedir.
 ÜFE'de, fiyatların özellikle üreticilerden derlenmesi esastır ve ürün fiyatları vergiler hariç, yurt içi peşin satış fiyatlarıdır.

Sektörler

ÜFE kapsamındaki sektörler
Gayrisafi millî hasıla (GSMH) içinde yer alan iktisadî faaliyet kollarında:
 Tarım,
 Avcılık,
 Ormancılık
 Balıkçılık
Sanayide:
 Madencilik ve taş ocakçılığı
 İmalat sanayii
 Elektrik, gaz ve su sektörleri

ÜFE kapsamı dışındaki sektörler
ÜFE'de kapsanan beş ana sektör dışında kalan ticaret ve hizmet faaliyetlerinde yer alan sektörler endekste kapsanmamaktadır. Bunlar, inşaat, toptan ve perakende ticaret, otel ve lokantalar, ulaştırma, depolama, haberleşme, malî aracı kuruluşların faaliyetleri, eğitim, sağlık işleri ve sosyal hizmetler gibi sektörlerdir.

Kullanım amacı
Üretici Fiyatı Endeksi, aşağıdakilerin de aralarında bulunduğu çeşitli konularda karar alıcılara yardımcı olan önemli bir göstergedir.
 Enflâsyon ve ekonomideki fiyat hareketlerinin izlenmesi
 Hükûmetlerin ekonomik politikalarının belirlenmesi
 Ücretlerin ve fiyatların ayarlanması
 Üretim ve verimlilik hesapları
 Muhasebe hesapları
 Fiyat analizlerine ilişkin çalışmalar
 Yatırım kararları

Ülkelere göre

Türkiye'de kullanımı

TÜİK, 2005 yılından itibaren, üretici enflasyonunu belirlemek için ÜFE'yi kullanmaya başlamıştır. Önceden kullanılan toptan eşya fiyat endeksi (TEFE), yurt içinde üretimi yapılan maddelerin fiyatlarının, kısmen üreticiden kısmen de üretim yapmayan ve toptan satışla uğraşan aracılardan elde edilmesi ile hesaplanan; fiyatlara, tüketiciye yansıyan vergiler ile toptancı marjlarının dahil olduğu, karma bir fiyat endeksiydi. Gerek malların tüketim aşamasındaki fiyat değişimlerini ölçen TÜFE'ye karşılık üretim aşamasındaki fiyat değişimlerini ölçen daha anlamlı bir endeks oluşturmak amacıyla Üretici Fiyatları Endeksi hesaplamasına geçilmiştir.

Ayrıca bakınız
 Toptan eşya fiyat endeksi
 Tüketici fiyat endeksi
 Fiyat endeks sayıları
 Fiyat endeks formülleri listesi
 Miktar endeks sayıları

Ekonomi terimleri
Fiyat endeksi
Türkiye ekonomisi

Üretici fiyat endeksi


تارغو موريش, مدينة في شمالي وسط رومانيا (بالرومانية: Târgu Mureş, بالهنغارية: Marosvásárhely, Székelyvásárhely, بالألمانية: Neumarkt, Neumarkt am Mieresch) عاصمة محافظة موريش وتقع على نهر موريش. تدل الحفريات على أن المنطقة كانت مأهولة منذ 2000 ق.م حيث أن المدينة انشات في فترة 1300 م. يبلغ عدد سكانها اكتر من 150.000 نسمة حيث 50% رومان و45% هنغار (مجر).

توأمة
لتارغو موريش اتفاقيات توأمة مع كل من:

 إلميناو
 باجا
 زالاجيرسيج

 بورنموث
 كيكسكيميت
 بودابست
 سيجد (1997 - )

معرض صور

مراجع

أماكن مأهولة في مقاطعة موريش
بلدات رومانيا
مقاطعات عواصم الرومانية

تارغو موريش


St. Paul est un village situé dans l'État américain de l'Arkansas, dans le comté de Madison.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Town en Arkansas
Comté de Madison (Arkansas)

St. Paul (Arkansas)


Skive-Film fra gamle Dage er en dansk dokumentarfilm fra 1937.

Handling
En kompilationsfilm med sjove mellemtekster lavet i 1937 viser optagelser fra Skive i 'gamle dage', dvs. 1907-1923: Den midtjyske Arbejderfest i Skive, 1907. Dyrskuet i Skive, 1907. Biografen Kosmorama på Østerbro, 1907. Fugleskydnings Procession, 1907. Kong Frederik VIII besøger konseilpræsident I.C. Christensen i Hee og deltager i afsløring af Christian IX's monument i Anlægget i Skive, 1908. Kommuneskolens Indvielse. Sportsdagen i Skive, 17. juni 1923. Svømning og udspring foregår i havnebassinet. Foldbolkamp mellem Odense Boldklub og S.I.K. på Stadion. Tovtrækning samt Ulveungernes Marathon-Løb i sække foregår samme sted. Til slut - udsigt over byens "festplads".

Filmene er oprindeligt optaget af Emil Andersen, som var direktør for byens første biograf Kosmorama, der åbnede 15. oktober 1906.

Medvirkende

 Kong Frederik VIII
 Dronning Louise
 J.C. Christensen

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1937

Skive-Film fra gamle Dage


Seria 441 a Căilor Ferate Iugoslave (Jugoslavenske železnice) este o serie de locomotive proiectate de către ASEA și produse la fabrica Simmering-Graz-Pauker sau la fabrica Rade Končar din Zagreb între 1967 și 1987. Această locomotivă este cea mai des întâlnită în fosta Iugoslavie, cu excepția Muntenegrului care folosește locomotive din Seria 461 (Electroputere LE 5100) sau a Sloveniei care folosește locomotive Ansaldo și Alsthom. De asemenea circulă și în România, fiind livrate în schimbul unor locomotive de la Electroputere, și au circulat în Turcia, fiind împrumutate din partea Căilor Ferate din Federația Bosniei și Herțegovina.

Istoric
La mijlocul aniilor 1960, Căile Ferate din Iugoslavia treceau printr-un proces de electrificare, iar după succesul anterior a locomotivei SJ Rb în România în anul 1965, JŽ a decis testarea locomotivei în 1967. După câteva luni, producția de serie a început, partea mecanică fiind fabricată la uzina SGP din Austria, iar părțile electrice erau livrate de către ASEA, ELIN și SAAS. În 1970, licența a fost preluată de către Rade Končar și MIN Niș.

Locomotiva a fost proiectată pentru a fi folosită pentru trenuri de marfă și pentru cele de călători (locomotivă universală). Primele 3 subserii se diferențiau prin existența sau lipsa frânei rerostatice, ungerea flanșei de la roți și abilitatea de a circula în dublă tracțiune. Toate acestea aveau o viteză maximă de 120 km/h, iar producătorul inițial era Uniunea de Tracțiune 50 Hz (primele locomotive din cele 3 subserii începuseră producția în 1967). Următoarele 4 subserii au fost produse exculsiv de către Rade Končar și MIN Niș, cu ajutorul companiilor Đuro Đaković din Slavonski Brod și TŽV Janko Gredelj din Zagreb. Acestea aveau o viteză mai ridicată, de 140 km/h, și îmbunătățiri diverse.

Locomotivele au devenit rapid locomotiva electrică principală din Iugoslavia, fiind fabricate în număr de peste 200 până la încetarea producției în 1987. Acestea erau prezente la aproape toate regionalele Căilor Ferate Iugoslave (Belgrad, Zagreb, Sarajevo, Skopje și Novi Sad) și singurele locomotive electrice până în 1971, când locomotivele din Seria 461 au sosit din România. Odată cu destrămarea Iugoslaviei, câteva locomotive au fost avariate din cauza războaielor, în special în Bosnia și Herțegovina sau în Croația.

Ca parte a unui proiect de colaborare între RS România și RSF Iugoslavia, începând cu 1973, Căile Ferate Române încep să primească mai multe locomotive din partea uzinelor Rade Končar și MIN Niș, construite cu ajutorul uzinelor Electroputere și UCM Reșița. Ultima locomotivă este livrată în anul 1984, în total 130 locomotive fiind livrate. Au fost cunoscute ca 040-EC/EC1, ulterior clasificată ca 43/44 începând cu 1980. În schimb, Căile Ferate Iugoslave primeau 103 de locomotive de 5100 kW fabricate la Electroputere.

În zilele noastre
Datorită popularității și fiabilității, dar și din cauza lipsei de bani pentru locomotive noi, aceste locomotive sunt foarte des utilizate în fosta Iugoslavie.

În fosta Iugoslavie

Începând cu anii 2000, Grupul Končar a oferit modernizări pentru locomotivele din această serie, care constau în tiristorizarea echipamentelor, modernizarea postului de conducere (printre care și includerea computerelor de bord), creșterea vitezei maxime la 160 km/h etc.

În Serbia acestea sunt folosite de către Železnice Srbije, care începând cu 2015, este împărțită în 2 companii: Srbija Voz (trenuri de călători) și Srbija Kargo (trenuri de marfă). Seria 441 este cea nemodernizată, fiind folosită pe toată rețeaua electrificată, iar începând cu 2005, mai multe locomotive au fost tiristorizate, devenind parte a Seriei 444, fiind folosite mai des pe trenuri de călători decât pe cele de marfă. Începând cu 2017 a început modernizarea subseriei 441-7. De asemenea câteva exemplare sunt deținute de către Termocentrala Nikola Tesla din Obrenovăț.

În Bosnia și Herțegovina, acestea sunt împărțite între două companii feroviare: Željeznice Republike Srpske și Željeznice Federacije Bosne i Hercegovine, companii care au apărut în urma acordului de la Dayton. Locomotivele ŽRS sunt cele mai vechi din fosta Iugoslavie, unele fiind fabricate chiar în anul 1967, iar câteva au fost modernizate. Locomotivele ŽFBH nemodernizate sunt folosite pe trenuri de marfă sau trenuri regionale, iar cele modernizate au fost închiriate de către TCDD între 2001 și 2013 pentru a fi folosite pe rețeaua feroviară din Turcia. Acestea au fost returnate și sunt folosite pe trenuri Talgo între Doboj și Čapljina. În 2016, câteva locomotive au fost în centrul unui scandal între Grupul Končar și ŽFBH, care a fost acuzată de neplata mentenanței a locomotivelor, fiind sechestrate de către fabrică și urmează să fie vândute unei alte companii feroviare.

În Croația ele sunt folosite pentru tractarea trenurilor de călători și de marfă, alături de locomotivele din Seria 1142 (inițial cunoscute ca Seria 442), fiind clasificate ca Seria 1141. O mare parte din flotă este modernizată începând cu anii 2003-2009 și 2017-2018, folosind echipamente tiristorizate, iar puține locomotive rămân nemodernizate. În 2017, o locomotivă a fost construită din piesele altor locomotive casate, și cu tehnologii noi la TŽV Janko Gredelj. Ca și în cazul Serbiei, locomotivele sunt împărțite între HŽ Putnjički Prijevozi (trenuri de călători) și HŽ Cargo (trenuri de marfă). Înainte toate locomotivele erau deținute de către HŽ Vuča Vlakova (locomotive).

În Republica Macedonia, aceste locomotive sunt singurele locomotive electrice (alături de câteva locomotive din Seria 461) ale Căilor Ferate Macedone, fiind o flotă mică care asigură transportul între granița cu Grecia și cea cu Serbia.

În România
Din flota de locomotive de 3400 kW a Căilor Ferate Române, o mare parte din acestea se folosesc pe trenurile (Inter)Regio în Banat, Oltenia și Moldova, unde nu se justifică folosirea locomotivelor de 5100 kW. De asemena acestea sunt folosite ca locomotive împingătoare sau de ajutor pe Valea Jiului, pe una dintre cele mai grele linii ferate din România.

Câteva locomotive au fost modernizate, primele trei în 2003 la fabricile Grupului Končar din Zagreb. Începând cu 2006 până în 2011, aceste locomotive au fost modernizate de către PROMAT, devenind Clasa 46, primind un tratament similar locomotivelor de 6600 kW ale CFR Marfă. Anumite locomotive din Clasa 43 au fost transformate în locomotive din Clasa 46, fără aparentă modernizare.

Grupul Feroviar Român a importat, de asemenea, câteva locomotive care înainte erau deținute de către HŽ, modernizându-le și adaptându-le la rețeaua feroviară Românească. Acestea au fost retrase în 2016 și aduse înapoi în Croația.

Locomotive electrice

Seria 441 (JŽ)


حي المغرزات هو أحد أحياء الرياض التابعة لبلدية العليا، ويحده من الشمال طريق الإمام سعود بن عبد العزيز بن محمد ومن الشرق الطريق الدائري الشرقي ومن الجنوب طريق الملك عبد الله ومن الغرب طريق عثمان بن عفان.

يجاوره من الشمال حي الازدهار ومن الشمال الشرقي حي غرناطة ومن الشرق حي الحمراء ومن الجنوب الشرقي حي القدس ومن الجنوب حي الملك عبد الله الشمالي ومن الجنوب الغربي حي الواحة ومن الغرب حي النزهة ومن الشمال الغربي حي التعاون

ويتخلله شوارع رئيسية هي :
 شارع أبي سفيان بن حرب
 شارع الأمير مقرن بن عبد العزيز
 شارع الدوادمي

أحياء الرياض

حي المغرزات (الرياض)


Linda Maxine Godwin (born July 2, 1952) is an American scientist and retired NASA astronaut.  Godwin joined NASA in 1980 and became an astronaut in July 1986. She retired in 2010.  During her career, Godwin completed four space flights and logged over 38 days in space. Godwin also served as the assistant to the director for exploration, Flight Crew Operations Directorate at the Johnson Space Center. Since retiring from NASA, she accepted the position of professor in the Department of Physics and Astronomy at the University of Missouri.

Early life
Godwin was born July 2, 1952, in Cape Girardeau, Missouri, but her hometown is Jackson, Missouri.  She graduated from Jackson High School in Jackson, Missouri, in 1970, then received a Bachelor of Science degree in mathematics and physics from Southeast Missouri State University in 1974, and a Master of Science degree and a Doctorate in physics from the University of Missouri in 1976 and 1980.

Personal life
Godwin is a member of the American Physical Society, the Ninety-Nines, Inc., Association of Space Explorers, Aircraft Owners and Pilots Association.

Godwin married fellow astronaut Steven Nagel (who had been her commander on her first spaceflight) and remained married until his death from cancer on August 21, 2014.

Awards and honors
 NASA Outstanding Performance Rating
 Sustained Superior Performance Award
 NASA Outstanding Leadership Medal
 NASA Exceptional Service Medal
 NASA Distinguished Service Medal

Academic experience
After completing undergraduate studies in physics and mathematics at Southeast Missouri State University, Godwin attended graduate school at the University of Missouri in Columbia, Missouri. During that time she taught undergraduate physics labs and was the recipient of several research assistantships. She conducted research in low temperature solid state physics, including studies in electron tunneling and vibrational modes of absorbed molecular species on metallic substrates (surfaces) at liquid helium temperatures. Results of her research have been published in several journals.

Godwin is an instrument rated private pilot.

NASA career
Godwin joined NASA in 1980, in the Payload Operations Division, Mission Operations Directorate, where she worked in payload integration (attached payloads and Spacelabs), and as a flight controller and payloads officer on several Space Shuttle missions.

Selected by NASA as an astronaut candidate in June 1985, Godwin became an astronaut in July 1986. Her technical assignments have included working with flight software verification in the Shuttle Avionics Integration Laboratory (SAIL), and coordinating mission development activities for the Inertial Upper Stage (IUS), deployable payloads, and Spacelab missions. She also has served as chief of astronaut appearances, chief of the Mission Development Branch of the Astronaut Office and as the astronaut liaison to its Educational Working Group, deputy chief of the Astronaut Office, and deputy director, Flight Crew Operations Directorate. Godwin is currently the assistant to the director for exploration, Flight Crew Operations Directorate at the Johnson Space Center.

A veteran of four space flights, Godwin has logged over 38 days in space, including over ten EVA hours in two spacewalks. In 1991 she served as a mission specialist on STS-37, was the payload commander on STS-59 in 1994, flew on STS-76 in 1996, a Mir docking mission, and served on STS-108/International Space Station Flight UF-1 in 2001.

Spaceflight experience

STS-37

Godwin served as mission specialist 1 on the crew of STS-37. Atlantis was launched from Kennedy Space Center Launch Complex 39B April 5, 1991, 14:22:45 UTC and returned to land at Edwards Air Force Base, California, April 11, 1991, 13:55:29 UTC. During the 93 orbits of the mission, the crew deployed the Compton Gamma Ray Observatory (GRO) to study gamma ray sources in the universe. GRO, at about , was the heaviest payload deployed to date by the Shuttle Remote Manipulator System (RMS). The crew also conducted an unscheduled spacewalk to free the GRO high gain antenna, and conducted the first scheduled extravehicular activity in  years to test concepts for moving about large space structures. Several middeck experiments and activities were conducted including test of elements of a heat pipe to study fluid transfer processed in microgravity environments (SHARE), a chemical processing apparatus to characterize the structure of biological materials (BIMDA), and an experiment to grow larger and more perfect protein crystals than can be grown on the ground (PCG II). Atlantis carried amateur radio equipment for voice contact, fast scan and slow scan TV, and packet radio. Several hundred contacts were made with amateur radio operators around the world. Mission duration was 143 hours, 32 minutes, 44 seconds.

STS-59

Godwin served as payload commander on the crew of STS-59.
Endeavour launched from Kennedy Space Center Launch Complex 39A April 9, 1994, 11:05 UTC. STS-59 was the Space Radar Laboratory (SRL) mission. SRL consisted of three large radars, SIR-C/X-SAR (Shuttle Imaging Radar C/X-Band Synthetic Aperture Radar), and a carbon monoxide sensor that were used to enhance studies of the Earth's surface and atmosphere. The imaging radars operated in three frequencies and four polarizations. This multispectral capability of the radars provided information about the Earth's surface over a wide range of scales not discernible with previous single-frequency experiments. The carbon monoxide sensor MAPS (Measurement of Air Pollution by Satellite) used gas filter radiometry to measure the global distribution of CO in the troposphere. Real-time crew observations of surface phenomena and climatic conditions augmented with over 14,000 photographs aided investigators in interpretation and calibration of the data. The mission concluded with a landing at Edwards Air Force Base, California, April 20, 1994, 16:55 UTC after orbiting the Earth 183 times in 269 hours, 29 minutes.

STS-76

Godwin served as mission specialist 3 on the crew of STS-76.
Atlantis launched from Kennedy Space Center Launch Complex 39B from March 22, 1996, 08:13:04 UTC. STS-76 was the third docking mission to the Russian space station Mir. Following rendezvous and docking with Mir, transfer of a NASA astronaut to Mir for a 5-month stay was accomplished to begin a continuous presence of United States astronauts aboard Mir for the next two-year period. The crew also transferred  of science and mission hardware, food, water and air to Mir and returned over  of U.S. and ESA science and Russian hardware. Godwin performed a six-hour spacewalk, the first while docked to an orbiting space station, to mount experiment packages on the Mir docking module to detect and assess debris and contamination in a space station environment. The packages will be retrieved by a future shuttle mission. The Spacehab module carried in the Shuttle payload bay was utilized extensively for transfer and return stowage of logistics and science and also carried Biorack, a small multipurpose laboratory used during this mission for research of plant and animal cellular function. This mission was also the first flight of Kidsat, an electronic camera controlled by classroom students via a Ku-band link between JSC Mission Control and the Shuttle, which uses digital photography from the Shuttle for science and education. The STS-76 mission concluded with a successful landing at Edwards Air Force Base, California, March 31, 1996, 13:28:57 UTC after 145 orbits of the Earth, traveling  in 221 hours and 15 minutes.

STS-108

Godwin served as mission specialist 1 on the crew of STS-108.
Endeavour launched from Kennedy Space Center Launch Complex 39B 5 December 2001 22:19:28 UTC. STS-108 was the 12th shuttle flight to visit the International Space Station. Endeavours crew delivered the Expedition-4 crew and returned the Expedition-3 crew. The crew unloaded over  of supplies, logistics and science experiments from the Raffaello Multi-Purpose Logistics Module and repacked over  of items no longer needed on the station for return to Earth. Godwin used the Shuttle's robotic arm to install the MPLM onto the Station Node, and participated in a spacewalk to wrap thermal blankets around ISS Solar Array Beta Gimbal Assemblies. STS-108 concluded with a successful landing at the Shuttle Landing Facility 17 December 2001 17:56:13 UTC after 185 Earth orbits, traveling  in 283 hours and 36 minutes.

References

1952 births
Living people
People from Cape Girardeau, Missouri
Women astronauts
University of Missouri physicists
Physicists from Missouri
Scientists from Missouri
Southeast Missouri State University alumni
University of Missouri alumni
NASA civilian astronauts
University of Missouri faculty
Space Shuttle program astronauts
Amateur radio people
Spacewalkers
Mir crew members

Linda M. Godwin


Björgunarsund er sundaðferð sem er beitt til að bjarga manneskju frá drukknun. Þetta er gert þannig að sú manneskja sem á að bjarga liggur á bakinu og björgunaraðilinn er staðsettur að aftan, eða hálfpartinn undir manneskjunni. Hægt er að nota tvenns konar sundtök við að synda með manneskjuna og í báðum útfærslum er notast við bringusundsfótatök eða troðinn marvaði. Hægt er að halda manneskjunni uppi með báðum höndum á kjálka viðkomandi eða með annari hönd yfir öxlinni og undir brjóst viðkomandi. Svo er synt þannig aftur á bak. Aðferðin er erfið og þreytandi í framkvæmd fyrir óreyndan sundmann og aðgát þarf að hafa ef sundreynslan er lítil. Þá getur viðkomandi lagt sjálfan sig í hættu.

Viðbragðsaðilar, strandverðir og starfsfólk sundlauga æfa reglulega björgunarsund. Sérstök námskeið eru haldin til að skerpa á þekkingu og beitingu.

Sund
Björgun

Björgunarsund


Miora Razafindrakoto, née en 1981, est une karatéka malgache.

Carrière
Miora Razafindrakoto pratique le kata. Elle est médaillée d'argent en individuel aux Jeux africains de 1999 à Johannesbourg, médaillée d'or en individuel aux Jeux africains de 2003 à Abuja et médaillée de bronze en individuel aux Jeux africains de 2007 à Alger. Aux Jeux des îles de l'océan Indien 2007 à Antananarivo, elle est médaillée d'or en kata individuel ainsi qu'en kata par équipes.

Elle devient arbitre mondiale en 2015, officiant notamment lors des Jeux africains de 2019 à Rabat.

Notes et références

Karatéka malgache (femme)
Médaillée d'or aux Jeux africains
Arbitre malgache
Naissance en 1981

Miora Razafindrakoto


Erector Set (trademark styled as "ERECTOR") was a brand of metal toy construction sets which were originally patented by Alfred Carlton Gilbert and first sold by his company, the Mysto Manufacturing Company of New Haven, Connecticut, in 1913. In 1916, the company was reorganized as the A.C. Gilbert Company. The brand continued its independent existence under various corporate ownerships until 2000, when Meccano bought the Erector brand and consolidated its worldwide marketing with its own brand. The coverage here focuses on the historical legacy of the classic Erector Set; for current developments under the "Erector by Meccano" brand name, see the Meccano article.

Basic Erector parts included various metal beams with regularly spaced holes for assembly using nuts and bolts. A frequently promoted patented feature was the ability to fabricate a strong but lightweight hollow structural girder from four long flat pieces of stamped sheet steel, held together by bolts and nuts (US Patent 1,066,809). Flat or curved pieces of sheet metal in various shapes and colors could be added to the structural skeleton. Hardened steel rods and screw clamps allowed the construction of hinges and the transmission of mechanical power via rotating parts such as pulleys, gears, wheels, and levers.

Unlike some earlier wooden construction sets, Erector could be used both for static structures and for dynamic structures incorporating mechanical linkages and other moving components. Modular, standardized construction sets like Erector provided the ability to build a model, then take it apart and build something else, over and over again. Both AC-powered electric motors and battery-powered DC motors became available, usually equipped with gears to increase their torque and effective mechanical power. Later sets added miniature light bulbs and simple switches to control electrical power.

Erector remains a very versatile constructional medium. Almost any mechanical device can be built with this system, from structures, to complex working cranes, automatic gearboxes, and clocks. It is frequently used to prototype new ideas and inventions. Model realization using Erector is limited only by the imagination and ingenuity of the builder.

History

Erector was first envisioned by Alfred Carlton Gilbert (A.C. Gilbert) in 1911, as he rode the train from New Haven to New York City. This section of track was being converted to electrical power, and Gilbert watched as steel girders were erected to carry the power lines, inspiring him to develop the toy. Gilbert was a skilled magician and manufactured magic tricks and magic sets with his existing company the "Mysto Manufacturing Company". The first Erector set was made there in 1913, called "The Erector / Structural Steel and Electro-Mechanical Builder", and labeled as "Educational, Instructive and Amusing". The toy was first introduced and sold to the public in 1913 at the Toy Fair held at the Broadway Central Hotel in New York City.

Erector quickly became the most popular construction toy in the United States, most likely because it was the only construction set at the time to contain a motor. In 1914, the name was changed to "The Mysto Erector, The Toy That Resembles Structural Steel". In 1916, the company was reorganized and became the A.C. Gilbert Company. The product was renamed "Gilbert Erector, The Toy Like Structural Steel". In 1924, more changes occurred, as the entire Erector system was completely overhauled to include over 70 types of parts. Erector was now called "The New Erector, The World's Greatest Toy".

Through 1932, Erector was sold in wooden boxes, but 1933 through 1962 the sets would be sold in colorful boxes made of painted steel. Early boxes were colored red, green, or blue; by the 1950s all set boxes were painted red. As the company grew, the area around the Gilbert factory became known as "Erector Square".

A.C. Gilbert died in 1961, and the company went into decline, filing for bankruptcy in 1967. The product was redesigned, adding many plastic parts, but the "clunky" looking models failed to compete with the new, more-realistic scale plastic models coming onto the market. The Gabriel company of Lancaster, Pennsylvania, bought the Erector brand name and continued to market the recently redesigned system, though by the mid-1970s most plastic parts had been removed (or replaced by laminated fiberboard, for panels) as a savings measure due to the oil crisis. Sales were slow, and by the 1980s the trademark Erector was acquired by Ideal Toys and then Tyco Toys. In 1990, Meccano bought the Erector brand. The two brands are now sold under the Meccano brand name, with the Erector Set being marketed as "Erector by Meccano", having the same parts as Meccano.

In 2002, a movie based on A.C. Gilbert's life called The Man Who Saved Christmas was made for television. It focused on Gilbert's successful appeal to the Council of National Defense to reject a proposal to ban toy production in favor of wartime related materials during World War I.

An extensive collection of A.C. Gilbert Company scientific and educational children's toys is housed at the Eli Whitney Museum, in Hamden, Connecticut.

Applications

Over the years, Erector Sets have been used to prototype a variety of devices, including:
In 1949, an Erector set was used to build the precursor to the modern artificial heart by William Sewell and Dr. William Glenn of the Yale School of Medicine. The external pump successfully bypassed the heart of a dog for more than an hour.

In the 1970s, information theory pioneer Claude Shannon constructed a bounce-juggling machine from an Erector set.

In the late 1980s, with an Erector Set, various old toys, and bits of jewelry, Jack Kevorkian jury-rigged a machine he called the Thanatron (later renamed to the Mercitron). Three bottles were suspended from a rickety beam, one filled with a saline solution to open a patient's veins, another with barbiturates for sedation, and a third with potassium chloride to stop the heart. After Kevorkian connected the patient to an IV, he or she would pull a chain on the device to start the lethal medications flowing. He called it his "Rube Goldberg suicide device."

In the late 1990s, engineer Mark Sumner used Erector to create a working model for "Soarin'", an attraction at Disney's California Adventure in Anaheim, California, and Walt Disney World's Epcot near Orlando, Florida.

In 1990, Meccano S.A. built a giant Ferris wheel in France. It was modelled after the original 1893 Ferris Wheel built by George Washington Gale Ferris Jr. at the World's Columbian Exposition at Chicago and was shipped to the United States to promote "Erector by Meccano" after Meccano S.A. had bought out the Erector brand name and began selling Erector by Meccano sets in the U.S. It went on display in New York City, after which it was purchased by Ripley's Believe It or Not! and put on display in their St. Augustine, Florida museum. The model, the largest in size at the time, is  high, weighs , was made from 19,507 pieces, 50,560 nuts and bolts, and took 1,239 hours to construct. At this mass and size, some deviation from Erector by Meccano-only parts was a necessity, to prevent it collapsing (mainly in the structural spokes). The largest model by mass would certainly be in contention, but some models have topped .

See also

Anchor Stone Blocks
Chris Burden, artist who has used Erector and Meccano components to build large structures
Construx
Girder and Panel building sets
K'Nex
Lego
Lincoln Logs
Märklin
Meccano
Merkur sets
Steel Tec
Steel erector (profession)
Tinkertoy
Spin Master

References

External links

Project page at the Eli Whitney Museum website devoted to Erector Sets
Photographs, Downloads, Patents, Aids to Restoration
Movie: The Man Who Saved Christmas

Construction toys
Products introduced in 1913
Metal toys
1910s toys
Educational toys
Products and services discontinued in 2000

Erector Set


Der Rotschwanz-Adlerschnabel (Eutoxeres condamini) oder Rotschwanz-Sichelschnabel ist eine Vogelart aus der Familie der Kolibris (Trochilidae). Der Bestand wird von der IUCN als "nicht gefährdet" (Least Concern) eingeschätzt.

Merkmale
Der Rotschwanz-Adlerschnabel erreicht eine Körperlänge von 12 bis 13 cm. Er ist dem Adlerschnabel ähnlich, die äußeren Schwanzfedern sind allerdings an der Basis gelbbraun, die Spitzen sind ebenfalls weiß. An den Seiten des Halses befindet sich ein glänzender, blaugrüner Fleck, der beim Adlerschnabel fehlt. Die Unterseite ist nicht wie beim Adlerschnabel schwarz und weiß, sondern rußfarben und gelblich weiß gestrichelt.

Verbreitung

Das Verbreitungsgebiet umfasst Bolivien, Kolumbien, Ecuador und Peru. Der Rotschwanz-Adlerschnabel bevorzugt offene Gebiete, auch Kulturland oder gestörte Regionen wie Plantagen, feuchte und sumpfige Wälder und bewaldete Schluchten. In Peru wurde er zwischen 180 und 3300 Metern Höhe beobachtet.

Lebensraum und Lebensweise
Das Verhalten ist dem des Adlerschnabels (Eutoxeres aquila) ähnlich. Rotschwanz-Adlerschnabel bevorzugen das schattige Dickicht, in dem man sie in der Regel einzeln im Unterholz sieht. Ihr Flug ist langsam mit hörbaren Flügelschlägen. Sie ernähren sich vom Nektar von Helikonien, beim Sondieren der Blütenkrone krallen sie sich an den Pflanzen fest. Außerdem nehmen sie Insekten von Stämmen und Ästen. Sie wurden auch beim sogenannten Traplining (regelmäßiges Anfliegen derselben Blüten) beobachtet.

Soweit bekannt werden alle Brutaktivitäten vom Weibchen durchgeführt, und wie alle Kolibris legen sie zwei Eier. Bisher wurde nur ein einziges Nest detailliert beschrieben, es ähnelt dem des Adlerschnabels. Die Brutzeit beträgt 16–18 Tage, die Küken sind schwarz mit grauem Flaum und nach 22–24 Tagen flügge.

Systematik
Es werden zwei Unterarten anerkannt:
 Eutoxeres condamini gracilis , 1902 – ist in den östlichen Anden Perus bis in den Nordwesten Boliviens verbreitet.
 Eutoxeres condamini condamini (, 1851) – die Nominatform kommt in den östlichen Anden vom Südosten Kolumbiens bis Nordperu vor.

Etymologie und Forschungsgeschichte
Das Typusexemplar des Rotschwanz-Adlerschnabels stammte aus der Gegend um Archidona an Osthängen der Anden in der Provinz Napo und wurde von Bourcier bei seiner Rückkehr aus Ecuador mitgebracht. Jules Bourcier beschrieb die Art unter dem Namen Trochilus Condamini. Später wurde sie der Gattung Eutoxeres zugeordnet. Dieser Name leitet sich von den griechischen Wörtern  für "schön, gut" und  für "mit Bogen versehen, Bogenschütze" ab. Da der Autor im gleichen Artikel Trochilus Bougueri und Trochilus Godini beschrieb, ist das Artepitheton sehr wahrscheinlich Charles Marie de La Condamine (1701–1774) gewidmet, der gemeinsam mit Pierre Bouguer (1698–1758) und Louis Godin (1704–1760) zwischen 1735 und 1744 bei einer Expedition ins Vizekönigreich Peru unterwegs war. Das lateinische Wort gracilis steht für "schlank, zart".

Literatur

Weblinks

 Factsheet auf BirdLife International

 Birds of the Worldː Buff-tailed Sicklebill – Eutoxeres condamini

Einzelnachweise

Kolibris

Rotschwanz-Adlerschnabel


Ryszard Kowalczyk (20 februarie 1937 – 17 octombrie 2017) și fratele său mai mic, Jerzy Kowalczyk (născut în 1942) au fost doi frați polonezi care au pus o bombă ca protest împotriva regimului comunist în Polonia.

Atentatul cu bombă
Frații Kowalczyk erau oamenii de știință de la Universitatea Opole. Au pus o bomba acolo, pe 6 octombrie 1971, ca protest împotriva violenței comise de autoritățile comuniste împotriva muncitorilor care protestau. O mare festivitate pentru Służba Bezpieczeństwa și Milicja Obywatelska trebuia să aibă loc la Universitate în dimineața zilei următoare. Explozia a distrus sala mare a universității unde trebuiau să aibă loc festivitățile.

Condamnarea
Deși nimeni nu a fost rănit, o amplă anchetă a fost lansată și frații Kowalczyk au fost repede arestați. Pe 8 septembrie 1972, tribunalul din Opole l-a condamnat pe Jerzy la moarte și pe Ryszard la 25 de ani de închisoare. Sentința a fost confirmată de Curtea Supremă la 18 decembrie 1972. Aceste sentințe severe au stârnit protestele unor intelectuali iluștri precum Jan Józef Szczepański, Wisława Szymborska, Jerzy Szacki, Stanisław Lem, Daniel Olbrychski și ale autorităților catolice. Pe 19 ianuarie 1973, Consiliul de Stat a redus pedeapsa lui Jerzy Kowalczyk la 25 de ani de închisoare.

Solidaritate
Odată cu creșterea Solidarității în 1980, grațieri au fost emise și frații au fost eliberați pentru bună purtare: Ryszard în 1983 și Jerzy în 1985.

Fără recurs
În 1991, președintele Lech Wałęsa a decis că sentințele lor au fost legal iertate ceea ce le-a permis să lucreze din nou. Însă această declarație nu a fost confirmată de către Curtea Supremă, care în ianuarie 2002 a decis că condamnarea fraților Kowalczyk nu poate fi contestată, justificându-se cu motive de procedură juridică. Hotărârea a închis posibilitățile de recurs în acest caz.

Vezi și
 Bracia Kowalczyk (Articol în engleză)
Frați celebri

Frații Kowalczyk


De Kongelige paa Cykler i Fredensborg Slotsgaard er en film instrueret af Peter Elfelt.

Handling
Fredensborg Slot i Nordsjælland var i perioden cirka 1880-1898 ramme om de såkaldte "Fredensborgdage", hvor kong Christian 9. og dronning Louise samlede familien. Traditionen ebbede ud efter zar Alexander III's død 1894 og dronnings Louises død i 1898. Disse billeder giver alligevel et godt indblik i den utvungne omgang på slottet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1903
Fredensborg
Stumfilm fra Danmark


Maria Elena Bello () este o actriță și scriitoare americană. Ea a jucat în filme precum Povestea lui Jerry (1998), După faptă și răsplată (1999), Barul Coyote Ugly (2000), Cooler (2003), Umbrele Trecutului (2005), fiind nominalizată la Globul de Aur pentru ultimele două. A mai jucat în Mulțumim că fumați! (2006), Cercul literar "Jane Austen" (2007) și Prizonieri (2013). Bello este cunoscută și pentru rolul dr. Anna Del Amico din serialul Spitalul de urgență, pe care l-a interpretat între anii 1997-1998. În prezent joacă în rolul lui Michelle McBride în serialul Goliat.

Viața timpurie
Bello s-a născut în Norristown, Pennsylvania, avându-i ca părinți pe Kathy, profesoară, și Joe Bello, antreprenor. Tatăl ei este italo-american, născut în Montella, Italia, iar mama ei este polonezo-americană. A absolvit Liceul Arhiepiscopul John Carroll din Radnor, Pennsylvania. S-a specializat în științe politice la Universitatea Villanova. După absolvire, Bello a jucat în mai multe piese de teatru la New York.

Filmografie

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1967
Actrițe americane din secolul al XX-lea
Actrițe americane din secolul al XXI-lea
Americani de origine italiană
Americani de descendență poloneză
Americani în viață
Nașteri pe 18 aprilie

Maria Bello


José Mário Branco conta com uma longa discografia que se estende por quase cinco décadas, sendo que exerceu atividade musical desde 1969 (ano de publicação do seu primeiro EP) até ao ano de 2019.

A sua obra musical caracteriza-se maioritariamente por canções no género musical da música de intervenção, mas conta também com composições e arranjos mais orquestrais como é o caso dos álbuns A noite e Resistir é vencer.

De entre a sua obra musical destaca-se ainda o relevante trabalho de produção musical de álbuns de vários artistas portugueses, entre eles José Afonso, Carlos do Carmo, Camané e Katia Guerreiro. De entre a sua discografia fazem também parte trabalhos de composição de bandas-sonoras para filmes e peças de teatro.

Descrição
José Mário Branco editou o seu primeiro EP, Seis cantigas de amigo, no ano de 1969, durante o seu exílio em Paris, França. O EP foi publicado pelos Arquivos Sonoros Portugueses, com o consentimento de Michel Giacometti que reconheceu grande qualidade nas cantigas, e também com o apoio de Fernando Lopes-Graça.

No ano seguinte foi publicado o EP Ronda do soldadinho/ Mãos ao ar!, uma edição de autor que, estima-se, terão conseguido entrar em Portugal clandestinamente cerca de três mil cópias.

Em 1971 é publicado o seu primeiro LP, Mudam-se os tempos, mudam-se as vontades, pela editora Sassetti - Guilda da Música. Aquando do seu lançamento em Lisboa (e sem a presença do autor), foi bastante bem recebido pela crítica musical e a edição esgotou rapidamente. Ainda hoje é considerado um dos melhores álbuns da música portuguesa.

No ano seguinte, 1972, publicou o seu segundo LP Margem de certa maneira, que seria também o seu último trabalho de originais publicado durante o exílio. O álbum foi também bem recebido pela crítica musical, e considerado musicalmente criativo para a época.

Durante o período de exílio em Paris, José Mário Branco iniciou o seu trabalho como produtor, arranjador e diretor musical de álbuns para outros artistas, algo que iria continuar a desenvolver ao longo de toda a sua carreira e que o tornariam num dos mais prestigiados produtores musicais portugueses.

Nesse período destacam-se os trabalhos de produção musical dos álbuns Cantigas do Maio (1971) e Venham mais cinco (1973) de José Afonso, considerados pela crítica como obras-primas da música portuguesa, e ainda o álbum de estreia Os sobreviventes (1972), de Sérgio Godinho. Entre 1970 e 1972 foi ainda produtor e diretor musical de diversos álbuns do cantautor francês Jean Sommer.

Após o 25 de Abril de 1974 e já regressado do exílio, fundou o GAC - Grupo de Acção Cultural juntamente com Tino Flores, Fausto e Afonso Dias, com quem publicou coletivamente os álbuns A cantiga é uma arma (1975)  e Pois canté! (1976), percorrendo o país de norte a sul em concertos e eventos musicais.

No ano de 1978 viu os seus dois primeiros trabalhos para bandas sonoras publicados em disco, sendo elas A confederação (filme de Luís Galvão Teles, onde colaborou com Sérgio Godinho e Fausto) e Gente do norte (de Leonel Brito). Ainda nesse ano foi publicado o LP A mãe, que reúne doze canções de José Mário Branco que fazem parte da peça de teatro com o mesmo nome que foi levada a cena pela companhia de teatro A Comuna - Teatro de Pesquisa em 1978, e com quem já colaborava desde o ano anterior. Nesse mesmo ano foi também publicado o EP Marchas Populares, onde colaborou com Luís Pedro Faro. No ano seguinte, em 1979, foi publicada a banda sonora do filme O ladrão do pão (de Noémia Delgado), também de sua autoria.

Em 1982 foi publicado o seu primeiro álbum de originais oito anos após o seu regresso do exílio, Ser solidário.  Após ter estado em cena em formato espectáculo musical desde 1980 no Teatro Aberto, em Lisboa, José Mário Branco conseguiu publicar o álbum Ser solidário, e juntamente com o álbum publicou também o tema "FMI" em formato maxi single, apresentando a mensagem de que, "por determinação expressa do autor, ficava proibida a audição pública parcial ou total da obra." "FMI" iria tornar-se na sua obra mais conhecida.

Em 1985 publicou o álbum A noite, editado pela UPAV, editora de música fundada pelo próprio.

No ano de 1990 editou o álbum Correspondências, onde cada canção do álbum é dedicada a um remetente diferente. O álbum recebeu em 1992 o Prémio José Afonso.

A partir da década de 90 começou a exercer funções, de forma mais regular, como produtor, diretor e arranjador musical de álbuns para outros artistas, tais como Camané, Amélia Muge, Carlos do Carmo e Gaiteiros de Lisboa, e nesse contexto produziu, até ao final da sua carreira, dezenas de álbuns e/ou canções para os mais variados artistas.

Em 1997 publicou aquele que foi o seu único álbum ao vivo, José Mário Branco ao vivo em 1997, que incluiu canções dos seus álbuns anteriores e alguns temas nunca antes editados. As gravações dos temas foram feitas no Coliseu do Porto a 14 de Junho de 1997, no Teatro da Trindade em Lisboa a 15, 16 e 17 de Junho de 1997, e no Teatro Gil Vicente em Coimbra a 20 de Junho de 1997.

Em 2004 editou o seu último álbum de originais, intitulado Resistir é vencer, e dedicou-o à luta e resistência do povo timorense contra a ocupação por parte da Indonésia.

Em 2009 foi publicado o CD e DVD do espectáculo Três cantos ao vivo, concerto que juntou José Mário Branco a Sérgio Godinho e Fausto, um evento de grande destaque cultural que juntou em palco três dos maiores cantautores da música portuguesa.

No final do ano 2017 a Warner Music Portugal anunciou a reedição da discografia de José Mário Branco, no âmbito das comemorações dos seus cinquenta anos de carreira, e anunciou também que iria publicar no decorrer do ano 2018 uma nova colectânea, Canções escolhidas, e o álbum Inéditos – 1967-1999, que reúne material discográfico nunca antes publicado.

EP's a solo
Publicou os seguintes EP's:

 Seis cantigas de amigo (EP, Arquivos Sonoros Portugueses, 1969)
 Ronda do soldadinho/ Mãos ao ar! (EP, edição de autor, 1970)
 Marchas populares (EP, Diapasão, 1978)
 FMI (Maxi single, Edisom, 1982)
 Qual é a tua, ó meu/ S. João do Porto (EP, Edisom, 1982)

Álbuns a solo
Publicou os seguintes álbuns a solo:

Álbuns coletivos
Publicou os seguintes trabalhos coletivamente:

 La Commune de Paris (EP, Groupe Organon, 1971) com Patrick Morelli
 A cantiga é uma arma (LP, Vozes na Luta, 1975) com GAC – Vozes na luta
 Pois canté (LP, Vozes na Luta, 1976) com GAC – Vozes na luta
 Maio Maduro Maio (CD duplo, Sony Music, 1995) com João Afonso e Amélia Muge
 Três cantos ao vivo (CD duplo, EMI – Valentim de Carvalho, 2009) com Sérgio Godinho e Fausto

Bandas-sonoras
Compôs a música das seguintes bandas-sonoras:

 A confederação (LP, Lamiré Música e Som – Diapasão, 1978) com Sérgio Godinho e Fausto para o filme de Luís Galvão Teles
 Gente do norte (EP, Lamiré Música e Som – Diapasão, 1978) para o filme de Leonel Brito
 O ladrão do pão (EP, Diapasão, 1979) para o filme de Noémia Delgado
 A mãe (LP, Comuna – Cooparte, 1978) para a peça de teatro "A mãe", da Comuna – Teatro de Pesquisa

Colectâneas
Lançou as seguintes coletâneas:

 8 canções de José Mário Branco (Cassete, UPAV, 1991)

 Canções escolhidas 71/97 (CD, EMI – Valentim de Carvalho, 1999)
 Inéditos 1967-1999 (CD duplo, Warner Music Portugal, 2018)
 Canções escolhidas (CD, Warner Music Portugal, 2018)

Álbuns ao vivo
Publicou os seguintes álbuns ao vivo:
 José Mário Branco ao vivo em 1997 (CD duplo, EMI – Valentim de Carvalho, 1997)
 Três cantos ao vivo (CD duplo, EMI – Valentim de Carvalho, 2009) com Sérgio Godinho e Fausto

Colaborações
José Mário Branco colaborou nos seguintes álbuns ou projetos musicais:

 James Ollivier, James Ollivier (1970) LP, Boite à Musique - orquestração, arranjos e direção musical de quatro canções
 Jean Sommer, La musique (s.d) EP, Disques Mouloudji - direção musical
 Jean Sommer, La fête est à nous (1971) Single, Unisson - produção musical
 José Afonso, Cantigas do Maio (1971)  LP, Orfeu - arranjos e direção musical
 Sérgio Godinho, Os sobreviventes (1972) LP, Sasseti – Guilda da Música - arranjos e direção musical, compositor, instrumentista
 Jean Sommer, Adieu la mer est belle (1972) LP, Disques Mouloudji - produção musical
 José Jorge Letria, Até ao pescoço (1972) LP, Sasseti – Guilda da Música - arranjos e direção musical
 José Afonso, Venham mais cinco (1973) LP, Orfeu - arranjos e direção musical, instrumentista
 Miro Casabella, Ti, Galiza (1976) LP, Ariola - arranjos e direção musical, instrumentista e intérprete
 Miro Casabella, A bandeira/ Adeus (1977) EP, Ariola - arranjos musicais
 Jean Sommer, Le blues du chien (1977) LP, Philips - arranjos musicais de uma canção
 Miro Casabella, Treboada (1978) LP, Ariola - arranjos e direção musical, instrumentista
 José Afonso, Fura-fura (1978) LP, Orfeu - mistura
 Quarteto Música em Si, Esta página em branco (1980) EP, Orfeu -  arranjos musicais
 José Afonso, Como se fora seu filho (1983) LP, Sasseti - arranjos e direção musical, instrumentista
 Carlos do Carmo, Um homem no país (1983) LP, Polygram - produção e direção musical, letra e arranjos em algumas canções
 Rodrigo, O fado que eu canto (1984) LP e Cassette, Orfeu/ Moviplay - autor da música e letra da canção "Daqui houve nome Portugal"
 Vitorino, Sul (1985) LP, EMI - arranjos musicais de uma canção
 José Afonso, Galinhas do mato (1985) LP, Transmedia - arranjos e direção musical, intérprete de uma canção
 CGTP-IN, 100 anos de Maio (1986) LP, CGTP-Intersindical - produção musical, composição de uma canção
 Janita Salomé, Olho de fogo (1987) LP, Transmedia - produção e direção musical
 Festa em Abril (1987) LP, Associação 25 de Abril - colaborou na canção "Quantos é que nós somos"
 C.E.D.R.I, Obrigado, Otelo (1989) LP, Harmonia Mundi - compositor de uma canção
 Carlos do Carmo, Que se fez homem de cantar (1990) LP/ CD, Polygram - arranjos e direção musical
 Maria Guinot, Maria Guinot (1990) LP, UPAV - produção musical
 Alexandra, Alexandra... regressa ao passado (1991) LP, UPAV - produção musical
 Bela Bueri, 10 Fados (1993) LP, edição não comercial - assistente de produção
 Amélia Muge, Todos os dias (1994) CD, Sony Music - produção musical e direção artística
 Gaiteiros de Lisboa, Invasões bárbaras (1995) CD, Farol - produção musical, compositor e letrista
 Bom dia Benjamim! (1995) CD, Movieplay - orquestração, sonoplastia e direção musical
 Camané, Uma noite de fados (1995) CD, EMI – Valentim de Carvalho - produção musical
 Camané, Na linha da vida (1998) CD, EMI – Valentim de Carvalho - produção e direção musical, compositor de uma canção
 Amélia Muge, Taco a taco (1998) CD, Polygram - arranjos musicais de sete canções, intérprete musical em várias
 Camané, Esta coisa da alma (2000) CD, EMI – Valentim de Carvalho - arranjos e produção musical
 Jean Sommer, Bon voyage (2000) CD, Cyrla Autoproduction - técnico de produção, arranjo musical de uma canção
 Camané, Pelo dia Dentro (2001) CD, EMI - arranjos e produção musical
 Camané, Camané ao vivo – Como sempre, como dantes (2003) CD duplo, EMI - produção artística, compositor
 Canto nono, O Porto a oito vozes (2003) CD, EMI - direção musical
 Sérgio Godinho, O irmão do meio (2003) CD, EMI - produtor musical de uma canção
 Camané, Sempre de mim (2008) CD, EMI - arranjos, produção e direção musical
 UPA - Unidos Para Ajudar (2008) CD, Sony Music - compôs com Adolfo Luxúria Canibal a letra e música da canção "Loucura"
 Ana Moura, Leva-me aos fados (2009) CD, Wold Village - compôs música p/ uma canção
 Fausto, Em busca das montanhas azuis (2011) CD duplo, Universal Music Portugal - arranjos musicais
 Amélia Muge, Amélia com versos de Amália (2014) CD, Uguro/Sony Music Portugal - arranjos e direção musical, compositor
 Camané, Do amor e dos dias (2010) CD, EMI - produção, arranjos e direção musical, compositor
 Claud, Ministério do amor (2012) CD - compôs letra e música de uma canção
 Camané, Infinito Presente (2015) CD, Warner Music Portugal - produção e direção musical, compositor
 Camané, Camané canta Marceneiro (2017) CD, Warner Music Portugal - arranjos, produção e direção musical
 Samuel, Sempre um fim, sempre um começo (2018) CD, sem editora - arranjos e produção musical
 Duarte, No lugar dela (2021) CD, AVM Music Editions - pré-produção (editado a título póstumo)
 Marco Oliveira, Ruas e Memórias (2021) CD, Sony Music - arranjos, produção e direção musical (editado a título póstumo)
 Camané, Horas vazias (2021) CD, Warner Music Portugal – autor da música da canção "Tenho dois corações" (editado a título póstumo)
 Katia Guerreiro, Mistura (2022) CD, KG Produções - produção musical de duas canções (editado a título póstumo)

Referências
José Mário Branco
Discografias de músicos de Portugal

Ligações externas

 Discogs | Discografia de José Mário Branco

 Arquivo José Mário Branco | CESEM

Discografia de José Mário Branco


El Servicio meteorológico de Canadá (MSC, por su acrónimo en inglés), también conocido como "El Servicio Canadiense del Tiempo", es una división de Environment Canada, que prioritariamente provee información pública meteorológica y previsión del tiempo, además de avisos de alerta meteorológica por tiempo severo y otros riesgos ambientales. El MSC también monitorea y conduce estudios sobre el clima, ciencia atmosférica, calidad del aire y del agua, hielo, y otros temas del ambiente. El MSC opera además una red de estaciones de radio, a través del Canadá, transmitiendo información del tiempo y ambiental las 24 h por día, llamada Meteoradio Canadá.

Actualmente hay Oficinas de pronóstico, en: Vancouver, Columbia Británica; Edmonton, Alberta; Winnipeg, Manitoba; Toronto, Ontario; Montreal, Quebec; Dartmouth (Nueva Escocia); y Gander (Terranova y Labrador).

El Servicio Meteorológico de Canadá posee certificación ISO 9001:2000.

Historia

Observaciones profanas
Antes de 1840, la observación meteorológica en Canadá era hecha por profanos, por entidades (como HBC), y por exploradores, pero esa información no llegaba al público.

Observatorio Magnético y Meteorológico de Su Majestad
En 1840, oficiales británicos (British Ordnance Department) y de la Royal Society establecieron un Observatorio en Toronto, Alto Canadá, uno de los pocos a través del Imperio Británico.

Servicio Meteorológico del Dominio
El Observatorio de Toronto finalizó en 1853, aunque el gobierno canadiense se hizo cargo del servicio y continuó recogiendo datos sobre el clima. El , el Gobierno de Canadá estableció el Servicio Meteorológico de Canadá (MSC), dándole un fondo de $5.000 al Profesor G. T. Kingston de la Universidad de Toronto para establecer una red de observaciones meteorológicas. Esas informaciones fue recogidas y puestas a disposición del público, a partir de 1877. El MSC fue asignado bajo el Ministerio de Marina y Pesca.

Meteorological Division of the Air Services Branch (División Meteorológica de la Rama de servicios aéreos)
De 1936 a 1946, los servicios estuvieron asignados al Ministerio de Transporte, como Meteorological Division of the Air Services Branch y como Meteorological Branch desde 1956.

 Atmospheric Environment Service and Meteorological Service of Canada (Servicio de Ambiente Atmosférico y Meteorológico de Canadá)
En 1971, se estableció el Servicio Meteorológico de Canadá, bajo el Ministerio de Ambiente (Environment Canada) in 1971. The AES was renamed later as the Meteorological Service of Canada'''.

 Directores de Observatorio/MSC
 1840 Tte. C.J.B. Riddell, Royal Artillery
 1841 Capitán J.G. Younghusband
 1841-1853 Capitán Henry Lefroy

 Profesor J.B. Cherriman 1853-1855 - Director Provisional del Observatorio de Toronto
 Profesor G. T. Kingston 1855-1880 - Director del Observatorio de Toronto, y superintendente de MSC
 Charles Carpmael 1880-1894, Director
 Sir R. Frederick Stupart 1894-1929, Director
 John Patterson M.A. F.R.C.S. 1929-1946, Director
 Andrew Thomson D.Sc., M.A. OBE 1946-1959 - Controlador de la División Meteorológica
 Patrick D. McTaggart-Cowan DSc LLD MBE 1959-1964 - Director de la División Meteorológica
 J.R.H. Noble 1964-1971 - Ministro Asistente, Servicio Ambiental Atmosférico
 J.R.H. Noble 1964-1971 - Administrador, Servicio Ambiental Atmosférico

 Sede central
 1840 Old Fort York (Bathurst Street), Toronto, Alto Canadá - alojados en cuarteles sin utilizar
 1840-1853 Kings' College, Toronto, Upper Canada/Alto Canadá - todavía se encuentran en el King's College Circle, Universidad de Toronto (ver Observatorio Magnético y Meteorológico de Toronto)
 1907-1971 Dominion Meteorological Building'' 315 Bloor Street West, Toronto, Ontario - hoy Edificio de Admisiones y Galardones, Universidad de Toronto
 1971–al presente: 4905 Dufferin Street, Toronto, Ontario

Véase también
 Canadian Meteorological and Oceanographic Society
 Environment Canada
 NinJo, nueva estación de trabajo SMC
 Forecast region
 The Weather Network

Referencias

Enlaces externos
 Meteorological Service of Canada
 Environment Canada Weatheroffice

Servicio meteorológico de Canadá

Servicio meteorológico de Canadá


Salmaneser V (akkadisk: Šulmanu-ašarid; hebraisk: שַׁלְמַנְאֶסֶר; græsk: Σαλαμανασσαρ, Salamanassar; latin: Salmanasar) var konge af Assyrien fra 727 til 722 f.Kr. Han optrådte første gang som guvernør af Zimirra i Fønikien i styret under sin fader, kong Tiglat-Pileser III af Assyrien.

Da hans far døde, blev Salmaneser ny konge over Assyrien på den 25. dag af tebet (den tiende måned i den jødiske kalender) i år 727 f.Kr. Han ændrede da sit oprindelig navn Ululayu til "Salmanesar" ("ild-dyrker")  Selv om det har været hævdet, at han fortsatte at benytte navnet Ululayu som kongenavn i positionen som konge af Babylonien, har der ikke været fundet bekræftelse på dette i nogen autentiske officielle kilder.

Oprøret i hovedstaden Samaria (Šomron) i kongedømmet Israel (Nordriget) skete under hans styre, men under belejringen af den jødiske oprørsby døde han den 12. tebet 722 f.Kr. og kronen blev da overtaget af hans broder Sargon II.

Navnet Salmaneser er benyttet for ham i Bibelen, som giver ham og hans fader skylden for at have deporteret folket i Israel i landflygtighed, hvilket var generel praksis for assyrerne for erobrede områder. Det er en del af oprindelsen til legenderne om Israels ti forsvundne stammer. Både Sargon II og dennes søn Sankerib skal også have deporteret jøder i deres efterfølgende krige i Mellemøsten. I 17. og 18. kapitel af Anden Kongebog er han beskrevet som erobreren af Samaria og som den, som sendte byens indbyggere i eksil. I Tobits bog, en af de deuterokanoniske bøger i Det gamle Testamente, kapitel 1, er der fortalt om den landsforviste Tobit som opnåede Salmanesers gunst ved hans hof, kun for at miste den igen under kong Sankerib.

Noter

Assyrien
Babylonien
Konger

Salmaneser V


Julehits 2017 er et dansk opsamlingsalbum med julemusik udgivet den 3. november 2017 på Universal Music. Det viderefører det karakteristiske cover med blå snelandskab og Tuborg-julemand (med en fidget spinner i hånden), designet af Wibroe, Duckert & Partners. Det blev senest brugt på Most Wanted Christmas 2016.

Spor
Band Aid - "Do They Know It's Christmas?"
Joey Moe - "Hey mor"
Ariana Grande - "Santa Tell Me"
Gulddreng - "Guld Jul"
Mariah Carey feat. Justin Bieber - "All I Want For Christmas Is You (SuperFestive!)"
YouKnowWho - "Finally It's Christmas Again"
Mel & Kim - "Rockin' Around the Christmas Tree"
Slade - "Merry X-Mas Everybody"
Cisilia feat. Hasan Shah - "Kold december"
Sam Smith - "Have Yourself a Merry Little Christmas"
Michael Ball - "Driving Home For Christmas"
Shu-Bi-Dua - "Den Himmelblå"
Bobby Helms - "Jingle Bell Rock"
Sys Bjerre - "Det'cember"
Elton John - "Step Into Christmas"
Diskofil - "Til julebal i nisseland" (Plagiat version)
Bryan Adams - "Christmas Time"
Aqua - "Spin Me a Christmas"
The Pussycat Dolls - "Santa Baby"
Sukkerchok - "Hele Julenat, Hele Juledag"
Bing Crosby - "White Christmas"
ABBA - "Happy New Year
Tuborg Juleband - "Tuborg Julebryg Jingle"

Hitlister

Kilder

Musik i 2017
Musik fra Danmark

Julehits 2017


Die Liste gibt den Fortschreibungsstand vom 3. Juli 2018 wieder und umfasst 67 Baudenkmäler.

Baudenkmäler nach Ortsteilen

Freyung

|}

Ahornöd

|}

Aigenstadl

|}

Falkenbach

|}

Geyersberg

|}

Grillaberg

|}

Köppenreut

|}

Kreuzberg

|}

Leitenmühle

|}

Linden

|}

Oberndorf

|}

Ort

|}

Perlesöd

|}

Promau

|}

Reschmühle

|}

Speltenbach

|}

Winkelbrunn

|}

Ehemalige Baudenkmäler

|}

Siehe auch
 Liste der Bodendenkmäler in Freyung

Anmerkungen

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

!
Freyung
Baudenkmaler Freyung

Liste der Baudenkmäler in Freyung


Os oligarcas ucranianos são oligarcas empresariais que surgiram no cenário econômico e político da Ucrânia após o referendo de independência da Ucrânia em 1991. Neste período, a Ucrânia passou a ser uma economia de mercado, com a rápida privatização de ativos estatais. Esses desenvolvimentos refletiram os dos estados vizinhos pós-soviéticos após a dissolução da União Soviética. A influência dos oligarcas ucranianos na política interna e regional, particularmente seus vínculos com a Rússia, tem sido a fonte de críticas de fontes pró-ocidentais que criticam a falta de reforma política ou ação contra a corrupção na Ucrânia.

Em 2008, a riqueza combinada dos 50 oligarcas mais ricos da Ucrânia era igual a 85% do PIB da Ucrânia. Em novembro de 2013, esse número era de 45% (do PIB). Em 2015, devido à Guerra Russo-Ucraniana, o patrimônio líquido total dos cinco ucranianos mais ricos e influentes da época (Rinat Akhmetov, Viktor Pinchuk, Ihor Kolomoyskyi, Henadiy Boholyubov e Yuriy Kosiuk) havia caído de US$ 21,6 bilhões em 2014 para US$ 11,85 bilhões em junho de 2015 (Em 2014, o PIB ucraniano caiu 7%; em 2015, encolheu 12%).

Uso
Os oligarcas são geralmente definidos como homens de negócios que têm influência direta tanto na política quanto na economia. Durante os anos 90, os oligarcas surgiram como empresários politicamente ligados que começaram do nada e enriqueceram através da participação no mercado por meio de conexões com o governo corrupto - mas democraticamente eleito - da Ucrânia durante a transição do estado para uma economia baseada no mercado. Mais tarde, numerosos empresários ucranianos "assumiram o controle" dos partidos políticos (exemplos disso são o Partido dos Verdes da Ucrânia, o Partido Trabalhista da Ucrânia e o Partido Social Democrata da Ucrânia (unido) ou iniciaram novos partidos para ganhar assentos e influência no Verkhovna Rada (parlamento ucraniano).

A ascensão dos oligarcas tem sido ligada aos processos de privatização dos bens do Estado. Esses processos geralmente envolviam a distribuição de títulos de propriedade de tais empreendimentos, terras e imóveis, em base igualitária a toda a população do país, através de instrumentos como cupons de privatização, certificados e cupons. Dadas as diferentes preferências das pessoas em relação à economia de risco, os títulos de propriedade eram facilmente re-vendidos. Os empresários que podiam fornecer um capital inicial de investimento para coletar tais títulos de propriedade podiam assim chegar facilmente à propriedade de propriedades inteiras de antigas propriedades públicas.

A influência dos oligarcas sobre o governo ucraniano é extrema. Em 2011, alguns analistas e políticos ucranianos acreditavam que alguns magnatas empresariais ucranianos, com "relações lucrativas" com a Rússia, estavam deliberadamente impedindo a integração da Ucrânia na União Européia.

Lista de oligarcas por riqueza
No total, os 100 empresários mais ricos da Ucrânia controlam cerca de US$ 44,5 bilhões, segundo a Forbes,  o que representa 27% do PIB ucraniano em setembro de 2021.

Os 10 principais oligarcas ucranianos foram identificados como:

Estudo de Chernenko
Um estudo econômico realizado por Demid Chernenko identificou 35 grupos oligárquicos com base em pontos de dados entre 2002-2016:

Ver também

 Oligarcas russos

Referências
Empresários da Ucrânia
Oligarcas
Economia da Ucrânia
Sociedade da Ucrânia

Oligarcas ucranianos


العربية القبرصية المارونية (arápika أو سانـّا)، إحدى أكثر لهجات العربية تمايزاً. يتحدث بها الموارنة في قبرص، ومعظمهم في نيقوسيا إلا أن بعض تجمعاتهم توجد كذلك في كرماكيتي وليماسول ووفق إحصاء سنة 1995م فإن عدد المتكلمين بهذه اللهجة يبلغ 1300 نسمة وبأن أغلب المتحدثين بها تزيد أعمارهم عن الـ30 سنة.

جلب هذه التنويعة العربية الموارنة النازحون من لبنان على مدار سبعمائة سنة، وقد تأثرت كثيراً باليونانية في صرفها ومفرداتها، كما احتفظت بملامح لغوية عتيقة في بعض النواحي.

أمثلة

جمل:

كل الأحرف تمثل بصورة مقاربة لمثيلاتها في (الألفبائية الصوتية الدولية)، مع وجود بعض الاستثناءات وهي:

المراجع

شتات لبناني في قبرص
لغات قبرص
لغات قبرص الشمالية
قبرصية
موارنة

لهجة عربية قبرصية


أحمد فهمي (مغني) : ممثل ومغني مصري

صفحات توضيح أشخاص

أحمد فهمي (توضيح)