Alen Hadžiabdić (Tuzla, 1. svibnja 1980.), bosanskohercegovački majstor borilačkih vještina. Nositelj je 3. Dana u aikidu.

Životopis

Alen Hadžiabdić je rođen 1. svibnja 1980. godine u Tuzli. U rodnom gradu je završio osnovnu školu Abdurahman Saračević Aco i srednju Medicinsku, a u Sarajevu 2007. godine Fakultet za kriminalistiku, kriminologiju i sigurnosne studije Sveučilišta u Sarajevu. Od 2012. se profesionalno bavi fotografijom.

Godine 2002. tijekom studija u Sarajevu je započeo vježbati aikido.  Zvanje 1. Dan dobio je 2007. godine od Nobuyoshi Tamure. Godine 2012. je od Toshiro Suge u Skoplju dobio 2. Dan, a 2016. godine u istom gradu 3. Dan. Surađivao je s Claudeom Pellerinom i Robertom Sánchezom.

Godine 2007. je osnovao Aikido klub Sonkei u Tuzli, kojeg je 2010. premjestio u Sarajevo.

Živi u Sarajevu.

Izvori

Vanjske povezice
 Aikido klub Sonkei Sarajevo
 Alen Hadžiabdić Photography
 Alen Hadžiabdić: Aikido ne poznaje konflikt, baziran je na našu unutrašnju borbu sa strahovima

Životopisi, Tuzla
Aikidoke

Alen Hadžiabdić


Heinz Kunle (Lörrach,  – ) foi um matemático alemão que trabalhou com geometria.

Formação e carreira
Kunle estudou matemática e física na Universidade de Freiburgo, onde obteve um doutorado em 1953, orientado por Gerrit Bol, com a tese Zur projektiven Kinematik der einparametrigen Quadrikscharen. Obteve a habilitação em Freiburgo em 1960 e a partir de 1962 foi professor associado de geometria na Universidade de Karlsruhe, desde 1963 como professor titular. De 1965 a 1967 foi decano da Faculdade de Ciências Naturais I, de 1970 a 1975 pró-reitor da universidade e de 1983 a 1994 reitor. Em 1968 fundou um departamento de didática matemática na Universidade de Karlsruhe. Como reitor expandiu a cooperação internacional da universidade (França, por exemplo, diplomas duplos em Karlsruhe e ENSAM (École Nationale Supérieure d'Arts et Métiers) em Paris, Rússia, Bulgária, Hungria) e a orientação de pesquisa.

Obras
Editor: Die Technische Universität an der Schwelle zum 21. Jahrhundert: Festschrift zum 175jährigen Jubiläum der Universität Karlsruhe (TH), Springer Verlag 2000

Ligações externas
Stadtwiki Karlsruhe

Cavaleiros da Ordem Nacional da Legião de Honra
Professores do Instituto de Tecnologia de Karlsruhe
Matemáticos da Alemanha do século XX
Alunos da Universidade de Freiburg
Naturais de Lörrach

Heinz Kunle


Frøslev Mose er den danske del af det dansk-tyske moseområde  beliggende vest for Frøslev Plantage og Padborg ved den dansk-tyske grænse. Mosen fortsætter tværs over landegrænsen i Jardelund Mose, og den sammenhængende Frøslev-Jardelund Mose er på 275 hektar, og sammen med engene omkring er det et stort naturområde på omkring 800 hektar.
I et samarbejde mellem delstaten Schleswig-Holstein, Skov- og Naturstyrelsen og de tidligere Sønderjyllands Amt har man genskabt grundlaget for en aktiv højmose.

Landskabet

Den fredede mose ligger på den sydøstlige del af den hedeslette, som blev dannet, da isen smeltede for 15.000 år siden. Kanten af isen stod dér, hvor motorvejen i dag løber. Under isen løb rivende floder, der skar sig ned i landskabet. Sådan blev den fredede tunneldal ved Kruså til. Da vandet blev presset ud under gletsjerkanten, aftog strømmen, og enorme mængder grus og sand blev aflejret mod vest i bakkeøer, der her hælder ganske svagt mod vest. Derefter dannedes der søer, der groede til som moser og nu har udviklet sig til højmoser.

Kulturhistorie

I århundreder har der været gravet tørv i mosen. Det sluttede først da brændselskrisen var overstået i årene efter 2. Verdenskrig.

Frøslevskrinet
I 1872 fandt tørvegraveren Hans Jørgensen fra Ellund et lille udsmykket skrin i nordkanten af Frøslev Mose. Det blev samme år smuglet over grænsen ved Kongeåen og opbevares nu på Nationalmuseet. Skrinet er fra omkring år 1100 og har formentlig rummet et relikvie, rester fra en helgen. Skrinet er 19x14x8 cm og har bestået af en nu forsvundet trææske, belagt med fem kobberplader. Pladerne er belagt med farvet emalje og kanter, kugler og konturer har været forgyldte.
Findestedet er markeret med en egeobelisk.

Naturbeskyttelse
Frøslev Mose, i alt 310 ha højmose, landbrugsarealer og egekrat blev fredet i 1985. Området er udpeget til Natura 2000-område nr. 97 Frøslev Mose, og er både habitatområde og fuglebeskyttelsesområde.

Naturgenopretning
Staten gennemfører en naturgenopretning, hvor 12 km drængrøfter blev i 1995 kastet til, og der er ryddet 70 ha krat og opvækst i den danske del af mosen. Højmosen er begyndt at blive gendannet mange steder. Naturgenopretningen sker i samarbejde med tyskerne.

En særlig kvægrace, der er fremavlet gennem de sidste 25 år, skovkvæg, æder om sommeren de træer og buske, der forsøger at vokse op. Om vinteren går dyrene i plantagen og holder lyngen i ave. Lyng- og klitområderne holdes i øvrigt åbne i plantagen, så det særprægede landskabsbillede bevares.

Eksterne kilder og henvisninger

 Folder om mosen
 Frøslev Mose  på fredninger.dk
 Natura 2000-plan

Lokaliteter i Aabenraa Kommune
Fredede arealer i Danmark
Moser i Danmark

Frøslev Mose


An Eulophia filifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Marie Bosser ngan Philippe Morat. An Eulophia filifolia in nahilalakip ha genus nga Eulophia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eulophia

Eulophia filifolia


L'étau se resserre () est un film américain réalisé par Edmond O'Brien et sorti en 1961.

Synopsis
Après avoir été blessé lors de la Guerre de Corée, Matt Jameson retourne chez lui travailler en Californie en tant qu'ingénieur. Sa femme est alcoolique, et il est attiré par la secrétaire de son patron.

Vince Biskay, un ancien Marine à qui Matt a sauvé la vie, vient lui proposer une offre alléchante mais risquée.

Fiche technique
 Titre original :
 Réalisation : Edmond O'Brien
 Scénario : Ed Waters d'après le roman  de John D. MacDonald (1958)
 Producteur : Stanley Frazen
 Production : Tiger Production
 Photographie : Loyal Griggs
 Musique : Leith Stevens
 Montage : Stanley Frazen, Jack Lippiatt
 Durée : 93 minutes
 Distributeur : Paramount Pictures
 Date de sortie :

Distribution

 Jeffrey Hunter : Matt Jameson
 David Janssen : Vince Biskay
 Stella Stevens : Nina Jameson
 Elaine Devry : Liz Addams
 Virginia Gregg : Ruth
 Dorothy Green : Vera Snavely
 Hugh Sanders : E.J. Malden
 Frank Albertson : Paul Snavely
 Arthur Batanides : Cortez
 Perry Lopez : Puerco
 Bernard Fein : Fat Man
 Tol Avery : Lt. Heisen
 Bob Crane : Ralph Turner

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Jeffrey Hunter - The Film, Television, Radio and Stage Performances, Paul Green, McFarland, 2014

Liens externes

Film américain sorti en 1961
Film dramatique américain
Thriller (film) américain
Film américain en noir et blanc
Film tourné à San Francisco
Film se déroulant à San Francisco
Adaptation d'un roman américain au cinéma

L'étau se resserre (film)


Alchemilla stricta er fjölær jurt af rósaætt (Rosaceae). Hún vex frá Tyrklandi til Kákasusfjalla.

Heimildir

Maríustakkar

Alchemilla stricta


Kamazija (lat. Camassia), biljni rod iz porodice šparogovki, dio je potporodice saburovki. Postoji više vrsta koje rastu po Sjevernoj Americi

Na američkom sjeverozapadu i području Platoa, bila je važan izvor prehrane tamošnjih indijanskih plemena,

Vrste
 Camassia angusta (Engelm. & A.Gray) Blank.
 Camassia cusickii S.Watson
 Camassia howellii S.Watson
 Camassia leichtlinii (Baker) S.Watson
 Camassia quamash (Pursh) Greene
 Camassia scilloides (Raf.) Cory

Sinonimi
 Bulbedulis Raf.
 Cyanotris Raf.
 Lemotrys Raf.
 Quamasia Raf.
 Sitocodium Salisb.
 Stilla W.Young

Izvori

Vanjske poveznice

Saburovke

Kamazija


Jean Castex (f. 25. júní 1965) er franskur stjórnmálamaður og fyrrverandi forsætisráðherra Frakklands. Hann var skipaður þann 3. júlí árið 2020 af Emmanuel Macron Frakklandsforseta.

Æviágrip
Áður en Castex var skipaður forsætisráðherra var hann meðlimur í franska Lýðveldisflokknum og hafði verið bæjarstjóri smábæjarins Prades í Pýreneafjöllum. Castex starfaði sem ráðgjafi Nicolasar Sarkozy Frakklandsforseta og gegndi aðstoðarskrifstofustjórastöðu í forsætisráðuneytinu á stjórnartíð hans. Árið 2020 var Castex fenginn til að stýra afléttingu útgöngubanns vegna kórónaveirufaraldursins í Frakklandi. Hann hafði áður stýrt neyðaráætlun vegna fuglaflensufaraldursins í Frakklandi.

Þann 3. júli árið 2020 skipaði Emmanuel Macron Frakklandsforseti Castex forsætisráðherra Frakklands eftir að Édouard Philippe baðst lausnar ásamt ríkisstjórn sinni. Stjórnarskipti höfðu legið í loftinu um nokkurt skeið og Macron hafði gefið í skyn að hann vildi breyta um áherslur á síðustu tveimur árum kjörtímabils síns. Castex var lítt þekktur þegar hann var skipaður en þótti hafa breiðari skírskotun á pólitíska litrófinu en forveri sinn og meðal annars eiga í betra sambandi við stéttarfélög.

Castex sagði af sér í maí 2022, eftir að Macron vann endurkjör í forsetakosningum mánuðinn á undan. Hann sagði tíma sinn í landsmálunum vera liðinn. Élisabeth Borne varð nýr forsætisráðherra.

Tilvísanir

Forsætisráðherrar Frakklands

Jean Castex


Karl Fouquet (* 1. Januar 1855 in Ferdinandshof; † 27. September 1937 in Verden (Aller)) war ein preußischer Generalleutnant.

Leben
Fouquet bestand Ostern 1874 in Stettin das Abitur. Er immatrikulierte sich an der Philipps-Universität Marburg für Rechtswissenschaft. Zugleich trat er als Einjährig-Freiwilliger in das Kurhessische Jäger-Bataillon Nr. 11. Am 20. Februar 1875 wurde er im Corps Hasso-Nassovia recipiert. Er entschied sich für die militärische Laufbahn und wurde 1877 Sekondeleutnant im 2. Badischen Feldartillerie-Regiment Nr. 30, 1887 Premierleutnant im Feldartillerie-Regiment "von Scharnhorst" (1. Hannoversches) Nr. 10, 1891 Hauptmann im Feldartillerie-Regiment "von Clausewitz" (1. Oberschlesisches) Nr. 21. 1893 wurde er zum 2. Lothringischen Feldartillerie-Regiment Nr. 34 versetzt und 1901 zum Major befördert. Seit 19. September 1901 war er Abteilungskommandeur im 2. Badischen Feldartillerie-Regiment Nr. 30, wurde 1909 Oberstleutnant, 1910 Kommandeur des 2. Niederschlesischen Feldartillerie-Regiments Nr. 41, 1911 Oberst, 1914 Kommandeur der 2. Feldartillerie-Brigade der 2. Division in Insterburg.

Von 1914 bis 1917 nahm er am Ersten Weltkrieg teil. Fouquet wurde am 22. August 1914 Generalmajor und am 12. August 1916 Kommandeur der 12. Division. Am 16. Februar 1917 erhielt er seinen Abschied. Am 28. Januar 1919 erhielt er den Charakter als Generalleutnant. Den Ruhestand verbrachte er in Verden.

Literatur
 Corpstafel der Hasso-Nassovia zu Marburg. 15. Juli 1839 bis 15. Juli 1959. Bad Ems, Diez, Limburg 1959, S. 133.

Einzelnachweise

Generalleutnant (Königreich Preußen)
Befehlshaber im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Artillerist (Preußen)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1855
Gestorben 1937
Mann

Karl Fouquet


ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ තැපැල් සේවාවේ දුම්රිය තැපැල් සේවාව සැලකිය යුතු තැපැල් ප්‍රරවාහනය සේවාවක් ලෙස එක්සත් ජනපදය තුළ 19 වන සියවසේ මැද භාගයේ සිට 20 වන සියවසේ මැද භාගය තෙක් පැවතුණි. දු.තැ.සේ., හෝ එහි අනුප්‍රාප්තික තැපැල් ප්‍රරවාහන සේවාය (තැ.ප්‍ර.සේ.), එක්සත් ජනපදයේ අතිමහත් බහුතර ලිපි සහ පැකේජ 1890 දශකයේ සිට 1960 දශකය තෙක් තැපැල්  කලහ.

ඉතිහාසය
මාර්ග තැපැල් තෝරා බේරා ගැනීමේ සංකල්පයෙහි නිර්මාතෘ ලෙස චිකාගෝ තැපැල් කාර්යාලයේ කළමනාකරු  ජෝර්ජ් B. ආම්ස්ට්රෝන් පිදුම් ලැබූ අතර පසුව එය දුම්රිය තැපැල් සේවාව බවට පත්විය. ආම්ස්ට්රෝන් මෙම ක්‍ර්‍ර්‍රියාවලිය සමඟ  සම්බන්ධය ඇතිවීමට පෙර තැපැල් අගුලු දැමූ මලු තුල රැගෙන ගිය නමුත් තැපැල් මලු අදාල ගමනාන්ත නගරයට පැමිණෙන විට තැපැල් බෙදා හැරීම සඳහා සුදනම් කල ක්‍රමවත් වැඩපිලිවෙලක් නොතිබුනි.

ආම්ස්ට්රෝන්ගේ ඉල්ලීමට ප්‍රතිචාර ලෙස මෙම සංකල්පය සමග අත්හදා බැලීමක්, චිකාගෝ හා උතුරු බටහිර දුම්රිය මාර්ගයහි  චිකාගෝ හා ක්ලින්ටන්, අයෝවා අතර 1864 අගෝස්තු 28 පළමු දුම්රිය තැපැල් කාර්යාලය (දු.තැ.කා.) මෙහෙයුම් ආරම්භ කරන ලදි. මෙම සංකල්පය ඉතා ඉක්මනින් සාර්ථක ලෙස දැක,  වෙනත් දුම්රිය මාර්ග මෙහෙයුම්  චිකාගෝ පිටත  චිකාගෝ ඇතුළු බර්ලින්ග්ටන් හා ක්වින්සි, චිකාගෝ හා රොක් අයිලන්ඩ්, පෙන්සිල්වේනියා සහ ඊරි අතර පුළුල් කලහ.

දුම්රිය තැපැල් සේවය 1869 වන විට  නිල වශයෙන් ආරම්භ කරන ලදී, එක්සත් ජනපදයෙහි සියලු ප්‍රධාන දුම්රිය මාර්ග දක්වා මෙම පද්ධතිය පුළුල් වි, සහ රට මෙහෙයුම් අංශ හයකට වෙන් කරන ලදී. එක් එක් අංශය පුරා අධිකාරි ඇතිකර, ජෝර්ජ් B. ආම්ස්ට්රෝන්ගේ සියලු මඟ පෙන්වීම යටතේ චිකාගෝ සිට වොෂින්ටන්, d. c. දක්වා කැඳවා තැපැල් දුම්රිය සේවා සාමාන්‍ය අධිකාරී බවට පත් විය. ආම්ස්ට්රෝන්  වසර දෙකක් පමණක් දුර්වල සෞඛ්‍ය නිසා ඉල්ලා අස්වීමට පෙර සාමාන්‍ය අධිකාරී ලෙස සේවය කලේය. ඔහු ඉල්ලා අස්වී දින දෙකකට පසු  1871  මැයි 5 චිකාගෝහිදී මියගියේය.

ජෝර්ජ් එස්. බෑන්ග්ස්, චිකාගෝහි ආම්ස්ට්රෝන් අනුප්‍රාප්තිකයා, තැපැල් දුම්රිය සේවාවේ දෙවන සාමාන්‍ය අධිකාරී ලෙස පත් කරන ලදී. බෑන්ග්ස් වේග තැපැල් දුම්රිය භාවිතය දිරිමත් කර, දුම්රිය සම්පූර්ණයෙන්ම තැපැල් මෝටර් රථ වලින් සෑදී,  පොදු ගමන් අවශ්‍යතා වෙනුවට තැපැල් කාර්යාල අවශ්‍යතා වෙත කඩිනම් කාලසටහන් නිර්මාණය කලේය.

1890 දී, තැපැල් දුම්රිය ලිපිකරුවන්  5,800ක් දුම්රිය මාර්ග සැතපුම්  154,800(249,100 කි.මි) පුරා  සේවා සපයති. 1907 සිට 14,000 කට වැඩි ලිපිකරුවන් සැතපුම් 203,000(327,000 කි.මි.) පුරා සේවා ලබා දෙති. 1913 දී, තැපැල් කාර්යාලය තැපැල් පාර්සල් හැසිරවීම ආරම්භ කරන විට, තැපැල් පරිමාව විශාල ලෙස වර්ධනය විම හැසිරවීමට ප්‍රධාන නගර වල පර්යන්තය දුම්රිය තැපැල් කාර්යාලය මෙහෙයුම් දු.තැ.සේ. විසින් ස්ථාපිත කරන ලදී. 1920 දී දුම්රිය තැපැල් සේවා එහි උපරිමයට ලගා වී, පසුව ක්‍රරමයෙන් අඩුවීමක් දු.තැ.කා. සේවයේ ශාඛා අංශ හා ද්විතීයික මාර්ගයන්හි  ඛණ්ඩනයක් සමග දක්නට ලබුණි. 1942 පසුව, සමහර දුම්රිය තැපැල් කාර්යාල මෙහෙයුම් ඛණ්ඩනයෙන් පසු නොකඩවා තෝරා බේරා ගැනීමේ අධිවේගී තැපැල් කාර්යාලය (අ.තැ.කා.) සේවාව යොදා ගැනුණි. අධිවේගී තැපැල් ප්‍රවාහනය පවතින බවට පත් විම හේතුවෙන් දුම්රිය තැපැල් සේවාව, තැපැල් ප්‍රවාහන සේවාව  ලෙස නැවත නම් කරන ලදී.

1950 දශකය අගභාගයේ දී සහ 1960 දශකය මුල්භාගයේ දී මාර්ග කඩිනමින් අතහැර,සහ තවත් බොහෝ ඉතිරි මාර්ග 1967 දී නතර කරන ලදී. 1974 ජුනි මස 30 වන දින අවසන් අධිවේගී තැපැල් කාර්යාල මාර්ගය ක්ලීව්ලන්ඩ් හා සින්සිනාටි අධිවේගී මාර්ග තැපැල් කාර්යාල නතර විය. 1977 ජුනි මස 30, අවසන් දුම්රිය තැපැල් කාර්යාලය නිව්යෝර්ක් හා වොෂින්ටන්, d. c. අතර ක්‍ර්‍ර්‍ර්‍රියාත්මක විය.

චිකාගෝ හි ලූප් ස්ථාන තැපැල් කාර්යාලයේ  උතුරු පැත්තේ ආම්ස්ට්රෝන්ගේ විශාල ස්මාරකයක්  දර්ශනය වේ.

දු.තැ.කා. දුම්රිය රථ සංරක්ෂණය හා ප්‍රතිසංස්කරණය
යථා තත්ත්වයට පත්කල දු.තැ.කා. රථය Pioneer Zephyrහි  කොටසක් ලෙස නගරයේ විද්යා හා කර්මාන්ත කෞතුකාගාරයේදී ප්‍රදර්ශනය කරන ලදි.

ප්‍රතිසංස්කරණය කළ 1927 AT&SF දුම්රිය #74, දු.තැ.කා. රථය කම්පෝ(සැන් ඩියාගෝ දේශය)CA.හි, නිරිත දිග පැසිෆික් දුම්රිය කෞතුකාගාරය තුළ ප්‍රදර්ශනය කරන ලදි.

මෙහෙයුම් අංශ - 1950
 පලමු අංශය: Maine, Vermont, New Hampshire, Rhode Island, Connecticut, Massachusetts. මූලස්ථානය: Boston, Massachusetts.
 දෙවන අංශය: New York, New Jersey.මූලස්ථානය : New York City.
 තෙවන අංශය: District of Columbia, Virginia, West Virginia, North Carolina.මූලස්ථානය : Washington, D.C.
 සිව්වන අංශය: Tennessee, South Carolina, Alabama, Georgia, Florida.මූලස්ථානය : Atlanta.
 පස්වන අංශය: Kentucky, Indiana, Ohio. මූලස්ථානය: Cincinnati.
 හයවන අංශය: Illinois, Iowa.මූලස්ථානය : Chicago.
 හත්වන අංශය: Missouri, Kansas. මූලස්ථානය: St. Louis, Missouri.
 අටවන අංශය: California, Nevada, Utah, Arizona. මූලස්ථානය: San Francisco.
 නවවන අංශය: Michigan, also lines of New York Central Railroad between New York City and Chicago. මූලස්ථානය: Cleveland.
 දසවන අංශය: North Dakota, South Dakota, Minnesota, Wisconsin, Michigan peninsula. මූලස්ථානය: St. Paul, Minnesota.
 එකොලොස්වන අංශය: New Mexico, Texas, Oklahoma. මූලස්ථානය: Fort Worth.
 දොලොස්වන අංශය: Arkansas, Louisiana, Mississippi.මූලස්ථානය : New Orleans.
 දහතුන්වන අංශය: Montana, Idaho, Oregon, Washington. මූලස්ථානය: Seattle.
 දහහතරවන අංශය: Colorado, Wyoming, Nebraska. මූලස්ථානය: Omaha.
 පහලොස්වන අංශය: Pennsylvania, Delaware, also lines of Pennsylvania Railroad west of Pittsburgh. මූලස්ථානය: Pittsburgh.

ආශ්‍රිත ලිපි
 දුම්රිය සේවා සුරතලා Owney
 දුම්රිය තැපැල් සේවා පුස්තකාලය
 වොෂින්ටන් උද්‍යාන හා සත්වෝද්‍යාන දුම්රිය

අමතර කියවීම්
 [එක්සත් ජනපදයේ තැපැල් සේවයේ ඉතිහාසය 1775-1993: දුම්රිය තැපැල් සේවාය]
[ජාතික තැපැල් කෞතුකාගාරය - දුම්රිය තැපැල් කාර්යාලය]
 එක්සත් ජනපදයේ වසර 29 ක දුම්රිය තැපැල් සේවා මතකයෙන්  බර්ග්මන්, එඩ්වින් B. අවසන් වසර කිපය, ජංගම තැපැල් කාර්යාල සමාජය, ඔමාහාහි, නෙබ්රස්කා.
 විල්කින්, ක්ලැරන්ස්. (1985) , දුම්රිය තැපැල් සේවා, දුම්රිය තැපැල් සේවා පුස්තකාලය, Boyce, වර්ජිනියා. MS Word file ලෙස [http://www.railwaymailservicelibrary.org/articles/THE_RMS.DOC] දි ලබ ගත හැකිය.
 එක්සත් ජනපද තැපැල් කාර්යාලය දෙපාර්තමේන්තුව. (1956) මිනිසුන් සහ තැපැල් ප්‍රවාහනය, දුම්රිය තැපැල් සේවා පුස්තකාලය, Boyce, වර්ජිනියා. කොටසක් වීඩියෝ පටයක් ලෙස  [] දි ලබා ගත හැකිය.
 ජාතික තැපැල් ප්‍රවාහන සංගමය. (1956) තැපැල්  ගමන, දුම්රිය තැපැල් සේවා පුස්තකාලය, Boyce, වර්ජිනියා.කොටසක් වීඩියෝ පටයක් ලෙස ලබා ගත හැකිය. http://www.railwaymailservicelibrary.org/videos/MIM-01.MPG

මූලාශ්‍ර
 Carr, Clark E. (1909) The Railway Mail Service, Its Origin and Development, A.C. McClurg & Co., Chicago.
 Bergman, Edwin B. (1980)  29 Years to Oblivion, The Last Years of Railway Mail Service in the United States, Mobile Post Office Society, Omaha.
 Romanski, Fred J. The Fast Mail, History of the Railway Mail Service, Prologue Vol. 37 No. 3, Fall 2005, College Park, Maryland.
 Pennypacker, Bert The Evolution of Railway Mail, National Railway Bulletin Vol. 60 No. 2, 1995, Philadelphia.

දුම්රිය තැපැල් සේවාව


Sargant Fury war eine 1987 in Hannover gegründete Hardrock-Band, die sich 1995 nach der Veröffentlichung von drei Studioalben auflöste. Der Bandname war der Marvel-Comicserie Sgt. Fury and his Howling Commandos entliehen, die von 1963 bis 1981 erschienen war.

Geschichte
Sargant Fury wurde 1987 von den Musikern Bauke De Groot (Bass), Olaf Grosser (Gitarre), Kai Steffen (Gitarre) und Schlagzeuger Heiko Heike gegründet. Die Band, zu der Zeit noch ohne Sänger, nahm ein Demoband mit dem Titel United States of Europe auf, das durch Zufall nach Großbritannien gelangte, wo es sich der in Newcastle lebende Andrew "Mac" McDermott anhörte, der Sargant Fury seine Dienste anbot und nach Hannover zog. Das 1991 veröffentlichte Debütalbum Still Want More verhalf der Gruppe zu einem guten Start, und sie bekam die Gelegenheit, im Vorprogramm von Bands wie Thunderhead, Napalm, Ten Years After und Ian Gillan zu spielen.

Nach Veröffentlichung des zweiten Albums, das den Titel Little Fish bekam, tourte die Gruppe mit Skew Siskin, Hittman und Mental Hippie Blood. Obwohl das Album positive Kritiken erhielt, blieben die Verkaufszahlen mäßig und die Band verlor ihren Plattenvertrag mit WEA. Bauke De Groot verließ die Band und stieg kurze Zeit später bei der Band Hate Squad ein. Er wurde durch Carsten Rebentisch ersetzt, der vorher bei der hannoverschen Band Lawdy gespielt hatte.

Die Band vollzog einen Stilwechsel und veröffentlichte ihr letztes Album, Turn the Page, 1995. Das Album, das zwei Coverversionen (Maniac von Michael Sembello und Can't get Enough von Bad Company) enthält,  wurde im Wesentlichen "von Balladen und getragenen Songs" dominiert, von "der erfrischenden Spontanität blieb nicht viel" übrig. Noch im selben Jahr löste die Band sich auf, McDermott wurde später Sänger der Progressive-Rock-Band Threshold und verstarb am 3. August 2011 an Nierenversagen.

2009 erschien mit Do You Remember: The Anthology ein Boxset, das alle drei Alben der Band vereint.

Gründungsmitglied Bauke De Groot erlag im August 2021 einem langen Krebsleiden.

Diskografie
 1991: Still Want More
 1993: Little Fish
 1995: Turn the Page
 2009: Do You Remember: The Anthology

Weblinks

Einzelnachweise

Hard-Rock-Band
Band (Hannover)
Deutsche Band

Sargant Fury


George Fox University is a private Christian university in Newberg, Oregon. Founded as a school for Quakers in 1891, it is now the largest private university in Oregon with more than 4,000 students combined between its main campus in Newberg, its centers in Portland, and Redmond, and online. The  main campus is near downtown Newberg, near the junction of Oregon Route 99W and Oregon Route 219. George Fox competes athletically at the NCAA Division III level in the Northwest Conference as the Bruins. The school colors are navy blue and old gold. The university is associated with the Evangelical Friends Church International.

History
The university was founded in Newberg, Oregon, in 1885 by Quaker pioneers, originally called Friends Pacific Academy for several years before becoming a college in 1891 as Pacific College. The Bruin mascot comes from a real bear cub found in 1887 in the Coast Range's foothills near Carlton, about  west of Newberg. The cub's mother had been shot, and a Pacific Academy student found the cub and brought it back to campus. Years later, the bear hide became the senior class's unofficial mascot, and other students often attempted to steal it away. After the hide deteriorated, a leather replica was created and called Bruin Jr. Students today still participate in student-government-sponsored class competitions called "Bruin brawls" for possession of Bruin Jr.

In 1893 the school was incorporated as a joint-stock company. It became a four-year school in 1925. Herbert Hoover's uncle H. J. Minthorn served as the school's first president, and Hoover was an early student at the academy. The school's name changed to George Fox College in 1949 to honor George Fox, the founder of the Quaker movement.

From 1991 to 2010, George Fox provided each traditional undergraduate student with a computer. In 1996, the college merged with Western Evangelical Seminary to form George Fox University. Associate professor of biology Dwight Kimberly received the Carnegie Foundation's Oregon Professor of the Year award in 2000. Associate professor of theatre Rhett Luedtke was one of three faculty members nationally to receive a National Directing Fellow Award from the John F. Kennedy Center in 2010.

The student body has grown more than 500% since 1986, when enrollment was 549. With more than 4,000 students in Newberg, Portland, and other Oregon teaching sites, George Fox is now the state's largest private university.

In 2014, prompted by a housing dispute involving a transgender student, George Fox University sought and received an exemption from Title IX's requirements with respect to transgender students.

In 2015, the school completed a new residence hall, Brandt Hall, named for former school president David H. Brandt and his wife, Melva. A new dining hall, Canyon Commons, opened in the fall of 2016.

Academics

George Fox grants degrees at each of the traditional levels of university education, baccalaureate, master's degrees, and doctorates. The university participates in the Richter Scholars program, which sponsors 15 to 25 students each year in encouragement of original research. The university also offers study-abroad opportunities through the "Best Semester" program offered by the Council for Christian Colleges and Universities (CCCU).

Athletics

The George Fox athletic teams are called the Bruins. The university is a member of the Division III level of the National Collegiate Athletic Association (NCAA), primarily competing in the Northwest Conference (NWC) since the 1995–96 academic year. In 2021-22 and 2022-23, George Fox won the Northwest Conference McIlroy-Lewis All-Sports Trophy for best all-around finishes in both seasons. The Bruins previously competed in the Cascade Collegiate Conference (CCC) of the National Association of Intercollegiate Athletics (NAIA) from 1993–94 to 1994–95. They had competed in the NAIA from 1965 before switching affiliation into the NCAA in 1998.

George Fox competes in 23 intercollegiate varsity sports: Men's sports include baseball, basketball, cross country, eSports, football, golf, soccer, swimming, tennis and track & field (indoor and outdoor) for men. Women compete in basketball, cross country, eSports, golf, lacrosse, soccer, softball, swimming, tennis, track & field (indoor and outdoor) and volleyball.

Accomplishments
The Bruins have won four team NCAA DIII national championships. In 2004, the baseball team won the NCAA Division III national championship, a game recognized as one of the top 50 moments in Northwest Sports History by Portland radio station KFXX AM 1080, "The Fan."

In 2009, the school's women's basketball team went undefeated (32–0) and capped the season with a 60–53 defeat of Washington University in St. Louis in the title game. In winning, George Fox claimed the first Division III national women's championship for any program west of the Rocky Mountains. Head coach Scott Rueck was named the NCAA Division III national coach of the year.

In 2018, the women's track and field team were co-champions with University of Massachusetts Boston.

In 2023, the women's golf team won the national championship after qualifying for the national tournament for 13 consecutive years. They were the third women's golf program west of the Mississippi and the first school in the Pacific Northwest to win the title.

Football
Football was reintroduced as a varsity sport at George Fox in the fall of 2014 after a 45-year hiatus from the sport. The head coach for the resurrection was Chris Casey, brother to former Bruin and current Oregon State Beaver baseball coach Pat Casey.

Student life

George Fox University is a full member of the Council for Christian Colleges and Universities. Students sign a lifestyle agreement, attend required chapel/current-event gatherings, and participate in service projects. No statement of faith or religious preference is required to attend, although the student body is overwhelmingly Christian. Faculty members and staff are required to sign a statement professing faith in traditionally Christian doctrines.

The university hosts dozens of Christian speakers each year through twice-weekly chapel/current-event gatherings. Hundreds of students each year participate in Winter and Spring "Serve trips" throughout the Western United States, Mexico, and Canada. In groups of 10–25, students give a week of either break to provide volunteer labor for missions, homeless shelters, nonprofits, and other charitable causes. Faculty, staff, and students also participate in "Serve Day" each September. A weekday off from work and classes allows over 90% of eligible individuals the opportunity to volunteer at local churches, schools, nonprofits, etc. performing manual labor and maintenance work.

George Fox University is a center for Quaker thought (although only about 5% of the student body are Quakers) and houses an extensive library of historical Quaker literature. The Northwest Yearly Meeting gathers each summer on campus and is headquartered adjacent to GFU. In 1984, the university founded its Center for Peace Learning, now known as the Center for Peace and Justice, as an outgrowth of its connection to the Friends peace testimony.

Campus locations
In addition to its main campus in Newberg, the university teaches classes in two other locations: Portland and Redmond. The Newberg campus includes two structures listed on the National Register of Historic Places. One, Minthorn Hall, was built in 1886 and is still used for classes. The other, Jesse Edwards House, was constructed in 1883 and serves as the residence for the university president.

A variety of student housing is available on Newberg's campus including 23 houses, 10 residence halls, and four apartment buildings.

Rankings

George Fox University is ranked by U.S. News & World Report as a first-tier regional university in the West. According to data compiled by that magazine for its 2014 "America's Best Colleges" issue, George Fox ranks No. 58 out of approximately 1,800 accredited institutions in the nation in percentage of students (49%) studying outside the country before graduation.

In 2011–2012, Kiplinger's Personal Finance magazine rated George Fox among the top four Christian colleges and top 80 private schools nationwide in its "Best Value" assessment.

Notable alumni and educators

Those who have attended or graduated from George Fox include:
Cherie Buckner-Webb, member of the Idaho Senate
Robert F. Burt, American Navy officer who served as the 24th Chief of Chaplains of the United States Navy from 2006 to 2010
Ken Carter, high school basketball coach for alma mater Richmond High School (inspired the 2005 movie Coach Carter)
Pat Casey, former head baseball coach of the Oregon State Beavers
John Davis, former member of the Oregon House of Representatives
Aaron Elling, professional football placekicker (transferred to University of Wyoming before graduation)
Richard Foster, author of Celebration of Discipline
Peggy Fowler, retired CEO of Portland General Electric
Herbert Hoover, thirty-first President of the United States (attended Pacific Academy before his admission to Stanford)
Rick Johnson, author and speaker
Dan Kimball, pastor and author involved in the Emerging church movement
John Lim, former Oregon politician and businessman
Carmen Guerricagoitia McLean, associate judge on the Superior Court of the District of Columbia
Gina Ochsner, writer
Andy Olson, former member of the Oregon House of Representatives
Darleen Ortega, judge on the Oregon Court of Appeals
Bill Post, former member of the Oregon House of Representatives
Rolf Potts, travel writer
Robert L. Saucy, biblical scholar and professor of systematic theology
Daniel L. Smith-Christopher, theologian and author

Those who have taught at George Fox include:
Stan Bunn, Oregon lawyer and politician, former Superintendent of Public Instruction
Mark David Hall, author on early American history
Mark Hatfield, former Oregon politician and educator
Lynn Lundquist, former Speaker of the Oregon House of Representatives
Leonard Sweet, Visiting Distinguished Professor

References

Further reading
 Ralph Beebe, A Heritage to Honor, A Future to Fulfill: George Fox College, 1891-1991. Newberg, OR: Barclay Press, 1991.

External links

 Official athletics website

Quaker universities and colleges
Universities and colleges established in 1885
Universities and colleges accredited by the Northwest Commission on Colleges and Universities
Buildings and structures in Newberg, Oregon
Education in Yamhill County, Oregon
1885 establishments in Oregon
Evangelicalism in Oregon
Council for Christian Colleges and Universities
Private universities and colleges in Oregon

George Fox University


An Poa jugicola in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dennis Ivor Morris. An Poa jugicola in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa jugicola


Le funiculaire Taksim–Kabataş, dénommé aussi F1 sur le plan des transports, est un funiculaire entièrement souterrain situé à Istanbul en Turquie.

Il fait partie des transports en commun de la ville et permet de relier le quartier du Kabataş à la place Taksim. Ouvert en 2006, il s'agit de la deuxième ligne de funiculaire inaugurée à Istanbul après le Tünel.

Description
La ligne du funiculaire est longue d'environ 600 m, elle présente une dénivelé d'environ 70 m avec une pente maximale de 22%. Elle est située intégralement en souterrain dans un tunnel à voie unique avec un évitement pour le croisement des voitures situé au milieu. Les départs de voiture ont lieu toutes les 3 minutes et le temps de trajet pour relier les deux stations prends un peu plus de 2 minutes.

La station Kabataş est située dans le quartier du même nom et à proximité des rives du Bosphore. Elle offre une correspondance avec la ligne T1 du tramway ainsi qu'avec l'un des principaux embarcadères de la ville où de nombreux ferrys permettent de traverser le détroit.

La station Taksim est située sous la célèbre place Taksim, particulièrement fréquentée par les touristes et les habitants de la ville. Elle offre une correspondance avec la ligne M2 du métro ainsi qu'avec la ligne historique T2 du tramway.

Notes et références

Transport ferroviaire en Turquie
Transport à Istanbul

Funiculaire Taksim–Kabataş


La chronobiologie des migraines consiste en l'étude de la variation des migraines selon le temps. La nature oscillante des migraines s'observe à plusieurs échelles et suggère qu'elle suit des rythmes circadiens, hebdomadaires, menstruels et saisonniers.

Distribution circadienne

Il existe une variation circadienne dans la fréquence des crises de migraine et ces dernières sont déclenchées avec un pic en matinée(entre 6 h et 12 h).

Influence de la mélatonine plasmatique
Il a été suggéré que la mélatonine plasmatique, une hormone qui est impliquée dans la rythmicité endogène du cycle  éveil-sommeil, pourrait être un marqueur biochimique fiable dans la détection des migraines. La population souffrant de migraine a montré une diminution significative des niveaux de mélatonine plasmatique, comparée à celle d'un groupe témoin. Ceci a été d'ailleurs confirmé par une étude effectuée sur une petite série de patients migraineux, chez qui la mélatonine administrée a été efficace dans la réduction des crises de migraines.

Influence du cortisol plasmatique
Le stress représente le facteur le plus important à l'origine de migraines démontrant qu'une autre hormone pourrait être impliquée dans l'oscillation circadienne des crises de migraine : le cortisol plasmatique.  En général, les niveaux de cortisol atteignent leur pic tôt le matin, juste avant le réveil, et chutent au courant de la journée. Certains patients migraineux présentent des niveaux de cortisol élevés qui ne respectent pas la norme. Cependant, l'augmentation de cortisol plasmatique pourrait être le résultat de la douleur des migraines elles-mêmes ou de la présence d'un certain type d'état psychologique ou émotionnel et non pas directement la cause de la migraine.

Les résultats retrouvés dans la littérature mentionnent à la fois des niveaux de cortisol élevés et normaux à faible dans certains cas, durant des épisodes de migraines. Néanmoins, les raisons expliquant ces différences sont encore méconnues. De plus, il s'avère que peu importe la matrice biologique utilisée, les résultats restent les mêmes.  Ainsi, l'association entre les taux de cortisol plasmatiques et les migraines est encore mal connue et même plutôt controversée.

Bien que des études montrent que les crises de migraine suivent un modèle cyclique monophasique de 24 heures avec un pic tôt le matin, d'autres études rapportent un pic à d'autres moments de la journée ou encore un modèle cyclique biphasique de 24 heures avec deux pics. Toutefois, cela pourrait s'expliquer par des différences méthodologiques telles que les différences d'âge et le type d'étude.

Distribution hebdomadaire
Les crises de migraines ont une distribution hebdomadaire et leur fréquence augmente vers la fin de la semaine. En effet, le samedi est associé à un nombre significativement plus élevé de crises que les autres jours de la semaine. Toutefois, il est peu probable qu'un rythme infradien endogène soit responsable du schéma de distribution de ces migraines. En revanche, les facteurs environnementaux sont une explication plus plausible puisque le passage de la semaine au week-end s'accompagne souvent de changements dans le mode de vie.

L'explication généralement proposée pour les migraines qui apparaissent à cette période est le changement du niveau de stress, voire la disparition soudaine du stress pendant la fin de semaine. De plus, seuls les patients ayant un emploi, et non les chômeurs, possèdent ce schéma de distribution hebdomadaire. Ces résultats indiquent donc que le travail et le stress lié au travail influencent grandement le schéma hebdomadaire de la migraine.

La modification du rythme du sommeil a également été soulignée, puisqu'il a été suggéré que le sujet dort trop longtemps, ou plus longtemps que d'habitude pendant la fin de semaine. Néanmoins, le fait de faire la grasse matinée la fin de semaine ne semble pas à lui seul être un facteur suffisant pour induire un risque.

Quelques études ne démontrent pas une augmentation significative de la fréquence de ces crises le week-end et suggèrent plutôt qu'elles sont distribuées de manière égale tout au long de la semaine.

Distribution selon le cycle menstruel

La migraine est fréquemment associée au cycle menstruel chez les femmes et on appelle ce phénomène migraine menstruelle. Les crises de migraines menstruelles ont tendance à être plus longues et s'accompagnent de nausées plus sévères que les crises en dehors du cycle menstruel. Selon la Classification internationale des céphalées, la migraine menstruelle est souvent sans aura, où "aura" représente tous changements sensoriels qui se produisent avant une migraine. Elle est subdivisée en migraines liées aux menstruations (MRM ou « menstrually related migraine »)  et en migraines menstruelles pures (PMM ou « pure menstrual migraine »). Par convention, le premier jour du flux menstruel est appelé jour (+1) ce qui veut dire qu'il n'y a pas de jour zéro (0). La PMM survient exclusivement entre les jours -2 et +3 du cycle menstruel dans au moins 2/3 cycles. D'autre part, la MRM peut se produire non seulement entre les jours -2 et +3, mais également à d'autres moments du cycle menstruel. Enfin, Sommerville et al., (1972) proposent que l'élément déclencheur des crises de migraine menstruel soit la réduction soudaine du niveau d'œstrogène en circulation à la suite de plusieurs jours d'exposition à des niveaux élevés. Dans un cycle menstruel normal, ce retrait se produit à la fin de la phase lutéale. Pour appuyer cela, il a été démontré que la migraine pouvait être retardée grâce au maintien d'un niveau plasmatique d'œstradiol élevé via une injection intramusculaire du composé à action prolongé, le valérate d'œstradiol. Ce retardement migraineux n'a pas été observé avec l'administration d'œstradiol à action courte, confirmant ainsi qu'une exposition prolongée à l'œstrogène permet de retarder l'apparition de cette migraine. Sachant cela, il ne faut tout de même pas exclure le fait que d'autres changements hormonaux et biochimiques à cette période du cycle pourraient également jouer un rôle important.

Distribution circannuelle ou saisonnière
Des études norvégiennes suggèrent qu'il existe une périodicité circannuelle ou saisonnière des crises de migraine lorsque les recherches sont menées dans une même région, avec un même climat et les mêmes réglages de l'horloge endogène. En effet, il est difficile de déterminer si une période de l'année à un effet plus négatif qu'une autre pour les patients migraineux puisque les études sont menées à différents endroits dans le monde avec des cycles jour/nuit distincts. Durant la période du 1er juillet 1996 au 30 juin 1998, un plus grand nombre de migraines a été rapporté pendant la saison estivale arctique lumineuse dans le nord de la Norvège. Ce phénomène a notamment été observé chez les femmes avec migraine avec aura (MA), mais pas chez celles avec migraine sans aura (MO). Cela serait dû au fait que chez les femmes avec MA, il y aurait une grande prépondérance de crises de migraines liées à l'insomnie pendant la saison claire ce qui pourrait potentiellement indiquer des différences dans la régulation circadienne pour MA et MO. Malgré tout, la variation saisonnière des crises de migraine n'est pas encore très bien comprise. Approfondir l'analyse des variations de migraines chez des sujets vivant au même endroit et ayant les mêmes habitudes de vie (cycle de sommeil, temps d'exposition au soleil, etc.) pourrait mettre de côté les éléments limitant la recherche.

Notes et références

Céphalée
Chronobiologie

Chronobiologie des migraines


Pivara Tuzla je pivovara u Tuzli.

Povijest
Osnovana je 1884. godine, nakon što je s austro-ugarskim zaposjedanjem došla industrija i sveopći gospodarski i društveni napredak. Pivovaru su osnovali Tasing i Köhn pod imenom Erste Dampf Brauerei kao prvu parnu Pivovaru u Dolnjoj Tuzli. Početni proizvodni kapacitet bio je 5 000 hl godišnje proizvodnje, koji je do prvoga svjetskog rata narastao na oko 25 000 hl. Rat je prekinuo proizvodnju. Obustava proizvodnje bila je petogodišnja, nakon čega je opet radila. Drugi svjetski rat opet je prekinuo proizvodnju. Obnovljena je 1948. godine. 1962. godine krenuo je ciklus kontinuirane rekonstrukcije i došlo se do kapacitet godišnje proizvodnje od oko 300 000 hl.  Novim ciklusom rekonstrukcije pokrenutim 1990. namjeravali se ostvariti program proizvodnje od oko 500 000 hl. Velikosrpska agresija i gotovo odsječena Tuzla pogodila je proizvodnju. Nakon rata pala je prodaja u odnosu na prijeratnu da je pivovara morala pronaći nove proizvode koje će moći prodati. Još u ratu usvojen je projekt s odrenicama novih pravaca razvitka "dopunskog" programa. Već 1996. godine instalirana je linija za punjenje sokova i mineralne vode u PET boce nekoliko veličina, a 1997. godine instalirana je linija za punjenje limenka od 0,33 i 0,50 lit. koja opslužuje proizvodnju piva kao i bezalkoholnih pića. Danas pivovara proizvodi sokove od prirodne baze, koje prodaje u PET bocama, limenkama i bačvicama za točenje.

Izvori

Građevine u Tuzli
Pivovare
Prehrambene tvrtke u Bosni i Hercegovini

Pivara Tuzla


Ceratozamia becerrae es una especie de planta de la familia Zamiaceae. Es endémica de México. Está amenazado por la pérdida de hábitat.

Fuente
 Donaldson, J.S. 2003.  Ceratozamia becerrae.   2006 IUCN Lista Roja de la UICN de Especies Amenazadas. Descargado el 21 de agosto de 2007.
Haynes J.L 2011 World List of Cycads: A Historical Review

Enlaces externos

becerrae

Ceratozamia becerrae


بني يخلف هي قرية مغربية غرب المملكة. تقع بني يخلف بعمالة المحمدية، 15 كلم شمالي الدار البيضاء. تضم بني يخلف 29.723 نسمة (إحصاء 2004).

انظر أيضا
 عمالة المحمدية

مراجع

جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في عمالة المحمدية

بني يخلف (عمالة المحمدية)


Die USS Scamp (SS-277) war ein U-Boot der United States Navy, welches im Zweiten Weltkrieg auf dem pazifischen Kriegsschauplatz zum Einsatz kam und 1944 versenkt wurde. Das U-Boot gehörte der Gato-Klasse an und war nach einer Gruppe der Sägebarsche (englisch: scamp) benannt. Das U-Boot wurde am 6. März 1942 als 66. Boot seiner Klasse bei der Portsmouth Naval Shipyard in Kittery im US-Bundesstaat Maine auf Kiel gelegt und lief am 20. Juli 1942 von Stapel. Die Scamp wurde schließlich am 18. September 1942 unter dem Kommando von Lieutenant Commander Walter Gale Ebert in Dienst gestellt.

Einsätze im Zweiten Weltkrieg
Nach der Indienstnahme und dem Abschluss der Testfahrten Anfang Januar 1943, verlegte die zur amerikanischen Pazifikflotte abkommandierte Scamp Ende Januar durch den Panamakanal und traf am 13. Februar 1943 in Pearl Harbor ein.

Erste Feindfahrt
Am 1. März 1943 verließ die Scamp Pearl Harbor mit dem Auftrag, vor der Ostküste der japanischen Hauptinsel Honshū Handelskrieg zu führen. Lieutenant Commander Ebert gelangen hierbei zwei Erfolge:

 20. März 1943: Torpedierung und Beschädigung des japanischen Frachtschiffes Seinan Maru (1.445 BRT) östlich von Tomari.
 21. März 1943: Torpedierung und Beschädigung des japanischen Truppentransporters Manju Maru (6.541 BRT) östlich von Tomari.

Beide Schiffe wurden allerdings nur beschädigt und konnten letztlich entkommen. Während dieser Feindfahrt traten verstärkt Defekte an den Magnetzündern der Torpedos auf, was weitere Erfolge der Scamp verhinderte (s. Torpedoskandal). So feuerte das U-Boot am 16. März 1943 sechs Torpedos auf zwei Frachtschiffe in nur 1.300 m Entfernung ab und erzielte keinen einzigen Treffer; zwei der Torpedos explodierten zudem frühzeitig und verrieten die Position des U-Bootes, was einen Luftangriff durch einen D3A-Bomber und eine Beschädigung des Periskops zur Folge hatte. Die Scamp kehrte infolgedessen am 7. April nach Pearl Harbor zurück.

Zweite Feindfahrt
Am 19. April 1943 von Pearl Harbor zur zweiten Feindfahrt ausgelaufen, erhielt die Scamp den Befehl, im Seegebiet des Bismarck-Archipels zu patrouillieren. Dabei erzielte Lieutenant Commander Ebert einen Erfolg:

 29. Mai 1943: Torpedierung und Versenkung des japanischen Seeflugzeugtenders Kamikawa Maru (6.863 ts) etwa 255 Seemeilen nordnordwestlich von Kavieng. Das Schiff, auf dem Weg von Truk nach Rabaul und von zwei U-Boot-Jägern gesichert, sank erst nach vier Torpedotreffern. 42 Menschen kamen beim Untergang ums Leben.

Am 4. Juni 1943 beendete die Scamp ihre zweite Feindfahrt im australischen Brisbane.

Dritte Feindfahrt
Nach einem zwei Wochen dauernden Werftaufenthalt lief das U-Boot am 22. Juni 1943 von Brisbane aus zu seiner dritten Feindfahrt aus; erneut wurde die Scamp hierbei in das Gebiet des Bismarck-Archipels beordert. Dabei gelangen Lieutenant Commander Ebert zwei Erfolge, darunter erneut einer gegen ein Kriegsschiff:

 27. Juli 1943: Torpedierung und Versenkung des japanischen U-Bootes I 168 (1.400 ts) etwa sechs Seemeilen östlich von Neu Hannover; I 168 hatte 1942 während der Schlacht um Midway den amerikanischen Flugzeugträger Yorktown versenken können. Mit I 168, das zuvor erfolglos einen Torpedo auf die Scamp abgefeuert hatte, dem nur knapp durch ein Alarmtauchmanöver ausgewichen werden konnte, ging die gesamte Besatzung von 97 Mann unter.
 27. Juli 1943: Torpedierung und Beschädigung des großen japanischen Flottentankers Kazahaya (18.300 BRT) vor Neuirland. Das Schiff konnte beschädigt entkommen, nachdem es von ein oder zwei Torpedos (?) getroffen worden war.

Am 6. August 1943 beendete die Scamp in Brisbane ihre dritte Feindfahrt.

Vierte Feindfahrt
Auch die vierte Feindfahrt, zu der die Scamp am 2. September 1943 aufbrach, führte das U-Boot ins Gebiet des Bismarck-Archipels. Während dieser Feindfahrt konnte ein Erfolg erzielt werden:

 19. September 1943: Torpedierung und Versenkung des in dem aus fünf Schiffen bestehenden Konvoi N-404 fahrenden japanischen Heeres-Transporters Kansai Maru (8.614 BRT) etwa 350 Seemeilen nordöstlich von Neuguinea. Das Schiff war bereits am 18. September von der Scamp torpediert worden. Infolge heftiger Angriffe mit Wasserbomben durch zwei Sicherungsfahrzeuge gelang die Versenkung des beschädigten Schiffes mit einem Fangschuss jedoch erst am folgenden Tag. Beim Untergang starben 24 japanische Seeleute und Soldaten.

Am 1. Oktober endete die vierte Feindfahrt erneut in Brisbane.

Fünfte Feindfahrt
Nach einem drei Wochen dauernden Werftaufenthalt verließ die Scamp Brisbane am 22. Oktober 1943 zu ihrer fünften Feindfahrt. Ziel des Einsatzes waren Patrouillenfahrten zwischen Kavieng und dem Truk-Atoll. Ebert konnte dabei zwei Erfolge verzeichnen:

 10./12. November 1943: Torpedierung und Versenkung des japanischen Truppentransporters Tokyo Maru (6.481 BRT) rund 400 Seemeilen nordöstlich von Neuguinea. Das Schiff wurde am 10. November torpediert, konnte jedoch vorerst beschädigt von dem Frachter Mitakesan Maru in Schlepp genommen werden. Am 12. November jedoch sank der Havarist in stürmischem Wetter dennoch.
 12. November 1943: Torpedierung und Beschädigung des japanischen Leichten Kreuzers Agano (6.652 ts) vor Neu Hannover. Da der Kreuzer von vier Zerstörern begleitet wurde, konnte die Scamp keinen weiteren Angriffsversuch unternehmen; insgesamt warf die Sicherung 74 Wasserbomben auf das U-Boot, welches aber unbeschädigt entkommen konnte. Die Agano musste nach Truk eingebracht werden und kam bis zu ihrer Versenkung im Februar 1944 nicht mehr zum Einsatz.

Am 26. November kehrte die Scamp nach Brisbane zurück und beendete dort ihre fünfte Feindfahrt.

Sechste Feindfahrt
Die sechste Feindfahrt, die am 16. Dezember 1943 begann, führte das U-Boot zum wiederholten Male ins Seegebiet des Bismarck-Archipels. Lieutenant Commander Ebert erzielte dabei einen Erfolg:

 14. Januar 1944: Torpedierung und Versenkung des in einem Konvoi fahrenden großen japanischen Flottentankers Nippon Maru (10.024 BRT) etwa 180 Seemeilen südsüdwestlich des Sorol-Atolls. Das Schiff wurde von zwei Torpedos getroffen und sank innerhalb von nur zwei Minuten. 43 Seeleute und Soldaten kamen dabei ums Leben.

Die sechste Feindfahrt der Scamp ging am 6. Februar 1944 zu Ende. Das U-Boot verlegte indessen nicht nach Brisbane, sondern nach der Milne Bay. Dort kam am gleichen Tag mit Lieutenant Commander John C. Hollingsworth auch ein neuer Kommandant an Bord.

Siebte Feindfahrt
Am 3. März 1944 verließ die Scamp die Milne Bay. Unter dem Kommando von Lieutenant Commander Hollingsworth sollte das U-Boot vor allem im Seegebiet zwischen Neuguinea, Palau und Mindanao operieren. Erfolge konnten auf dieser Feindfahrt keine erzielt werden, lediglich am 3. April wurde der kleine japanische Fischkutter Suiten Maru (131 BRT) durch Geschützfeuer beschädigt. Infolge eines Defektes am Deckgeschütz wurde der Trawler jedoch letztlich nicht versenkt.

Hingegen wurde die Scamp am 7. April 1944 im Golf von Davao, bei der Beschattung eines Kreuzerverbandes, von einem japanischen Aichi-E13A-Wasserflugzeug überraschend attackiert und durch einen Bombennahtreffer schwer beschädigt. Das U-Boot sackte zunächst auf eine Tiefe von 90 m durch, ehe es stabilisiert und nach sieben Stunden wieder an die Oberfläche gebracht werden konnte. Am 16. April erreichte die Scamp mit Schlagseite, drei aufgerissenen Treibstofftanks und einem verbeulten Turm Seeadlerhafen, wo erste Notreparaturen stattfinden konnten. Später verlegte das U-Boot über die Milne Bay nach Pearl Harbor, wo sie Anfang Mai 1944 eintraf.

Untergang der Scamp
Nach einer umfangreichen Grundüberholung und dem Abschluss der Reparaturen, lief die Scamp am 16. Oktober 1944 zu ihrer achten und letzten Feindfahrt aus. Das U-Boot hätte dabei vor allem im Seegebiet um Ogasawara-guntō aufklären sollen. In diesem Zusammenhang wurde die Scamp im November vor die Südausläufer der Bucht von Tokio abkommandiert, um dort als Rettungsschiff für Besatzungen von abgeschossenen B 29-Bombern fungieren zu können. Eine letzte Lagemeldung wurde von dem U-Boot am 9. November 1944 abgesetzt. Ab diesem Zeitpunkt meldete sich die Scamp nicht mehr.

Wie später rekonstruiert werden konnte, wurde das U-Boot höchstwahrscheinlich am 11. November 1944, während eines Angriffsversuchs auf den von Yokosuka nach Hachijō Jima laufenden japanischen Kleinkonvoi No. 4108, von dem zur Sicherung des Geleitzuges gehörenden Kaibokan CD-4 (unter dem Kommando von Kaigun Shōsa Mizutani Katsuji), den die Scamp zuvor mit drei Torpedos erfolglos angegriffen hatte, durch Artilleriebeschuss zum Abtauchen gezwungen und schließlich durch Wasserbomben versenkt. Nach drei Anläufen und dem Abwurf von 70 Wasserbomben stiegen große Luftblasen auf und konnten Trümmer und ein Ölfilm an der Wasseroberfläche beobachtet werden; es gilt heute als weitgehend gesichert, dass die Scamp durch diese Angriffe versenkt wurde. Mit dem U-Boot gingen Lieutenant Commander John C. Hollingsworth und alle 82 Besatzungsangehörige unter. Es gab keine Überlebenden.

Nachdem das U-Boot nicht von seiner Feindfahrt zurückgekehrt war, wurde es am 28. April 1945 aus dem Schiffsregister gestrichen. Das Wrack der Scamp konnte bislang nicht gefunden werden.

Auszeichnungen
Für Einsätze im Zweiten Weltkrieg wurde die Scamp mit insgesamt sieben Battle Stars ausgezeichnet.
Insgesamt hatte das U-Boot auf sieben Feindfahrten zwei Frachter und einen Tanker mit zusammen 25.119 BRT sowie einen Seeflugzeugtender und ein U-Boot (mit zusammen 8.263 ts) versenken können. Ferner wurden ein Leichter Kreuzer (6.652 ts) und drei Schiffe mit 26.286 BRT beschädigt.

Einzelnachweise

Literatur
 Holwitt, Joel I.: Execute against Japan: The U.S. decision to conduct unrestricted submarine warfare. Texas University Press, Austin 1999.
 Kurowski, Franz: Krieg unter Wasser. Dortmund-Oespel 1978, Neuauflage 1999.
 Padfield, Peter: Der U-Boot-Krieg 1939 - 1945. Originalausgabe: War beneath the Sea, London 1995.
 Peillard, Léonce: Geschichte des U-Boot-Krieges 1939 - 1945. Originalausgabe: Histoire Generale de la Guerre Sousmarine 1939–1945. Paris, 1970.
 Roscoe, Theodore / Voge, Richard G.: United States submarine operations in World War II. Naval Institute Press, Annapolis 1950.

Weblinks
Die Scamp bei uboat.net (englisch).
Scamp im Submarine Photo Archive von NavSource Online (englisch).
Die Scamp bei Eternal Patrol (englisch).
Die Scamp bei der Wrecksite Database (englisch).

Gato-Klasse
Schiffsverlust im Zweiten Weltkrieg
Schiffsverlust 1944
Schiff im Pazifikkrieg

USS Scamp (SS-277)


An Amorphophallus hirsutus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Elias Teijsmann ngan Simon Binnendijk. An Amorphophallus hirsutus in nahilalakip ha genus nga Amorphophallus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amorphophallus

Amorphophallus hirsutus


لتر من الدموع (بالإنجليزية:I Litre of Tears) (باليابانية : 1リットルの涙) «ايتشي ريتّورو نو ناميدا», وتسمي مذكرة الدموع أو مذكرة من الدموع) هي مذكرة لآيا كيتو (木藤亜也, Kitō Aya) وتراجيديا عن حياتها, ايا التي ولدت في يونيو 1962 وتوفت في 23 مايو 1988 عن عمر يناهز 25 عاما بسبب مرض لا علاج له. وتم إنتاج مسلسل عن حياتها في 2005.

نشرت بعد موتها بقلليل، تحكي فيها قصة معاناتها في فترة المراهقة مع مرض (Spinocerebellar ataxia) (يختصر SCA) ويسمى أيضا (Spinocerebellar Degeneration) وهو مرض يبدا في جزء من المخ بالتحديد المُخيخ – الحبل الشوكي. تبدء الخلايا بالموت التدريجي ويؤدي هذا المرض اولا إلى فقدان القدرة على الحركة وعدم القدرة على المشي، ومن ثم فقدان حركة الاطراف، ينتهي به الامر على الكرسي المتحرك وبعدها على السرير لا يتحرك، لا يتكلم ولا يقدر يعبر عن نفسه ويجد الاخرين صعوبة في فهم ما يقول، مع ان قدراته العقليه كما هي، لا يصاب بالتخلف العقلي، ذكاءه ثابت لكن قدره جسمه على الحركة تختفي تدريجيا.

قصة هذا الدراما حقيقية، مبنية على دفتر ذكريات لبطلة المسلسل (آيا) التي اصيبت بهذا المرض وأصبحت تكتب في دفتر ذكرياتها عن حياتها والتطور في المرض، وكيف ان حالتها تغيرت وماذا الذي تغير فيها، شخصيات عائلتها حقيقية.

الكتاب الحقيقي لمؤلفته المصابة بالمرض واسمها ايا كيتو (Aya Kito) فقد كانت تكتب ذكرياتها اليومية في هذا الدفتر الذي تحول إلى كتاب ساعد كثير من المرضى المصابين بنفس المرض، توفت في سنة 1988 في الـ 25 من عمرها، ولا زال هذا الكتاب يباع وينشر حتى اليوم.

القصة

أية كيتو تمرض وهي في 15 من العمر، يجعلها المرض تفقد التحكم بالجسم، ولان المرض ليس له أي تأثير علي المخ فإنه يعمل كالسجن.تكتشف أية انه لا يوجد علاج للمرض، وتعيش على التمارين حتي موتها عن 25 عاماَ

إقتباسات من كتابات آيا

الممثلون

الحلقات

كتب 1986
كتب حولت إلى أفلام
كتب غير خيالية حولت إلى أفلام
كتب يابانية
مسلسلات تلفزيونية يابانية
يوميات

لتر من الدموع


Entre Rios (literally "Between Rivers" in Portuguese) or Entre Ríos (in Spanish) may refer to:

Places

Argentina
 Entre Ríos Province,  a central province of Argentina.
 Republic of Entre Ríos, short-lived republic in the current province (1820–21)
 Isla Entre Ríos, an exclave and island in Corrientes Province

Bolivia
 Entre Ríos, Tarija, a town in the Bolivian Tarija Department.
 Entre Ríos, Cochabamba, a small town in the Cochabamba Department of the South American Andean Republic of Bolivia

Brazil
 Entre Rios, Bahia, Brazilian municipality in the state of Bahia
 Entre Rios, Santa Catarina, Brazilian municipality in the state of Santa Catarina
 Entre Rios do Oeste, Brazilian municipality in the state of Paraná
 Entre Rios do Sul, Brazilian municipality in the state of Rio Grande do Sul
 Entre Rios de Minas, municipality in the state of Minas Gerais
 Desterro de Entre Rios, Brazilian municipality in the state of Minas Gerais

Other uses
 Entre Ríos (band), an Argentine indietronica band
 Entre Ríos Railway (The Entre Ríos Railway (ER)), a former British-owned railway company
 Entre Ríos/Rodolfo Walsh (Buenos Aires Metro)

Entre Rios


An Pomatocalpa linearipetalum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Pomatocalpa linearipetalum in nahilalakip ha genus nga Pomatocalpa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pomatocalpa

Pomatocalpa linearipetalum


Jean Reder este un actor român de film, televiziune și de teatru. A jucat în filme ca Pădurea spânzuraților (1965), Cu mâinile curate (1972) și Prin cenușa imperiului (1976).

Biografie

Filmografie
 Pădurea spînzuraților (1965) - ofițer
 Cu mîinile curate (1972)
 Dincolo de pod (1976) - Liubiceck
 Prin cenușa imperiului (1976) - feldwebelul
 Tănase Scatiu (1976)

 O scrisoare pierdută (1977) regia Liviu Ciulei
 Faust (1975) - Cardinalul / Al doilea învățat; regia Letiția Popa
 Cireșarii (1972)

Teatru
 Teatrul Național Radiofonic
 1963 - Hamlet de  William Shakespeare- Traducere de Ștefan Runcu. Adaptare radiofonică de Mihnea Gheorghiu
 1973 - Istoria ieroglifică de Dimitrie Cantemir - ep. 1. Dramatizarea radiofonică: Valeriu Sîrbu
 1973 - Pamela de Carlo Goldoni. Adaptare radiofonică de Nicolae David.
 1976 - Viața e vis de Pedro Calderón de la Barca. Traducerea: Alexandru Popescu Telega. Adaptarea radiofonică: Vlaicu Bârna.
 1981 -  Moara cu noroc de Ioan Slavici. Adaptarea radiofonică: Dan Costescu
 Jacques fatalistul și stăpânul său de Denis Diderot
 Cidul de  Pierre Corneille

Note

Legături externe
 http://www.cinemagia.ro/actori/jean-reder-69975/
 http://www.imdb.com/name/nm1197436/
 http://www.cinemarx.ro/persoane/Jean-Reder-164456.html

Actori de film români
Actori de teatru români
Actori de televiziune români

Jean Reder


Grupa O de la Cupa Mondială de Baschet Masculin din 2019 a fost o grupă pentru stabilirea clasamentului din cadrul Cupei Mondiale de Baschet Masculin din 2019 care și-a desfășurat meciurile la Dongfeng Nissan Cultural and Sports Centre, Dongfeng. Echipele din această grupă sunt cele care s-au clasat pe ultimele două locuri din grupele preliminare Grupa E și Grupa F. Echipele au jucat contra celorlalte două echipă din cealaltă grupă. După ce toate meciurile au fost jucate, echipa de primul loc a fost clasată în zona locurilor 17-20, echipa de pe locul al doilea a fost clasată în zona locurilor 21-24, echipa de pe locul al treilea a fost clasată în zona locurilor 25-28, iar echipa de pe locul al patrulea a fost clasată în zona locurilor 29-32.

Clasament

Meciuri

Noua Zeelandă vs. Japonia

Turcia vs. Muntenegru

Japonia vs. Muntenegru

Turcia vs. Noua Zeelandă

Referințe

Cupa Mondială de Baschet Masculin din 2019
Baschet în China
2019 în sport

Cupa Mondială de Baschet Masculin din 2019 - Grupa O


غلين رويدر ، من مواليد 13 ديسمبر 1955، لاعب كرة قدم إنجليزي سابق، ومدرب كرة قدم إنجليزي حالي.

لعب مع عدة أندية منها نيوكاسل يونايتد ونادي غيلينغهام.

درب عدد من الأندية منها نيوكاسل يونايتد ووست هام يونايتد ونادي غيلينغهام ونوريتش سيتي.

المراجع

روابط خارجية

لاعبو كرة قدم رجالية إنجليز
مدافعو كرة قدم رجالية
إنجليز من أصل ألماني
طاقم ستيفيناغ بوروه غير اللاعبين
طاقم شيفيلد وينزداي غير اللاعبين
طاقم نادي بيرنلي غير اللاعبين
طاقم نيوكاسل يونايتد غير اللاعبين
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو كرة قدم إنجليز
لاعبو كوينز بارك رينجرز
لاعبو منتخب إنجلترا بي لكرة القدم
لاعبو نادي غيلينغهام
لاعبو نادي ليتون أورينت
لاعبو نادي واتفورد
لاعبو نهائي كأس الاتحاد الإنجليزي
لاعبو نوتس كاونتي
لاعبو نيوكاسل يونايتد
مدربو الدوري الإنجليزي الممتاز
مدربو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
مدربو كرة قدم إنجليز
مدربو نادي غيلينغهام
مدربو نادي واتفورد
مدربو نادي وست هام يونايد
مدربو نورويتش سيتي
مدربو نيوكاسل يونايتد
مواليد 1955
ناجون من السرطان
وفيات 2021
وفيات بسبب ورم الدماغ

غلين رويدر


Drugi svjetski rat po nadnevcima: 3. lipnja u Drugom svjetskom ratu.

1940.
Luftwaffe bombardira Pariz.
Bitka kod Dunkerquea okončana uvjerljivom njemačkom pobjedom i savezničkim povlačenjem.

1941.
Wehrmacht sravnio sa zemljom grčko selo Kandanos i ubio 180 stanovnika.

1944.
Savezničko bombardiranje Splita: ubijeno 227 civila i nekoliko vojnika.

Drugi svjetski rat po nadnevcima

3. lipnja u Drugom svjetskom ratu


Auf der Liste von Android-Versionen sind die von Google freigegebenen Versionen des Betriebssystems Android aufgeführt.

Die Liste bezieht sich auf Android-Versionen des Android Open Source Project. Die Google Play Dienste sind nicht Open Source. Bei modifizierten Versionen von Geräteherstellern können Funktionen fehlen oder Zusatzfunktionen vorhanden sein. Nicht alle Gerätehersteller nehmen zeitnah Sicherheitsaktualisierungen vor.

Übersicht
Im Jahr 2017 kündigte Google an, dass der Google Play Store von Apps verlangen würde, dass sie auf eine aktuelle Android-Version abzielen. Die Mindestanforderung war zunächst Android 8.0, das in der zweiten Jahreshälfte 2017 veröffentlicht wurde und welches neue Apps ab August 2018 und Updates für bestehende Apps ab November 2018 unterstützen müssen. Dieser Vorgabe wird über die Folgejahre und Folgeversionen fortgeführt und folglich müssen neue Apps ab August 2021 und Updates für bestehende Apps ab November 2021 auf Android 11 abzielen.

Zusätzlich wird seit August 2019 vom Google Play Store vorgeschrieben, zusätzlich zu 32-bit-Apps eine 64-bit-Version einzureichen. Seit August 2021 werden keine 32-bit-Apps an Geräte mit 64-bit-Unterstützung verteilt und sind für diese aus dem Google Play Store nicht mehr zugänglich.

Mit Stand März 2023 werden Sicherheitspatches nur für Android-Versionen ab 11 bereitgestellt. Über die Google System Updates (Project Mainline) und die Google-Play-Dienste erhalten Android Version 10 und folgend weiterhin sicherheitsrelevante Updates, unabhängig vom Gerätehersteller, über den Google Play Store.

Versionen
"Hauptversionen" von Android 1.5 bis Android 9 tragen neben der Versionsnummer auch den Namen einer Süßigkeit, deren Anfangsbuchstabe im Alphabet aufsteigend ist.

Version 1.x

Version 2.x

Version 3.x

Version 3.0 bis 3.2.1 von Android war eine speziell für Android-Tablets angepasste Version des Betriebssystems. Mit Android 4.x wurden diese Anpassungen in die normale Android-Version integriert.

Version 4.x

Version 5.x

Version 6.x

Version 7.x

Version 8.x

Version 9

Version 10

Android 10 verzichtet erstmals auf einen Namenszusatz.

Version 11

Version 12

Version 13

Version 14

Version 15

Siehe auch
 Liste von Android-Custom-ROMs
 Liste von Betriebssystemen

Anmerkungen

Einzelnachweise

!
Android

Liste von Android-Versionen


නවසීලන්තයෙහි 40වන අග්‍රාමාත්‍යවරයා සහ කම්කරු පක්ෂයෙහි නායකයා ලෙසින් ජසින්ඩා ආර්ඩර්න්ගේ ඉල්ලාඅස්වීම  ප්‍රකාශයට පත්කෙරුනේ නේපියර්, හෝක්ස් බේ හී පිහිටි යුද්ධ ස්මාරක මධ්‍යස්ථානයෙහි ආර්ඩන් විසින් 2023 ජනවාරි 19 දිනදී පවත්වන ලද මාධ්‍ය සාකච්ඡාවකදීය.

ආශ්‍රිත

ජසින්ඩා ආර්ඩන්ගේ ඉල්ලා අස්වීම


Klaus Heine (* 16. November 1954 als Klaus Mrowiec; † 17. Oktober 2013) war ein deutscher Physiker. Er war Professor für Physik, Mathematik und Supraleitung an der Hochschule Hannover.

Leben
Nach einem Studium der Physik in Göttingen mit dem Schwerpunkt Metallphysik mit dem Abschluss 1981 zum Diplom-Physiker folgte 1985 die Promotion auf dem Gebiet der Supraleitung amorpher Festkörper. Anschließend war er auf dem Arbeitsgebiet konventionelle und Hochtemperatur-Supraleiter beim Unternehmen Vacuumschmelze tätig. Von 1992 bis 2013 war Heine Professor an der Hochschule Hannover, zudem zeitweise Vorsitzender des Prüfungsausschusses, 1999 kommissarischer Leiter des Instituts für ausländische Fachhochschulbewerber
des Landes Niedersachsen.

Forschung und Lehre
Die Lehrgebiete Heines waren Physik, Mathematik und Akustik. Seine Forschung galt vornehmlich flächenhaften Schallstrahlern und Supraleitung.

Heine erfand mit zwei Kollegen ein "Verfahren zur Herstellung einer supraleitenden Verbindung zwischen oxidischen Supraleitern", das am 22. Februar 1989 patentiert wurde. Diese Technologie wird seither von Unternehmen in der Fertigung angewandt.

Publikationen (Auswahl)
 Klaus Mrowiec: Isotopie-Effekt in amorphen (Mo60Rh40)80B20-Legierungen [Mo-Rh-B-Legierungen] Göttingen, Univ., Diss., 1985.

Literatur
 R.W. Fast, R.P. Reed: Advances in Cryogenic Engineering Materials. Springer Science & Business Media 2012, ISBN 1-461-3354-26, S. 495–498.
 Richard Reed, F.R. Fickett, Leonard T. Summers, M. Stieg: Advances in Cryogenic Engineering Materials: Volume 40. Springer Science & Business Media 2013, ISBN 1-475-7905-38. S. 310, References.
 Hiroshi Maeda: Bismuth-Based High-Temperature Superconductors. Applied Physics, CRC Press 1996, ISBN 0-824-7969-0X. S. 389, References.

Weblinks
 , Hochschule Hannover, 19. November 2008

Einzelnachweise

Physiker (20. Jahrhundert)
Physiker (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Hochschule Hannover)
Deutscher
Geboren 1954
Gestorben 2013
Mann

Klaus Heine


La capacidad de uso del suelo es una forma de clasificar los suelos según un ordenamiento sistemático de carácter práctico e interpretativo, fundamentado en la aptitud natural que presenta el suelo para producir constantemente bajo tratamiento continuo y usos específicos. Este ordenamiento proporciona una información básica que muestra la problemática de los suelos bajo los aspectos de limitaciones de uso, necesidades y prácticas de manejo que requieren y también suministra elementos de juicio necesarios para la formulación y programación de planes integrales de desarrollo agrícola.

Existe una diversidad de conceptos tales como capacidad de uso, uso potencial, vocación de uso, aptitud de uso, uso mayor, que dan lugar a una variedad de interpretación, que resulta en una confusión alarmante. Los más aplicados en el área andina son:
 Clasificación por capacidad de uso del suelo, USDA, (8 categorías)
 Capacidad de uso mayor de la tierra, IICA basado en HOLDRIDGE, (9 categorías)
 Evaluación de tierras, FAO; (8 Categorías)
 Evaluación de tierras para riego, USBR (6 categorías)
Cada uno de estos sistemas de clasificación poseen ventajas y desventajas de cualidades y limitaciones, generalmente se tienen discrepancias metodológicas y de resultado.

El sistema de clasificación generalmente adoptado está basado en las Normas y Principios del Servicio de Conservación de Suelos en los Estados Unidos de América, pero adecuado a los patrones edáficos, climáticos y topofisiográficos existentes en el área que se está analizando.

Desde el punto de vista de su uso en el sector agropecuario, los suelos se dividen generalmente en 8 clases. Estas se diferencian unas de otras por el grado de limitaciones permanentes o riesgos que involucra su uso:
 El primer grupo comprende cuatro clases de capacidad, que van de la Clase I a la Clase IV. La Clase I es considerada la mejor y se supone que carece prácticamente de limitaciones, las cuales aumentan de la II a la IV.
 El segundo grupo está integrado por las Clases V y VI, y sus limitaciones aumentan progresivamente de la V a la VI.
 El tercer grupo consta solo de la Clase VII y agrupa suelos apropiados generalmente para la explotación forestal.
 Por último, el cuarto grupo consta solo de la Clase VIII y presenta tales limitaciones que son inapropiadas para fines agropecuarios o de explotación forestal.

Referencias

Véase también como
 Clasificación de suelos
 Uso del suelo

Pedología
Edafología

Capacidad de uso del suelo


Karloman (fra. Carloman; 848. – o. 877.) bio je franački plemić rođen u kraljevskoj obitelji Zapadne Franačke.

Bio je sin kralja Karla II. Ćelavog i njegove prve supruge, kraljice Ermentrude; brat Luja II. i Karla Djeteta; najmlađi sin svojih roditelja.

Dok je još bio dijete, godine 854., Karlomanu je bilo namijenjeno od strane njegova oca da postane crkveni velikodostojnik. Tutor mu je bio opat zvan Wulfad. 860. godine Karloman je postao đakon te je uskoro dobio kontrolu nad opatijama Saint-Médard de Soissons, Saint-Amand, Saint-Riquier i Saint-Arnould.

Nakon smrti svoje biološke braće Lotra Hromog i Karla Djeteta, Karloman je postao ljubomoran na svog starijeg brata Luja koji je bio krunski princ te je okupio sljedbenike; ipak, uhićen je i osuđen te zatočen u Senlisu.

Papa Hadrijan II. pokušao je učiniti nešto glede zatočeništva Karlomana, ali nije uspio. Karloman je pobjegao u Flandriju, gdje je čak okupio malu vojsku. 873. je ponovno osuđen i ovaj je put oslijepljen, ali je uspio pobjeći u Istočnu Franačku gdje mu je zaštitu pružio polustric, Ludvig Njemački te je tamo i umro oko god. 877.

Izvori

Karlo II.
Francusko plemstvo

Karloman (sin Karla II.)


An Puccinellia pamirica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Roman Julievich Roshevitz, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Lev Melkhisedekovich Kreczetowicz, Pavel Nikolaevich Ovczinnikov och Anna Prokofevna Czukavina. An Puccinellia pamirica in nahilalakip ha genus nga Puccinellia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Puccinellia

Puccinellia pamirica


Five Nights at Freddy's 4: The Final Chapter (Det sidste Kapitel) (FNaF4) er det fjerde og "sidste" spil i serien om Five Nights at Freddy's  skabt af Scott Cawthon. Spillet er det sidste i serien (Indtil FNaF: Sister Location, FFPS og UCN kom ud) som dermed er en tetralogi og blev udgivet den 23. juli 2015, med en DLC og update til spillet d. 31. oktober 2015.

Steam store beskrivelse
Denne gang har terroren fulgt dig hjem .

I dette sidste kapitel af Five Nights at Freddy's historie, skal du endnu engang forsvare dig selv mod Freddy Fazbear, Chica, Bonnie, Foxy, og endnu værre ting, der lurer i mørket. Du er et barn, hvis rolle er endnu ukendt, som skal beskytte sig selv fra kl. 24-6 ved at holde øje med dørene, samt afværge uønskede skabninger ,der kan vove sig ind i dit skab eller på sengen bag dig.

Du har kun en lommelygte til at beskytte dig selv. Det vil skræmme ting væk, der kan snige sig frem i de fjerneste ender af gangene, men vær forsigtig, og lyt. Hvis noget har sneget sig for tæt på, vil det skinnende lys i dens øjne være din ende.

Gameplay
I spillet er man et lille barn i sit værelse udstyret med en lommelygte til at kigge i skabet, bag ved sig, og ned af gangene med. Man har to døre, som man skal lukke hvis man høre vejrtrækning tæt på, man skal lyse med lommelygten ned ad gangene for at skræmme ting væk. Man skal lukke skabet hvis man kan se Nightmare Foxy, og lyse med lommelygten bag sig for at
Nightmare Freddy ikke kommer fra klokken 24 til 6 og der er flere uendelig nætter.

Historien
Spillet starter af med en cutscene i form af et Atari 2600 spil, som viser en lille dreng der er låst inde i hans værelse sammen med nogle plys bamser fra Freddy Fazbear's Pizza. På sengen sidder der en gul Freddy bamse (eller Fredbear) som guider ham, og fortæller ham at: "han gemmer sig". Drengen har mareridt hver nat hvor han drømmer at han bliver angrebet af robotterne fra pizzariaet. Efter den første nat fortæller den gule Fredbear bamse at: "Han gemmer sig i huset" drengen bliver derefter skræmt af en mand med en Foxy maske på. Efter den anden nat er drengen i pizzeriaet hvor den gule bamse fortæller ham at "Han kommer og at drengen er nødt til at være modig", men drengen er bange for robotterne og maskotterne, og begynder at græde. Som spillet fortsætter finder man ud af at drengen snart skal holde en fødselsdagsfest, som er oplyst igennem nætterne, og at drengen bliver mobbet af de andre børn. Børnene går rundt og fortæller myter om at robotterne bliver levende om natten, og prøver slå folk ihjel. Efter den femte nat er klaret kan man se at drengen græder ved fødselsdagsfesten, og man for at vide at "han" er drengens bror. Børnene tager drengen med op til robotterne, og stikker drengens hoved ind i munden på Fredbear. Fredbear lukker dog sin mund meget kraftfuldt og dermed smadre drengens hoved. Efter nat seks hører drengen en stemme der undskylder ham og at Fredbear lover hvor mange gange drengen "ødelægges" vil de andre altid samle ham sammen igen. Efter det forsvinder alle karaktererne, som slutter spillet. Efter natten: Nightmare Mode er klaret bliver der vist en metal-kuffert med en tekst der siger: "Måske er det bedste bare at nogle ting er glemt for nu".

Figuere

Hovedpersonen

Hoved personen er en lille dreng som kan ses igennem de små spil der bliver vist hver gang du klarer en nat. Drengen bliver mobbet af de andre børn, og er meget bange for det meste og græder tit. Vi følger drengen og får at vide at drengen snart skal holde en fødselsdags fest for de andre børn hos Freddy Fazbears Pizza. Drengen har mareridt om natten om at han bliver angrebet af robotterne (spillet er hans mareridt). Til sidst bliver drengen puttet ind i munden på Fredbear af de andre børn og drengens hoved bliver mast af fredbears mund og dør.

Nightmare Freddy

Nightmare freddy er en mareridt version af Freddy Fazbear og en af de syv robotter i spillet, som bliver tiltrukket af små robot bamse ligende versioner af figuren, som kan ses på sengen bag spilleren. Hvis man ikke tjekker sengen kan de tiltrække Nightmare Freddy og dermed dræbe spilleren.

Nightmare Bonnie

Nightmare Bonnie er en mareridt version af Bonnie the Bunny og kan ses i gangen til venstre. Hvis man ikke kigger efter den kan den skræmme spilleren både i døren og inde i rummet.

Nightmare Chica

Nightmare chica er en mareridt version af Chica The Chicken og ligesom den originale figur, kan hun ses nede af højre gang. Når hun skræmmer spilleren er det enten i dør åbningen eller hendes cupcake i værelset. Nightmare Chica er ligeså aktiv som Nightmare Bonnie.

Nightmare Foxy

Nightmare Foxy er en mareridt version af Foxy The Pirate Fox, og optræder for det meste i drengens skab. Han bliver først aktiv i nat 2 hvor hans hoved kan ses i begge gange. Hvis spilleren ikke er hurtig nok kan man høre løbende fodtrin ligesom dem i det første spil hvor foxy løber ned af gangen. Foxy kan derefter snige sig ind i skabet, hvor spilleren nu er tvunget til at tjekke skabet ind imellem. Hvis spilleren kan se enten hovedet eller kroppen af foxy skal man lukke skabet indtil lommelygten begynder at blinke, når du har holdt skabsdøren længe nok vil Foxy forvandle sig om til en plush version af sig selv. Hvis ikke man tjekker skabet vil foxy kunne komme ud og angribe spilleren.

Nightmare Fredbear

Nightmare Fredbear er en mareridt version af den originale maskot fredbear fra Fredbear's Family Diner og optræder i både venstre og højre gang fra nat fem og op. Fredbear er også den robot som var skyl i The Bite of 87' som man finder ud af i det 5. mini spil. The Bite of 87' var nok var det største mysterie i hele serien, og det er endelig blevet afsløret.

Plushtrap

Plushtrap er en bamse version af figuren Springtrap fra Five Nights at Freddy's 3 som kun optræder i mini spillet: "Fun With Plushtrap", som er et spil der kommer hver gang spilleren har klaret en nat. I spillet sidder Plushtrap i en stol foran et x. målet er at få Plushtrap til at stå på x'et ved at gætte sig frem ved at lytte til fodtrinene og lyse når man tror at han står på x'et. Hvis han står der vinder spilleren og starter næste nat ved kl. 2. Plushtrap bliver mere aggressiv hver gang man spiller spillet. Hvis han gemmer sig i en af de fire rum set i spillet og timeren løber ud kan han ende spillet ved skræmme spilleren. Hvis han kommer for tæt på kan også ende spillet hvilket giver spilleren en skærm der siger "Too Bad".

Nightmare

Nightmare er en skygge version af Nightmare Fredbear og optræder kun i nætterne Nightmare mode og 20/20/20/20 fra kl 4 og op. I forhold til alle de andre figurer i spillet har Nightmare ikke en animation når han dræber spilleren men mere et stillbillede mens en lyd kører i baggrunden.

Udvikling
Scott Cawthon har siden 27. april 2015 udgivet teaserbilleder på sin hjemmeside, som allerede havde afsløret udgivelsesdatoen for spillet til at være den 31 oktober 2015, men den blev fremrykket først til 8. august, som sagt i  et brev. 13. juli udgav Cawthon traileren til spillet. senere blev spillet ligepludselig udgivet på steam d. 23 juli 2015.

Udgivelse

En demo blev udgivet til en række udvalgte Youtubere, og nogle dage senere blev det fulde spil udgivet. Efter den fulde udgivelse blev der udgivet en update for folk der havde problemer med full screen indstillinger og nogle andre problemer. Det efterfulgte Android og IOS udgivelserne kort efter.  D. 31 oktober i år har Cawthon planlagt at udgive en DLC udvidelse til spillet.

Kilder

Computerspil fra 2015

Five Nights at Freddy's 4


Băiat cărând o sabie este o pictură în ulei pe pânză din 1861 a pictorului francez Édouard Manet și este acum expusă la Metropolitan Museum of Art din New York. Lucrarea înfățișează un băiat mic costumat ca paj al curții spaniole din secolul al XVII-lea; el ține o sabie și centura acesteia. Ulterior, lucrarea a fost reprodusă ca gravură sub conducerea pictorului din Dijon Alphonse Legros, care au colaborat la lucrare.

Potrivit lui Émile Zola, lucrarea este tipică influenței pictorilor spanioli și arată influența puternică pe care Diego Velázquez și Frans Hals o aveau asupra lui Manet la acea vreme.

Modelul artistului a fost Leon Leenhoff, fiul vitreg al pictorului după căsătoria sa cu Suzanne, în 1862.

Note

Picturi din 1861
Picturi realizate de Édouard Manet
Metropolitan Museum of Art

Băiat cărând o sabie


Richard Butler,  vicomte Mountgarret (1500 - ) est le fils de Piers Butler (8e comte d'Ormonde) et de Lady Margaret Fitzgerald. Il épouse sa cousine germaine Eleanor Butler, fille de Theobald Butler de Polestown, le frère illégitime de Piers Butler  comte d'Ormonde. Il est créé vicomte Mountgarret en 1550.

Carrière

Butler reconstruit la maison tour de Mountgarret dans le comté de Wexford. Il est décrit comme un "chevalier de belle prestance, et un homme aussi beau qu'on puisse le voir", et rend des services à la Couronne d'Angleterre. En guise de récompense, les lords du conseil, dans leur lettre au Lieutenant adjoint, St. Leger, datée de Windsor le 5 août 1550, transmettent les instructions du roi Edouard VI d'Angleterre de le créer vicomte Mountgarret. Ceci est fait par brevet, portant la date de Dublin le 23 octobre.

Sous les règnes d'Édouard VI et de la reine Mary, il est gardien du château de Ferns. Le 20 mars 1558, il participe à une commission de loi martiale avec Nicholas Devereux pour les territoires de Fassaghbentry et du pays de LeMoroe. Le 13 avril 1559, il fait partie de deux commissions " pour la préservation de la paix dans les comtés de Kilkenny, Tipperary et Wexford ", pendant l'absence du lieutenant adjoint, Lord Sussex, dans le nord, lors de son expédition contre Shane O'Neill. Le 12 janvier suivant, il est présent au Parlement.

Il meurt en 1571 et est enterré aux côtés de ses ancêtres dans la Cathédrale St. Canice, ville de Kilkenny.

Mariage et enfants
Il épouse Eleanor, fille de Theobald Butler de Nechum (ou Polestown) dans le comté de Kilkenny, par qui il a Edmund, son successeur.

Il se remarie avec Catherine, fille et héritière de Peter Barnewall de Stackallan dans le comté de Meath, et par elle il a un fils Barnewall, qui meurt célibataire.

Il se remarie en 1541 avec Anne, fille de John Plunket, Lord Killeen, dont il divorce dès la première année de leur mariage.

Ils a en tout cinq fils et quatre filles :
 Edmund Butler (2e vicomte Mountgarret) (c.1562 - 1602), épouse Grania FitzPatrick et a des enfants
 Burnewall
 Pierce Butler, ancêtre de la famille de Carter, autrement Clounegeragh,
 John, qui laisse des enfants.
 Thomas, qui laisse des enfants.
 Ellice ou Cicely mariée à Walter Walsh de Castlehoel (Kilkenny)
 Margaret, qui épouse Nicholas Devereux le jeune, de Ballymagin, Wexford, et n'a pas d'enfants.
 Lady Eleanor Butler (Elinor), (morte en 1601), qui épouse Thomas Tobin de Cumpshinagh à Tipperary, puis Gerald Blanchville de Blanchvillestown, Kilkenny, et enfin Thomas (ou peut-être Edmund Butler), Lord Caher, fils de Theobald Butler, 1er baron Cahir. Elle est morte sans enfant.
 Ellen, qui est la première épouse de Oliver Shortall de Ballylarkan, et qui lui donne James Shortall, son successeur. Ellen Butler est ensuite mariée à Lucas Shea, l'un de leurs descendants étant Thomas Hurley.

Références

ThePeerage.com

Liens externes

Naissance en 1500
Décès en mai 1571
Richard
Vicomte de la pairie d'Irlande au XVIe siècle

Richard Butler (1er vicomte Mountgarret)


Crystal Clear es el nombre del cuarto álbum de estudio de la cantante estadounidiense de música cristiana Jaci Velásquez, Fue lanzado al mercado por Word Records el 5 de septiembre de 2000. Este álbum cuenta con 11 temas, de los cuales 5 llegaron a ser sencillos radiales.

Listado de canciones
 «Escúchame»
 «Crystal Clear»
 «Every Time I Fall»
 «You're Not There»
 «Adore»
 «He's My Savior»
 «You Don't Miss A Thing»
 «Imagine Me Without You»
 «Come As You Are» (con Luis Fonsi)
 «Center of Your Love»
 «Just A Prayer Away»

Sencillos
 «Imagine Me Without You»
 «Every Time I Fall»
 «Adore» (se realizó un videoclip para este sencillo)
 «Just A Prayer Away»
 «Center of Yur Love»

Referencias

Álbumes de 2000
Álbumes de Jaci Velasquez

Crystal Clear


Marcela Iacub (Buenos Aires, 1964) es una abogada,  jurista, investigadora, pensadora y ensayista feminista argentina que posee también la nacionalidad francesa.

Biografía
Marcela Iacub nació en la ciudad de Buenos Aires, Argentina, en 1964 en una familia de clase media judía.

Tataranieta de un célebre rabino, hija de un abogado, proviene de dos familias judías que llegaron de Bielorrusia y de Ucrania, en 1930, a la Argentina. Nunca recibió educación religiosa y se considera atea.

Estudió derecho en Buenos Aires, se especializó en derecho laboral  y a la edad de 25 años se fue a París con una beca de estudios para especializarse en bioética.
Realizó su doctorado en Escuela de altos estudios en ciencias sociales y allí se convirtió en miembro del Centro de estudios de normas jurídicas.

Vive en París con su  compañero de vida el filósofo Patrice Maniglier, con quien publicó en 2003 Famille en scènes: bousculée, réinventée, toujours inattendue.
Es miembro, desde 1998,  del Centro nacional para la investigación científica (CNRS), el más grande organismo público francés de investigación científica, en el Laboratorio de demografía y de historia social  de la Escuela de altos estudios en ciencias sociales en París (Laboratoire de démographie et d'histoire sociale de l'École des Hautes Études en Sciences Sociales EHESS).

Es conocida por varios de sus libros, particularmente Le crime était presque sexuel  (El crimen era casi sexual).

Marcela Iacub se convirtió en una celebridad mediática por sus controversiales opiniones sobre la libertad de elección de los individuos. No le asusta escandalizar ni nadar contra la corriente.  Suele realizar intervenciones populares en los medios  para opinar sobre diversos temas,  desde prostitución,  violación, eutanasia, trasplante, matrimonio, matrimonio homosexual,  maternidad,  aborto, filiación, adopción homosexual o clonación  hasta los métodos de procreación artificial y reproducción  asistida dando siempre  ejemplos jurídicos precisos. Es vegetariana y defiende los derechos de los animales. Tiene un gato pero no desea hijos.

Escribe en francés y a la fecha sólo ha sido traducido al castellano su ensayo Confesiones de una devoradora de Carne.

Su pensamiento
Marcela Iacub generó fuertes críticas por parte de las feministas tradicionales  francesas a quienes considera demasiado moralizadoras, maternales, caducas y pasadas de moda. No apoya las leyes sobre la paridad y el acoso sexual,  ni la glorificación de la natalidad o la maternidad. Sus opiniones, no siempre políticamente correctas, siempre generan debate.

Ella sostiene la idea de que la revolución sexual de la década de 1970 fue un fracaso en la medida en que renunció a sus ambiciones emancipadoras.

Por sus ideas radicales y su defensa de los derechos de las minorías sexuales, religiosas y étnicas también se ganó el seguimiento de fervientes admiradores pero sus posturas le valieron críticas violentas.

Su planteo principal es que  el derecho es un instrumento de crítica política.

Cuestiona la doctrina, heredera del estructuralismo antropológico de Claude Lévi-Strauss y psicoanalítico de Jacques Lacan, que atribuye al derecho una función de estructuración psíquica, como si la finalidad última de este fuera permitir a los individuos construir y conservar su equilibrio mental. Este equilibrio sería la norma suprema que permitiría definir el contenido y los límites de las normas jurídicas particulares.

Este argumento es defendido, sobre todo, por los conservadores del «orden simbólico». De esta manera cualquier transgresión o cambios por parte del legislador, en especial los concernientes a la familia, pondría en riesgo la salud mental de la población.

Critica la costumbre de las Ciencias sociales de creer que el derecho es una herramienta puramente formal, ajena al poder de turno, que se limitaría solamente a dar cuenta de una supuesta realidad prejurídica.  Para ella el derecho no se limita a prohibir o autorizar sino que genera ciertas configuraciones de poder que contribuyen a la creación de una realidad política.

Para ella las categorías antropológicas más elementales con las que pensamos son jurídicas: la filiación, la sexualidad, la familia o el estado.

La división jurídica de los sexos no significa lo mismo que el género masculino o femenino como categoría social o antropológica, sino que significa que varones y mujeres son titulares de derechos y obligaciones específicos y diferentes. Por eso se inscribe el sexo con el estado civil. Si las obligaciones y derechos fueran los mismos o iguales para varones y mujeres, la inscripción del sexo resultaría superflua.

Por ejemplo: si un varón reconoce como propio a un niño que no lleva sus genes y esto es constatado, lo peor que le puede suceder es que le otorguen la paternidad al otro que la reclama. En cambio, si una mujer inscribe como propio un niño que no ha parido comete un grave delito penal y termina en la cárcel.

A partir de la década de 1960, con la revolución sexual, el modelo tradicional de desigualdad complementaria en el matrimonio entre el marido y la mujer (ciudadanía política con derecho a voto, manejo del patrimonio familiar, preeminencia masculina en el dominio de la filiación) deja lugar a leyes más equitativas.

Aparece el modelo de filiación «natural» que identifica por primera vez  padre con genitor. Los hijos «naturales» extramatrimoniales pasan a tener los mismos derechos que los hijos «legítimos». La pareja procreadora se convierte en la pareja parental dando lugar a un nuevo paradigma reproductivo. En este nuevo «orden reproductivo» la pareja parental reemplaza a la pareja matrimonial. El acto sexual procreativo se convierte en la nueva referencia que estructura la filiación reemplazando el lugar que antes tenía el matrimonio.

Desde comienzos del cristianismo hasta el  la prioridad absoluta en Occidente en la definición de la filiación era la institución del matrimonio.

Si bien antes, para ser «hijo de», un niño debía nacer dentro del matrimonio  - y los hijos ilegítimos no tenían acceso a ningún tipo de paternidad careciendo de filiación paterna mientras que los nacidos dentro del matrimonio la tenían aún desconociendo de quien fue el esperma que dio origen a esa vida -, ahora la filiación está dada por quien realizó el acto reproductivo (coito).

Su hipótesis es que, no es para mantener ese supuesto orden simbólico que existe una división jurídica de los sexos de las personas, sino para imponer una distribución legal de las obligaciones inherentes a la reproducción biológica y social: la que impone a las mujeres la responsabilidad primordial sobre los hijos. Para salvaguardar esa división jurídica de los sexos fue necesario crear desigualdades, discriminaciones y excluir el acceso a la procreación y a la filiación a grupos enteros de individuos, como los homosexuales, las mujeres solteras o mayores de cierta edad y todos aquellos a quienes se les niega la posibilidad de utilizar las nuevas técnicas reproductivas o la adopción.

Utilizando la historia de las leyes, Iacub nos muestra como  la filiación no tiene el carácter «natural» que le suponemos hoy en día sino que es una construcción social reciente, tanto para la paternidad como para la maternidad. La independencia entre lo biológico y  lo jurídico se reconoce fácilmente con respecto a la paternidad pero no a la maternidad, ocultando el carácter ficticio de «toda» filiación.

Con un exhaustiva investigación histórica Iacub muestra como hasta la década de 1970, gracias a los artificios que permitía el Código civil de Napoleón de 1804, cuando una mujer era infertil recibía un hijo de otra que había dado a luz fuera del matrimonio y anotaba al bebé  como hijo legítimo de esa pareja casada en el registro civil.  Lo que contaba no era la biología ni la genética sino el matrimonio. No necesitaban adoptar para ser consideradas legítimamente madres y mujeres que habían parido no eran consideradas madres.

Del mismo modo que históricamente la paternidad fue consecuencia de un consentimiento del varón y no de un hecho genético, Iacub nos muestra como es algo reciente en la historia considerar madre biológica a la mujer que lleva el niño en su vientre y lo da a luz.

Para Iacub la maternidad es también una construcción del derecho, no de la naturaleza. La maternidad es una relación social que no depende del embarazo y el parto de una manera necesaria:

Hay mujeres que padecen una infertilidad que les impide llevar un bebé en su vientre y no pueden tener acceso a la reproducción asistida al estar prohibido en la mayoría de las legislaciones el alquiler de vientres (sólo quince países autorizan las madres portadoras).

En cambio, es más fácil ser padre que madre, los varones tienen más posibilidades de atribuirse un hijo al reconocer niños que no han concebido.

Para las parejas fértiles, en los países democráticos, existe una libertad jurídica absoluta de procreación, sin importar las circunstancias.

Mientras que, a los individuos que por diferentes motivos no tienen acceso a la fertilidad «natural» - (homosexuales, transexuales, intersexuales, mujeres sin pareja, solteras, viudas, separadas, varones sin pareja, solteros, viudos, separados, varones y mujeres con enfermedades que producen infertilidad o esterilidad, etc) - se les niega el acceso a la parentalidad o tienen que solicitar autorización al estado - (según las leyes de bioética de cada país)- para acceder a la reproducción asistida o pasar por arbitrarias evaluaciones, arduas investigaciones y soportar exhaustivas entrevistas  para demostrar que poseen la capacidad de educar correctamente a un niño para acceder a la adopción.

Pareciera que la fertilidad reproductiva (o el matrimonio heterosexual) generara «milagrosamente» y de por sí «naturalmente» buenos padres, homologando capacidad procreativa con capacidad parental.

Obras
Además de numerosos artículos en revistas especializadas y de divulgación popular ha publicado una serie de libros:

 Le corps de la personne, París, EHESS, 1993, OCLC 490826916
 De l'éthique à la responsabilité juridique des médecins: bioéthique et écologie, l'élaboration d'un nouveau statut pour le corps humain. (Con Bruno Py), París,: Mission interministérielle de recherche-expérimentation, 1994-1995, OCLC 301129273
 Au-delà du PACS, l'expertise familiale à l'épreuve de l'homosexualité, (Con Daniel Borrillo y Eric Fassin), París, Presses universitaires de France, 1999, ISBN 978-2-13-049956-5
 Juger la vie: les choix médicaux en matière de procréation (Con Pierre Jouannet), Pars, La Découverte, 2001,ISBN 978-2-7071-3558-2
 Le crime était presque sexuel et autres essais de casuistique juridique, París, EPEL, 2002 ISBN=978-2-0812-1889-5.
 Penser les droits de la naissance, París, Presses Universitaires de France PUF, 2002, ISBN 978-2-13-051648-4
 Famille en scènes: bousculée, réinventée, toujours inattendue. (Con Patrice Maniglier) París, Autrement, 2003, ISBN 978-2-7467-0331-5
 L'Empire du ventre: Pour une autre histoire de la maternité, París, Fayard, 2004, ISBN 978-2-213-62118-0
 Antimanuel d'éducation sexuelle (Con :fr:Patrice Maniglier), París, Bréal, 2005, ISBN 978-2-7495-0540-4
 Bêtes et victimes et autres chroniques de libération, París, Stock, 2005
 Aimer tue, París, Stock, 2005, ISBN 978-2-234-05755-5
 Versión castellana: Amar mata, Sant Andreu de Llavaneres Malabar, 2006, ISBN 978-84-935250-2-6
 Une journée dans la vie de Lionel Jospin, París, Fayard, 2006, ISBN 978-2-213-62867-7
 Qu'avez-vous fait de la libération sexuelle? (con Franck Le Ninon) París, Points,  2007, ISBN 978-2-7578-0425-4
 Versión castellana: Qué habéis hecho de la liberación sexual? Barcelona: Leqtor, 2007, ISBN 978-84-935020-9-6
 Par le trou de la serrure. Une histoire de la pudeur publique, XIX-XXIe siècle, París, Fayard, 2008, ISBN 978-2-213-63399-2
 Consentir: domination, consentement et déni. (Con Christian Ingrao y Michael Burawoy), Lyon, ENS éditions, 2008, ISBN 978-2-84788-130-1
 De la pornographie en Amérique, París, Fayard, 2010, ISBN 978-2-213-64437-0
 Les incoyables et les meveilleuses. (Con Pierre Reimer, Christophe Hanna y Dominique Noguez), París, MF, Agnès B., DL 2010, ISBN 978-2-915794-40-3
 Confessions d'une mangeuse de viande, París, Fayard, 2011, ISBN 978-2-213-66242-8
 Une société de violeurs, París, Fayard, 2012, ISBN 978-2-213-66835-2

Referencias

Véase también
 Campo jurídico
 Criminología
 Derecho penal
 Criminalística
 Jurisprudencia feminista

Ateos de Francia
Ateos judíos
Profesionales de la bioética
Ensayistas de Francia del siglo XX
Escritoras de Argentina
Escritoras de Francia
Escritores de Argentina del siglo XX
Escritores de Francia del siglo XX
Escritores de Francia del siglo XXI
Escritores en francés del siglo XX
Escritores en francés del siglo XXI
Escritores en francés de Argentina
Escritores judíos
Feministas de Francia
Feministas judías
Juristas de Argentina
Abogados de Argentina
Sociología del derecho
Alumnado de la Facultad de Derecho de la Universidad de Buenos Aires
Expatriados argentinos en Francia
Francesas del siglo XX
Francesas del siglo XXI
Judíos de Argentina
Mujeres ensayistas

Marcela Iacub