Anisetul sau anis-ul este un lichior cu aromă de anason care se consumă în cele mai multe țări mediteraneene, în special în Spania, Italia, Portugalia, Turcia, Grecia, Liban, Cipru, Israel și Franța. Este incolor și, deoarece conține zahăr, este mai dulce decât băuturile spirtoase din anason uscat (de exemplu, absint). Anisetul este produs în mod tradițional prin distilarea anasonului, și se diferențiază de băuturile produse prin simplă macerare prin includerea pe etichetă a cuvântului distilat. Și în timp ce Pastis este un lichior cu un gust similar, care este pregătit în mod similar și confundat, uneori, cu anisetul, el folosește o combinație a extractelor din rădăcină de anason și lemn dulce. Sambuca este, în esență, un aniset de origine italiană, care necesită un conținut minim ridicat (350g/l) de zahăr.

Lichiorul se ramarcă prin aroma sa puternică. Când este inclus în băuturi mixte, el produce, cu toate acestea, o aromă dulce agreabilă. Este de multe ori pur și simplu amestecat cu apă, producând o consistență alb lăptoasă. Acest amestec este numit în țările vorbitoare de limba spaniolă "palomita". Toate lichiorurile trebuie turnate în apă foarte rece, în același moment. Un lichid foarte alb înseamnă că a fost folosit un aniset de bună calitate. O "palomita" cu doar o picătură de anason poate fi consumată ca o băutură răcoritoare.

Nume și mărci de aniset

În regiunile de limbă spaniolă
 Anís del Mono ("anisetul maimuței") este un anís popular produs în Spania începând din 1870. Eticheta, cu o maimuță care ține un pergament și o sticlă, a fost desenată de către Ramon Casas i Carbó. Aceasta este anisetul băut în romanele Fiesta de Ernest Hemingway și în Sub vulcan de Malcolm Lowry.
 Anís Najar este o marcă de aniset produsă la Arequipa (Peru) din 1854, cu un conținut ridicat de alcool (46,2 ° GL).
 Chinchón este numele unui oraș identificat cu băuturile "anís". Mai mulți producători s-au unit în "Alcoholera Española. S. A.", care produce diferite tipuri de băuturi din anason. Anisetul este numit pur și simplu "Chinchón dulce".
 Ojén (sau Aguardiente de Ojén  (es), sau pur și simplu "ojen", "OH-hen", cum este cunoscut în limba engleză) este numele unui alt oraș spaniol identificat cu băuturile "anís". Acest lichior, produs în zilele noastre la nivel local de distileria Dominique Mertens Impex. S. L., și-a câștigat o faimă în străinătate și este foarte popular în orașul New Orleans, Louisiana, în special în timpul sărbătorii Mardi Gras.
 Aguardiente aromată cu anason este vândută în Columbia, Mexic și în alte părți.
 Cartujo este una dintre cele mai cunoscute mărci din America Latină. El este produs în Venezuela și este de obicei amestecat cu sucuri, iaurt sau pur și simplu cu apă. Acesta conține 30% alcool.
 Anís Gorila a fost produs în Puerto Rico, începând cel puțin din 1935, dar un anason similar numit Anissett Gorila este produs în Curaçao de Leáñez & Cia.
 Anís 8 Hermanos este produs în Argentina.

În afara regiunilor de limbă spaniolă
În timp ce anisetul este cel mai popular în țările mediteraneene, el este cunoscut la fel de bine și în țările vorbitoare de limba engleză. Personajele din romanul Fiesta și din povestirea "Hills Like White Elephants" ale lui Ernest Hemingway beau și discută despre Anís del Toro — "Aniset de taur".

În alte țări, în special în cele din Bazinul Mediteranean, băuturile spirtoase pe bază de lemn dulce sau de anason sunt consumate în mod tradițional, inclusiv în:
 Franța: Pastis și Aniset

 Italia: Sambuca, liquore all'anice, anisetta, mistra'. Varnelli, liquore all'anice prodotto nelle Marche
 Grecia: Ouzo
 Bulgaria și Macedonia: Mastika
 Turcia, Azerbaidjan, Albania: Rakı
 Liban, Siria, Israel, Iordania și Egipt: Arak
 Japonia: Alaki

Note

Băuturi distilate
Băuturi alcoolice

Aniset


المشي على المسطحات الطينية  هو نوع من أنواع التسلية وقضاء الوقت في الأجازات على السواحل يقوم به خصوصا الألمان والهولنديون. حيث يقوم رجال ونساء وبشكل مجموعات (وعادة برفقة دليل) وباستخدام جداول المد والجزر للمناطق تلك بالمشي إلى الجزر المقابلة للساحل.
حيث تشكل المناطق الساحلية تلك (الشريط الساحلي الجنوبي لبحر الشمال) مناطق ضحلة قليلة العمق ومستوية. تنكشف هذه المناطق أثناء ظاهرة الجزر، مما يتيح فترة قصيرة يمكن خلالها الوصول إلى الجزر المجاورة عن طريق المشي ودون الحاجة إلى الانتقال للجزر بالقوارب والطائرات. أما أثناء فترة المد فإن المناطق بين الجزر والأرض اليابسة تعود لتتغطى بالماء وتصبح جزءاً من بحر الشمال.

في المناطق الشمالية من هولاندا يتمشى الناس من مقاطعة فريزلاند إلى جزر ترسخلنج، أمَلاند, إنجلزمانبلات، سخيرمونيكوخ, سيمونزساند وروتومروخ. المناطق الأخرى غير محبذة بسبب مرورها في مناطق محمية طبيعية أو أن المسالك التي يمكن المشي بها غير واضحة. أما في ألمانيا فيمكن المشي من إلى نوردرني، بالترم, لانجوج، سبيكروج ومنسنرولدوج. في الدنمارك يمكن المشي إلى ماندو وفانو.

القوانين التنظيمية
لا يسمح للراغبين بالمشي بين الجزر بدون دليل مجاز، فبالرغم من كون أوقات الجزر معلومة ومحددة، إلا أن المسالك بين الجزر وبين الأرض يمكن أن تكون مضللة، وقد يفقد المتمشين قليلي الخبرة والمعرفة تقدير الوقت وتقييم الموقف. مما بعرضهم لخطر الحصار بمياه المد المرتفعة بسرعة.

مراجع

تجوال
ثقافة ألمانية
ثقافة دنماركية
ثقافة هولندا
جزر فريزية

المشي على المسطحات الطينية


Brenda Wehle est une actrice américaine née le  à Washington.

Biographie

Filmographie

Cinéma
 1998 : Soldier : Hawkins
 1999 : American Beauty
 2000 : Attention Shoppers : Rita
 2002 : Bug :  Chambers
 2007 : First Born : Infirmière Brenda
 2010 : Goldstar, Ohio : Carole Hoffman
 2010 : Laisse-moi entrer : la principale
 2013 : Kill Your Darlings
 2014 : Un amour d'hiver : la gouverneuse
 2014 : St. Vincent : Juge Reynolds
 2015 : Chronic : Mildred
 2017 : XX : Principale Jenks
 2017 : Woman Walks Ahead : Anna Maria Valentine

Télévision
 1997 : Cracker : la victime (1 épisode)
 1997 : Chicago Hope : La Vie à tout prix : la serveuse (1 épisode)
 1997-1999 : La Vie à cinq :  Stephanie Rabin (8 épisodes)
 1999 : Associées pour la loi (1 épisode)
 2000 : Gideon's Crossing : Teddy Green (1 épisode)
 2001-2002 : Malcolm : Lavernia (7 épisodes)
 2002 : Sur le chemin de la guerre : Juanita Roberts
 2003 : Mes plus belles années : Infirmière Chadwick (1 épisode)
 2004 : Amy : Maître Hamilton (1 épisode)
 2004-2005 : Jack et Bobby : Courtney McCallister (5 épisodes)
 2005 : Boston Justice : Juge O'Keefe
 2005 : Preuve à l'appui : la mère supérieure
 2006 : New York, police judiciaire : Juge Valérie Shaw (1 épisode)
 2007 : 24 Heures chrono : une secrétaire (1 épisode)
 2007 : Cold Case : Affaires classées : Linda Boyka (1 épisode)
 2008-2009 : Eli Stone : Juge Katrina Salvaty (2 épisodes)
 2011 : Mildred Pierce :  Turner (2 épisodes)
 2019 : NOS4A2 :  Myers (2 épisodes)
 2021 : Histoire de Lisey : Angela (1 épisode)
 2022 : The Gilded Age :  Armstrong (1 épisode)

Voix françaises
 Frédérique Cantrel dans :
 Mildred Pierce (2011)
 The Gilded Age (2022)

 Anne Ludovik dans Malcolm (2001-2002)
 Sylvie Ferrari dans NOS4A2 (2019)

Liens externes

Naissance en juin 1946
Naissance à Washington (district de Columbia)
Actrice américaine

Brenda Wehle


Poste Maurice Cortier was a desert halt in the Sahara Desert in southern Algeria, along the way from Algiers to French Sudan.

It became popularly known as Bidon 5 because its sign board was an empty gas-can with the numeral 5 painted upon it; and "bidon" is French for "gas-can".

References
It is mentioned in Arthur Mee's 2 volume work 1000 Heroes: Immortal men & women of every age & every land. Page 284 and in William B. Seabrook's Air Adventure.

Geography of Algeria

Poste Maurice Cortier


Cafer Tayyar Eğilmez (1877, Priştine - 3 Ocak 1958, İstanbul), Türk asker ve siyasetçi.

Balkan ve I. Dünya savaşlarında önemli görevler üstlenmiş ve Millî Mücadele döneminde "Trakya Millî Kumandanı" olarak tanınmıştır. Kırmızı-Yeşil şeritli İstiklâl Madalyası sahibidir.

Millî Mücadele sonrasında TBMM'de II. dönem Edirne Milletvekili olarak yer aldı. 1924'te Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası'na katıldı. Fırka kapatıldıktan sonra bağımsız olarak Milletvekilliğini 1 Kasım 1928'e kadar sürdürdü ve sonra aktif siyasetten çekildi.

Yaşamı
1877'de Osmanlı Devleti'nin Kosova Vilayeti'ne bağlı olan Priştine Sancağı'nda dünyaya geldi. Babası Plevne Savunması'nda hayatını kaybeden Yüzbaşı Emin Bey'dir.

1 Ocak 1901 tarihinde Harp Okulu'ndan Teğmen, 4 Ocak 1904 tarihinde de Harp Akademisi'nden Kurmay Yüzbaşı rütbesiyle mezun oldu. İlk görev yeri olan Makedonya'dayken İttihat ve Terakki Cemiyeti'ne girdi. Rumeli'de çeşitli çatışmalara katıldı.

24 Ocak 1904 tarihinde 3. Ordu emrinde Kumanova bölgesinde eşkıya takibinde görevlendirildi. 27 Eylül 1909 tarihinde Genelkurmay Başkanlığı 3. Şubeye atandı. 3 Ekim 1909 tarihinde eşkıya takibiyle görevli Sait Paşa'nın refakatine atandı. 27 Nisan 1910 tarihinde Binbaşı rütbesine terfi etti. 3 Ağustos 1910 tarihinde İpek Sancağı Mutasarrıflığı'na atandı. 21 Eylül 1911 tarihinde Mutasarrıflıktan istifa ederek Genelkurmay Başkanlığı 4. Şubeye tayin edildi. 14 Kasım 1911 tarihinde Rumeli Müstahfız birliklerinin teşkiliyle görevlendirilerek Selanik ve Kosova bölgesine gönderildi. 29 Aralık 1911 tarihinde tekrar İpek Sancağı Mutasarrıflığı'na tayin edildi. 2 Ağustos 1912 tarihinde Mutasarrıflık görevinden istifa ederek Genelkurmay 4. Şubeye atandı.

Balkan Savaşları sırasında 29 Eylül 1912 tarihinde Mürettep 2. Kolordu Kurmaylığı'na, 29 Ocak 1913 tarihinde Garp Ordusu'na tayin edildi. Savaştan sonra İstanbul'a geri döndü.

14 Haziran 1913 tarihinde Üsküdar Bölge Komutanı, 10 Aralık 1913 tarihinde Askerî Mahkeme Üyesi, 8 Ocak 1914 tarihinde 4. Kolordu Kurmay Başkanı olarak görevlendirildi. 29 Kasım 1914 tarihinde Kaymakam rütbesine terfi etti. I. Dünya Savaşı'nın başlaması üzerine 3 Aralık 1914 tarihinde Çanakkale Cephesi'nde 1. Tümen Komutanlığı görevine atandı. 14 Aralık 1915 tarihinde Miralay rütbesine terfi etti. 5 Eylül 1916 tarihinde 2. Kolordu Komutanı, Nisan 1917 tarihinde 18. Kolordu Komutanı olarak görevlendirildi. Daha sonra Kuzey Kafkas Ordu Komutanlığı'na tayin edildi. Ancak 20 Temmuz 1918 tarihinde bu görevinden vazgeçilerek 1. Kolordu Komutanı olarak atandı.

Mustafa Kemal Paşa'nın Samsun'a çıkmasından itibaren kendisiyle temas kurması sonucu Trakya'da Müdafaa-i Hukuk teşkilatına katıldı. 12 Kasım 1919 tarihinde Mustafa Kemal Paşa'ya çektiği telgrafla bağlılığını bildirdi.

16 Mart 1920 tarihinde İstanbul'un işgalini protesto eden bir beyanname yayımlayarak Edirne'de sıkıyönetim ilan etti. 20 Nisan 1920 tarihinde İstanbul Hükümeti'nin kendisini görevden alması üzerine kuruculuğunu Edirne Milletvekili Faik Kaltakkıran, Edirne Belediye Başkanı Şevket Dağdeviren, Avukat Şeref Aykut ve Tüccar Kasım Yolageldili'nin yaptığı Trakya-Paşaeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti Merkez Heyeti'nin kararıyla "Trakya Millî Komutanı" olarak görevine devam etti. TBMM I. dönem Edirne Milletvekili seçildi. Ancak görevi dolayısıyla Edirne'den ayrılamadı.

Yunan ordusunun 20 Temmuz 1920 tarihinde başlayan taarruzunun beşinci gününde Havsa-Bostanlı arasında Yunan kuvvetlerine esir düşerek Atina'ya gönderildi. Esaretin mahiyetini şöyle tasvir eder; "Rumeli'nin bütün münevverleri (aydınları), eşrafı (şanı şerefi olanları), muteberanı (itibarlı kişileri), ağzı düzgün lakırdı yapanları, hemen kâmilen geceleri evlerinden gecelikleriyle kaldırılarak, parasız, pulsuz, sevk edilerek; yollarda her türlü işkence ve hakarete maruz bırakılmış, pek çokları vapurda pek çok işkenceler yüzünden vefat etmiş veya suveri mahsusa da öldürülmüşlerdir."

Mart 1923 sonuna kadar esarette kaldı. Serbest bırakılınca 11 Nisan 1923 tarihinde Ankara'ya gelerek TBMM'ye katıldı. 12 Ağustos 1923 tarihinde 7. Kolordu Komutanı olarak atandı. 24 Eylül 1923 tarihinde Mirliva rütbesine terfi etti ve Paşa oldu.

1924 yılında Güneydoğu Anadolu'da çıkan Nasturi Ayaklanması'nı bastırmakla görevlendirildi. İsyan 26 Eylül'de bastırıldı. Cafer Tayyar Paşa, hareket sırasında Musul'a yönelmek için Ankara'yla görüştüğünü ancak bu sırada yeni bir savaşı göze alamayan Türkiye Cumhuriyeti Hükûmeti'nin kendisine izin vermediğini zaman zaman dile getirmiştir.

II. dönem TBMM'de tekrar Edirne Milletvekili seçildi. Ancak görevi sebebiyle izinli sayıldı. 31 Ekim 1923 tarihinde Kolordu Komutanlığı görevine son verildi. Savaştaki hizmetlerinden ötürü 21 Kasım 1923 tarihinde Kırmızı-Yeşil şeritli İstiklâl Madalyası ile taltif edildi. 17 Kasım 1924 tarihinde kurulan Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası'nın kurucuları arasında yer aldı. 1926 yılında Mustafa Kemal Paşa'ya karşı düzenlenen İzmir Suikastı olayına adı karıştığından İstiklal Mahkemesi'ndeki yargılama sonucu aklandı.

1 Kasım 1927 tarihinde Milletvekilliği görevi sona erince orduya döndüyse de tekrar ordu açığına alındı. 9 Ocak 1928 tarihinde askerlikten emekliye ayrıldı.

3 Ocak 1958 tarihinde İstanbul'da öldü. Cenazesi Karacaahmet Mezarlığı'na defnedildi.

Dış bağlantılar
NUTUK'tan, Trakya'da Cafer Tayyar Bey'in Tuttuğu Yanlış Yol

Kaynakça

Türk savaş tutsakları
1877 doğumlular
Balkan Savaşları'nda Osmanlı askerleri
I. Dünya Savaşı'nda Osmanlı askerleri
Türk generaller
TBMM 1. dönem Edirne milletvekilleri
TBMM 2. dönem Edirne milletvekilleri
1958 yılında ölenler
Kırmızı-yeşil şeritli İstiklâl Madalyası sahipleri
Mecidiye Nişanı sahipleri
İzmir Suikastı sanıkları
Karacaahmet Mezarlığı'na defnedilenler
Priştine doğumlular
İstanbul'da ölenler
Mekteb-i Harbiye'de öğrenim görenler
Osmanlı karacı subayları
Mekteb-i Erkân-ı Harbiye'de öğrenim görenler
Terakkiperver Cumhuriyet Fırkası
Süvari subaylar

Cafer Tayyar Eğilmez


El Marquesado de Molesina es un título nobiliario español creado el 20 de mayo de 1651 por el rey Felipe IV a favor de Lope Ponce de León y Ursino, Señor de Molesina, en la Sicilia ulterior.

Este título fue rehabilitado en 1924 por el rey Alfonso XIII a favor de Juan José Peche y Valle.

Marqueses de Molesina

Historia de los Marqueses de Molesina

Lope Ponce de León y Ursino, I marqués de Molesina.

Rehabilitado en 1924 por:

Juan José Peche y Valle (1872-1954), II marqués de Molesina.
Casó con María Teresa Laviña y Beranger.
Casó con María del Carmen Sánchez-Arjona y Fernández de Velasco. Le sucedió:

María Fernanda de Ceballos-Zúñiga y Solís, III marquesa de Molesina, V marquesa de San Fernando.
Casó con su primo Pedro de Ceballos-Zúñiga y Solís. Sin descendientes.
Casó con Pedro Tous de Monsalve y Rodríguez Campomanes. Le sucedió, en 1970, su hija:

María del Carmen Tous de Monsalve y Ceballos-Zúñiga (n. en 1941), IV marquesa de Molesina'''.
Casó con José Ramón Gómez de Barreda y Otero.

Referencias

Molesina

Marquesado de Molesina


Actinobole, biljni rod iz porodice glavočika. Postoje četiri endemske vrste u Australiji
  klasificirane tribusu Gnaphalieae.

Vrste
 Actinobole condensatum (A.Gray) P.S.Short
 Actinobole drummondiana P.S.Short
 Actinobole oldfieldiana P.S.Short
 Actinobole uliginosum (A.Gray) H.Eichler

Izvori

Gnaphalieae

Actinobole


Alsasua (en euskera y según Adif Altsasu) es una estación ferroviaria situada en el municipio español homónimo en la comunidad foral de Navarra. Es la principal estación del municipio y un importante nudo ferroviario de la red. Dispone de servicios de Larga y Media Distancia operados por Renfe. Cumple también funciones logísticas.

Situación ferroviaria
Es una estación de bifurcación ubicada a 533,83 metros de altitud que forma parte de las siguientes líneas férreas:

 Línea férrea Madrid-Hendaya, punto kilométrico 535,470.
 Línea férrea Castejón-Alsasua, punto kilométrico 232,949.

Historia
La estación fue inaugurada el 20 de agosto de 1864 con la puesta en marcha del tramo Olazagutía–Beasain de la línea radial Madrid-Hendaya. Su explotación inicial quedó a cargo de la Compañía de los Caminos de Hierro del Norte de España. Norte se hizo también el 12 de marzo de 1878 con la Compañía del Ferrocarril de Zaragoza a Pamplona y Barcelona asumiendo así la gestión de la otra línea que llegaba a Alsasua, la Zaragoza-Alsasua vía Pamplona. En 1941 la compañía fue nacionalizada e integrada en la recién creada RENFE. Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
Se encuentra al oeste de la localidad. Como otras estaciones nudo el edificio de viajeros parece una isla atrapada entre la considerable playa de vías que se extiende a cada uno de sus costados. En total dos andenes laterales y dos centrales dan acceso a seis vías (vías 1, 2, 3, 12, 14 y 16). El resto, las vías 5, 7, 9, 11, 13 y 15 por un lado y 18, 20, 22, 24, 26, 28, 30 por el otro, son vías de apartado o con funciones logísticas usadas frecuentemente por trenes de mercancías. Completan la playa otras siete vías más que son vías muertas.

Servicios ferroviarios

Larga Distancia
Dos Alvia diarios en ambos sentidos enlazan con Barcelona. También es posible un trayecto transversal a Galicia gracias a un tren Intercity.

Media Distancia
Los MD de Renfe la unen con Vitoria e Irún vía San Sebastián a razón de tres relaciones diarias en ambos sentidos.
Las conexiones de Media Distancia con el resto de Navarra con posibles enlaces a La Rioja y Aragón se realizan desde Alsasua-Pueblo.

Servicios de Media Distancia

Referencias

Enlaces externos

 Renfe Media Distancia Navarra en la web de Renfe.
 Renfe Larga Distancia en la web de Renfe.

Alsasua
Alsasua
Alsasua
Als
Als
Estaciones de ferrocarril de España inauguradas en 1864
Estaciones de ferrocarril de Navarra inauguradas en el siglo XIX

Estación de Alsasua


Parazitoloji ya da asalak bilimi, asalakları, asalakların konakçıları ve aralarındaki ilişkileri konu alan bilim dalıdır. Asalak olarak yaşayan canlıların yapı ve niteliklerini inceleyen bilim dalıdır. Helmintoloji, arthropodoloji, protozooloji olmak üzere 3 alt dalı mevcuttur.

Kaynakça

Parazitoloji


La casa consistorial de Miranda de Ebro es un edificio neoclásico que alberga la sede principal del Ayuntamiento de Miranda de Ebro, (Castilla y León, España). Está situado en la plaza de España, dentro del Conjunto Histórico de la ciudad de Miranda de Ebro.

Historia
Tras la riada que en 1775 se llevó el puente medieval sobre el río Ebro, donde se hallaba la Torre del Concejo, surgió la necesidad de crear una nueva casa para ayuntamiento de la entonces villa. El 23 de junio de 1775 concejo municipal solicitó al Consejo de Castilla el permiso pertinente para levantar el nuevo edificio en la Plaza del Rey, concretamente en el solar donde se encontraban los toriles, el Aula de Gramática fundada por Fray Pedro de Urbina y algunas casas particulares.

El proyecto para ayuntamiento y cárcel fue redactado por Francisco Alejo de Aranguren, que dirigió los trabajos junto a Santos Ángel de Ochandátegui. En marzo de 1778 se presentó el proyecto modificado por la mano del arquitecto Ventura Rodríguez, que introdujo los criterios de la Real Academia de Bellas Artes de San Fernando. En ese mismo año dieron inicio los trabajos, aunque la dirección práctica corrió a cargo de Javier Ignacio de Echeverría y Domingo de Urizar. El coste ascendió a 190.000 reales y las obras concluyeron en mayo de 1788, aunque la inauguración no tuvo lugar hasta el 19 de agosto de ese año.

Desde entonces ha sido la sede principal del Ayuntamiento mirandés, aunque el aumento de las necesidades de espacio han obligado a hacer algunas adaptaciones y extender las dependencias municipales a otros edificios. En cuanto a esta sede, se han realizado obras de mejora y reformas como la de la escalera principal o el Salón de Plenos. Desde 2013 cuenta con un ascensor interior que ha eliminado las barreras arquitectónicas. Además de las funciones de ayuntamiento, acogió en su momento la cárcel o a la policía local, y en su interior todavía alberga el Archivo Histórico Municipal.

Descripción

Se trata de una obra monumental de corte clásico que se adapta a la función para la que fue creada, siguiendo la línea de los edificios públicos creados en el último cuarto del  bajo las directrices de la Academia de Bellas Artes. La fachada del edificio presenta una gran claridad de líneas y simplicidad de volúmenes, estructurándose horizontalmente en dos plantas. El piso bajo presenta un almohadillado que recuerda a los modelos de los palacios renacentictas italianos. Destaca en el centro una triple arquería que da acceso al pórtico, separada por semicolumnas toscanas y que rememora a los arcos de triunfo romanos. El segundo cuerpo presenta un balcón corrido, cuya rejería realizó el maestro de Orduña José de Astala, que unifica la planta y donde se abren siete vanos rematados con frontones curvos y triangulares alternativamente. La zona central se remarca con pilastras que rematan en frontón triangular a la altura de la cornisa. Inscrito en dicho frontón se colocó el escudo de la ciudad, realizado en piedra de Treviño. Con posterioridad se instaló como remate un reloj con carrillón.

En su interior, aunque reformada, se conserva la escalera monumental. En altura el edificio se distribuye en piso bajo, dos plantas y bajocubierta, siendo la segunda la más noble, donde se sitúan el despacho de Alcaldía y el Salón de Plenos.

Anteriores ubicaciones

Iglesias juraderas medievales

En el Fuero de Miranda de Ebro se establecen como iglesias juraderas San Martín, para los litigios de Aquende o margen derecha del Ebro, y San Nicolás para los de la margen opuesta, Allende. Al no existir un lugar concreto para la reunión del Concejo, la documentación nos muestra que este se reunía en los pórticos o aledaños de dichos templos, aunque con el tiempo el papel del de San Martín fue tomado por la iglesia de Santa María.

Palacio de San Juan

La construcción en el  de la iglesia de San Juan en el llano de Aquende propició la creación a su alrededor del centro neurálgico de la villa, al situarse a sus pies la Plaza del Mercado. También allí se ubicó la primera sede del Concejo, concretamente en el Palacio de San Juan, que pudo levantarse hacia los años treinta del . Seguramente afectado por una riada en 1419, dejó de ser el lugar de reunión consistorial, reflejándose en la documentación cómo el Concejo se reunió en diversos sitios, tales como el cementerio y el claustro de la iglesia de San Juan, vecina de aquel primer edificio de ayuntamiento.

Antigua sinagoga: la Torre del Ayuntamiento y la Casa de la Audiencia

Con la expulsión de los judíos de España, la antigua sinagoga fue donada por los Reyes Católicos al Concejo mirandés en 1493. Con esto se puso fin a la itinerancia para las reuniones y el templo judío fue remodelado y ampliado con una torre encima para acoger la cárcel y el ayuntamiento. Pese a que el hebraísta mirandés Francisco Cantera Burgos situó la sinagoga mirandesa en un edificio de la calle La Fuente (traseras del actual Ayuntamiento), todo indica que esta se encontraba junto a la entrada del puente a Aquende, seguramente donde se ubica la calle Federico Keller. Esta Torre del Ayuntamiento pronto se quedó pequeña, al tener que acoger con posterioridad la vivienda del Corregidor real. Por esta razón las reuniones del Concejo en ocasiones se desarrollaron en la denominada Casa de la Audiencia, sita en la plaza de Santa María, aunque esta se derribó en 1571.

Torre del Concejo en el puente

En 1581 se encargó al maestro cantero Juan de Aguirre la construcción de una nueva torre sobre el puente de Miranda para la Casa del Ayuntamiento, aunque en 1593 hay documentos que denotan que la torre estaba todavía inacabada, lo que generó ciertos conflictos con el maestro de Zumárraga. Consta que tanto esta nueva torre como la del Corregidor sufrieron numerosas reparaciones a lo largo del tiempo y parece que ambas ejercían la función para la reunión de los regidores. Las inundaciones que tuvieron lugar entre el 19 y el 21 de julio de 1775 se llevaron por delante el antiguo puente medieval, así como la torre del concejo, dejando a su vez dañada la sede de los corregidores, que se derribó para construir el nuevo Puente de Carlos III. Con la desaparición de estas torres, se procedió a levantar la actual Casa Consistorial en la plazuela donde se celebraban las corridas de toros, entonces denominada Plaza del Rey, hoy Plaza de España.

Otros edificios administrativos

Con el aumento de los servicios municipales que se ofrecen, el Ayuntamiento de Miranda de Ebro ha tenido que ir ampliando sus instalaciones, sobrepasando el propio edificio de la Casa Consistorial. Como ampliación de ésta, se encuentra el edificio de la antigua Alhóndiga, contigua al edificio municipal principal y comunicada con él. En 1915 el Ayuntamiento adquiere el solar ocupado antaño por el palacio de la Condesa de los Bornos para ampliar la Casa Consistorial, pero el edificio no se construye. Será en 1930 cuando Sixto Erquiaga levante el edificio según proyecto de Fermín Álamo. Fue destinado a alhóndiga y a sede del Cuerpo de Bomberos. Posteriormente acogió distintos departamentos municipales y en su planta baja se situó el SAC (Servicio de Atención al Ciudadano)

Otras oficinas municipales, como Recaudación, se han ido situando en distintos locales de la Plaza de España, en edificios aledaños a la Casa Consistorial. En las traseras de la misma, en la calle La Fuente, se halla la Casa de los Encío, una casona del  que fue también residencia de las Siervas de Jesús. Al adquirirla el Ayuntamiento, en sus huertas creó el Jardín Botánico de Miranda de Ebro. El edificio se destinó a Casa de la Juventud y a acoger dependencias de Servicios Sociales, aunque en un futuro se precisará una reforma para hacer accesible el edificio.

En la cercana Travesía de Santa María se encuentra el edificio conocido como Casa de Pachín, situado enfrente del Teatro Salón Apolo y construido en 1914, donde destacan las galerías acristaladas. En su interior alberga la Escuela Taller, dependencias de Obras y las oficinas de Viranda, la Empresa Municipal de Vivienda. También en el Conjunto Histórico se hallan, en la calle San Juan, las oficinas del ARCH (Área de Rehabilitación del Conjunto Histórico).

En los últimos años, el Ayuntamiento ha buscado nuevas ubicaciones de oficinas municipales en el centro de la ciudad, al otro lado del río Ebro. Las dependencias de Servicios Sociales y Urbanismo ocupan las antiguas dependencias de la Agencia Tributaria, en Ronda del Ferrocarril, mientras que en espacios del Centro Cívico Raimundo Porres, en el barrio de La Charca, se ubicó un segundo SAC (Servicio de Atención al Ciudadano) para generar dos áreas de atención administrativa municipal en la ciudad (Este y Oeste).

Véase también
 Miranda de Ebro
 Arquitectura de Miranda de Ebro
 Historia de Miranda de Ebro
 Ayuntamiento de Miranda de Ebro

Referencias

Enlaces externos

 Web oficial del Ayuntamiento de Miranda de Ebro
 Edificios civiles. Ayuntamiento de Miranda de Ebro
 Ficha de la Casa Consistorial en el PERI Conjunto Histórico 1
 Ficha de la Casa Consistorial en el PERI Conjunto Histórico 2

Miranda de Ebro
Miranda de Ebro
Ayuntamientos del Neoclásico
Arquitectura de Miranda de Ebro
Arquitectura neoclásica en España
Arquitectura en Castilla y León en el siglo XVIII
Arquitectura de 1788
España en 1788
Ayuntamiento de Miranda de Ebro

Casa consistorial de Miranda de Ebro


Aparna Rao (3 de fevereiro de 1950 – 28 de junho de 2005) foi uma antropóloga alemã que realizou estudos sobre grupos sociais no Afeganistão, França e algumas regiões da Índia. Seus estudos de doutorado se concentraram em antropogeografia, etnologia e estudos islâmicos. Rao ensinou antropologia na Universidade de Colônia, servindo por um breve período como presidente do Departamento de Etnologia do Instituto do Sul da Ásia da Universidade de Heidelberg, Alemanha.
A pesquisa de Rao se concentrou em populações agrárias peripatéticas no Afeganistão, França, Jammu, Caxemira e Rajastão ocidental. Rao pesquisou o impacto do conflito na Caxemira no meio ambiente e na vida das pessoas. Seu trabalho de 1982, Les Ġhorbat d'Afghanistan. Aspects Économiques d'un Groupe Itinérant 'Jat''', pesquisou a composição étnica e a economia local do Afeganistão. Seu livro Autonomy: Life Cycle, Gender, and Status between Himalayan Pastoralists recebeu o prêmio Choice de 1999.

Aparna Rao nasceu em Nova Delhi, Índia, filha de pais educados em Oxford que eram ativistas políticos.  Em 1980, casou-se com Michael Casimir, professor emérito do Instituto de Antropologia Social e Cultural da Universidade de Colônia, Alemanha.

Rao estudou literatura francesa, linguística, antropologia cultural, antropologia física, sociologia e etnologia na Universidade de Estrasburgo. Ela recebeu seu mestrado em antropologia pela Universidade de Estrasburgo em 1974 e, mais tarde, em 1980, completou seu doutorado. em etnologia pela Universidade Paris-Sorbonne. Rao estudou antropogeografia, etnologia e estudos islâmicos durante seus estudos de doutorado. Ela falava vários idiomas, incluindo bengali, inglês, francês, alemão, hindi, persa, romano e urdu.

 Carreira acadêmica
Rao ensinou antropologia como professor associado na Universidade de Colônia. Ela se tornou membro da Société Asiatique em 1981. De 1993 a 1995, foi presidente do Departamento de Etnologia do Instituto da Ásia do Sul da Universidade de Heidelberg, Alemanha. De 1995 a 1998, ela atuou como co-presidente da Comissão de Povos Nômades da União Internacional de Ciências Etnológicas e Antropológicas, juntamente com Michael Casimir. Ela fazia parte do conselho de administração da Association of Gypsy Lore Studies. Ela era editora-chefe do jornal Nomadic Peoples .

Entre 1995 e 1997, foi convidada como pesquisadora visitante pelo Instituto de Estudos de Desenvolvimento em Jaipur, e entre 2003 e 2004, pelo Centro para o Estudo de Sociedades em Desenvolvimento de Delhi. Antes de sua morte, em junho de 2005, ela foi escalada para ser a diretora de pesquisa da École des Hautes Etudes, em Paris.

 Pesquisar
Rao realizou estudos de campo sobre os povos agrícolas, pastoris e peripatéticos. Ela pesquisou a economia, etnia, relações de gênero e organização social de povos pastoris e peripatéticos no Afeganistão, França e Caxemira. Ela estudou cognição, economia, meio ambiente e mudança social no meio de grupos sociais em Rajasthan e Caxemira. De acordo com Jadwiga Pstrusińska, utilizando seu conhecimento de nível nativo de uma língua indiana, ela descobriu fenômenos anteriormente não observados nas línguas do Afeganistão durante seus estudos etnológicos sobre a população peripatética do país na década de 1980. Em sua pesquisa no Afeganistão, Rao identificou os povos Jalali, Pikraj, Shadibaz e Vangawala como quatro clãs de "nômades industriais" que falam um dialeto do norte da Índia e têm características de ciganos. Em 2004, a população total estimada dos quatro clãs no Afeganistão era de 7.000. Entre 1980 e 1992, ela realizou uma pesquisa etnográfica sobre a agência e autonomia dentro dos Bakarwals cujas tradições incorporaram elementos daqueles dos pashtuns e punjabis.

Os trabalhos de pesquisa de Rao incluíram o impacto do conflito na Caxemira no meio ambiente e na vida das pessoas, e de 1991 a 1994, ela fez pesquisas sobre os conflitos étnicos, religiosos e políticos em Jammu e Caxemira. Rena C. Gropper, do Hunter College, observou que Rao foi um dos poucos antropólogos que realizou pesquisas em meio a grupos que tiram seu sustento básico de outros grupos culturais.  O termo "povos peripatéticos", que foi cunhado por ela, tornou-se parte da terminologia acadêmica.  Ela definiu os povos peripatéticos como "os grupos endogâmicos que empregam a mobilidade espacial regular como estratégia econômica".

 Trabalho escrito
Em Les Ġhorbat d'Afghanistan. Aspects Économiques d'un Groupe Itinérant 'Jat',  Rao discutiu a subsistência do povo Jat do Afeganistão, com foco no povo Ghorbat.   Asta Olesen sugeriu que no livro, Rao preencheu "uma lacuna quase completa no conhecimento do quebra-cabeça étnico do Afeganistão". registro De acordo com Jon W. Anderson, da Universidade da Carolina do Norte, o livro tornou acessíveis os 19 meses de trabalho de campo nele apresentados.

Gropper sugeriu que seu livro The Other Nomads: Peripatetic Minorities in Cross-Cultural Perspective (1987) carecia de estrutura e relevância para trabalhos futuros.

Ao revisar Culture, Creation, and Procreation: Concepts of Kinship in South Asian Practice, um livro que foi co-autoria por Rao em 2000, Ann Grodzins Gold da Syracuse University apontou que uma grande parte de seu conteúdo havia sido extraída do campo antropológico estudos concluídos ou iniciados na década de 1970 e início de 1980 e que o livro carecia de "nova etnografia".  Gold também disse que uma apresentação unilateral do essencialismo cultural não dava muita credibilidade a uma interpretação pós-colonial. Ela observou que os autores cobriam substancialmente os "contextos geográficos e etnográficos" do sul da Ásia.

O livro de coautoria de Rao, Estranhos costumeiros: novas perspectivas sobre os povos peripatéticos no Oriente Médio, África e Ásia, publicado em 2004, foi um conjunto de ensaios principalmente etnográficos em torno do papel das interações entre povos assentados e deslocados. Em um dos ensaios, ela analisou pesquisas realizadas com alguns nômades afegãos em 1975-1978, sua autopercepção e como eram percebidos pela população sedentária do Afeganistão.  No livro, Rao construiu trabalhos anteriores conduzidos por Georg Simmel. Robert M. Hayden , da Universidade de Pittsburgh, revisou o livro, acreditando que o livro poderia servir no futuro como um estudo de referência sobre os povos deslocados. Hayden também acreditava que a explicação de Rao para o sucesso do estilo de vida peripatético era um bom resumo do consenso acadêmico em torno do estilo de vida peripatético.

O livro co-autor e co-editado de Rao, Nomadism in South Asia, é uma série de ensaios sobre o nomadismo no sul da Ásia. registro Vinay Kumar Srivastava disse que as investigações etnográficas feitas sobre o nomadismo pelos autores são extensas. Ele acrescentou ainda que "...este é o primeiro volume do gênero que reúne diferentes escritos, de diferentes contextos culturais sobre nômades".  De acordo com Bahram Tavakolian, da Denison University, o livro esclareceu a compreensão de como "ambiente, estrutura e agência" interagiam em culturas nômades.

Rao recebeu o prêmio Choice em 1999, por seu livro Autonomy: Life Cycle, Gender, and Status between Himalayan Pastoralists''.

Morte
Rao morreu de câncer em 28 de junho de 2005.

Trabalhos

Livros de autoria

Livros editados

Papéis selecionados

  registro

  registro

Notas

Referências

Antropólogos da Alemanha
Professores da Universidade de Heidelberg
Professores da Universidade de Colônia
Alunos da Universidade de Estrasburgo

Aparna Rao


Peltandra (lat. Peltandra), biljni rod sjevernoameričkih kozlačevki, dio je potporodice Aroideae. Postoje dvije priznate vrste. Helofiti s kratkim hipogealnim rizomom koji rastu u močvarnim staništima, uz vodotoke, pa i bočatoj vodi.

Vrste
 Peltandra sagittifolia (Michx.) Morong
 Peltandra virginica (L.) Schott

Izvori

Peltandreae

Peltandra


Nadir Khayat (arapski:نادر الخياط), 9. travnja 1972.)  poznatiji po scenskom imenu RedOne, je marokansko-švedski pjevač, tekstopisac, producent diskografske kuće i diskografski direktor.

Kao producent diskografske kuće i tekstopisac surađivao je s mnogim istaknutim umjetnicima za snimanje, od kojih su najpoznatiji Lady Gaga, Akon, Michael Jackson, RBD, Now United, U2, Nicki Minaj, Jennifer Lopez, Nicole Scherzinger, Gru, Cross Gene, Pitbull, Enrique Iglesias, Shakira, Wyclef Jean, Mariah Carey, Paulina Rubio, Mylène Farmer, Mohombi, Inna, Alexandra Burke, Austin Mahone, One Direction, Marc Anthony, The Band Perry, Prince Royce, Rod Stewart, Usher i mnogi drugi. Njegova produkcijska diskografija obiluje mnogim Billboardovim i međunarodnim hitovima kojima je bi producent i ko-autor.RedOne je osnovao vlastitu diskografsku kuću pod nazivom RedOne Records.

Izvori

Vanjske poveznice

Životopisi, Maroko
Pjevači
Švedski pjevači
Marokanska umjetnost

RedOne


Dr. Nikola I er en dansk stumfilm fra 1909, der er instrueret af Viggo Larsen. Filmen er den første af tre film fra 1909 med August Blom som Dr. Nikola.

Handling

Referencer

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1909

Dr. Nikola I


Gregory Keyes (born April 11, 1963) is an American writer of science fiction and fantasy who has written both original and media-related novels under both the names J. Gregory Keyes and Greg Keyes.

Early life
Keyes was born in Meridian, Mississippi, as John Gregory Keyes. He received degrees in anthropology from Mississippi State University and the University of Georgia before becoming a full-time writer.

Writing career
He is famous for his tetralogy The Age of Unreason, a steampunk/alchemical story featuring Benjamin Franklin and Isaac Newton. He wrote the Babylon 5 Psi Corps trilogy, a history of the Psi Corps and a biography of Psi Corps member Alfred Bester.

In 2003 he began a fantasy series titled The Kingdoms of Thorn and Bone, the first volume of which was The Briar King. The second book in the series The Charnel Prince was published in 2004 and the third, The Blood Knight, was published in July 2006. His fourth and final book of the quartet, The Born Queen, was released in March 2008.

In 2009 it was announced that Keyes would be writing two novels based on the successful computer game The Elder Scrolls IV: Oblivion. The first of these, The Infernal City, was published by Random House in November 2009. The second, Lord of Souls, went on sale on September 27, 2011.

Style
Greg Keyes builds his stories around multiple main characters who meet only rarely, but allow the reader to follow different threads of the same events. Most of the chapters in his books focus on one of the main characters. Chapters often end in a surprise or a cliffhanger as the story moves to follow another character.

Keyes's knowledge of fencing and linguistics also figures heavily in his books. For example, Stephen Darige, one of the main characters in The Kingdoms of Thorn and Bone, is an adept linguist, and his knowledge and skills play an important role in the development of the story.

Works

Chosen of the Changeling
The Waterborn (1996),
The Blackgod (1997),

The Age of Unreason
Newton's Cannon (1998),
A Calculus of Angels (1999),
Empire of Unreason (2000),
The Shadows of God (2001),

Babylon 5: The Psi Corps Trilogy
Dark Genesis: The Birth of the Psi Corps (1998),
Deadly Relations: Bester Ascendant (1999),
Final Reckoning: The Fate of Bester (1999),

Star Wars: The New Jedi Order
Edge of Victory I: Conquest (2001),
Edge of Victory II: Rebirth (2001),
"Emissary of the Void" (2002), short story published in Star Wars Gamer, issues 8-10, and Star Wars Insider, issues 62-64
The Final Prophecy (2003),

The Kingdoms of Thorn and Bone
The Briar King (2003),
The Charnel Prince (2004),
The Blood Knight (2006),
The Born Queen (2008),

The Elder Scrolls
The Infernal City (2009),  - based on The Elder Scrolls video game series
Lord of Souls (2011),  - based on The Elder Scrolls video game series

The High and Faraway Series
The Reign of the Departed (2018),
Kingdoms of the Cursed (2019),
 The Realm of the Deathless (2022)

Other
The Hounds of Ash: and Other Tales of Fool Wolf (2008),
 Dawn of the Planet of the Apes: Firestorm (2014),
 XCOM 2: Resurrection (2015),
 Interstellar: The Movie Novelization (2014)
Independence Day: Crucible (2016)
 War for the Planet of the Apes: Revelations (2016)
Godzilla: King Of The Monsters - The Movie Novelization (2019)
Marvel's Avengers: The Extinction Key (2020)
 Godzilla: Dominion (2021)
 Godzilla vs. Kong: The Movie Novelization (2021)

External links

Official website of Greg Keyes
Interview with Greg Keyes conducted by Rob Bedford; at the SFF World website
Interview with Greg Keyes at actusf.com

References

1963 births
20th-century American novelists
21st-century American novelists
American fantasy writers
American male novelists
American science fiction writers
Living people
Mississippi State University alumni
University of Georgia alumni
People from Meridian, Mississippi
Writers from Savannah, Georgia
20th-century American male writers
21st-century American male writers
Novelists from Georgia (U.S. state)

Gregory Keyes


Dâvûd-i Kayserî (Osmanlıcaː داوود قيصرى), Osmanlı devletinin kuruluş döneminde yaşamış İran'lı mutasavvıf, filozof ve yazar.

İlk Osmanlı medreselerinin kurucusu, başmüderrisidir. Muhyiddin Arabi'nin Vahdet-i Vücud denilen sufi öğretisinin Osmanlı İmparatorluğu'ndaki ilk temsilcilerinden ve yorumcularından birisidir.

Ailesi ve kökeni
Dâvûd-i Kayserî, günümüzde İran sınırları içindeki Save'den Moğol saldırıları sırasında kaçarak Kayseri'ye yerleşen bir aileye mensuptur.

1258 veya 1261 yılları civarında Kayseri'de doğdu. Kayseri'nin o dönemde Selçuklu ilim ve kültür hayatındaki yeri oldukça iyiydi. Burada dönemin tanınmış alimlerinden Kadı Sirâceddin Urmevî'den dersler aldı. Onun Konya'ya tayin edilmesinden sonra burada diğer hocalardan eğitim gördü.

Davud el- Kayseri, kendisini yetiştirdikten sonra Kahire'ye gitti. Bir süre burada da eğitim gördü. Dört yıl kadar kaldığı Kahire'den Kayseri'ye döndü. Hatta ilim aşkı ve çabası, Onu dönemin şöhretli alimi Abdürrezzak Kaşani ile görüşmek için İran yollarına düşürdü. Orada ondan tasavvuf dersleri aldı. Böylece Din ilimlerinde hem de dünya ilimlerinde büyük şöhret oldu. Konya, Aksaray ve Bursa'ya gitti. Yazdığı Matla'u hususi' l Kelim filmaani Fususi'l Hikem adlı eseriyle Osmanlı Padişahı Orhan Gazi'ye kadar ulaştı. Davudu Kayseri Nihayet-ül Beyan fi drayetizzaman adlı eserini de bitirdikten sonra şöhreti Anadolu sınırlarının dışına taşmaya başladı. Bunun üzerine 1336 yılında Orhan Gazi kendisini İznik'e çağırdı. Günlük 30 akçe maaşla burada kurduğu Osmanlıların ilk medresesine Başmüderris tayin edildi. 15 yıl süreyle çalıştığı bu medresesinin sistemini kurdu. Böylece Osmanlılarda medrese eğitiminin temeli fiziki olarak Orhan Gazi, ilmi olarak da Davud-u Kayseri tarafından atılmış oldu.

Davud el-Kayseri'nin Osmanlı medrese eğitim sistemine verdiği disiplin asırlarca devam etti. Dünya çapında binlerce ilim adamı, sanatkar ve edebiyatçı yetişti. Bu bakımdan Davud-u Kayseri'ye o dönemlerde Din ve milletin Şerefi anlamına gelen Şerefu'd Din ve' Mille lakabı verildi. Tasavvuf yönündeki bilgisi ve yaşayışından dolayı Şeyh ve Hanefi mezhebinde olduğu için de El Hanefi gibi unvanlar verildi.

Tasavvuf Anlayışı

Davud el-Kayseri, eI-Kaşani Sadreddin Konevî kanalıyla Muhyiddin İbn Arabi'ye bağlanan tasavvufi görüşünde Vahdet-i Vücud'u kabul eder. Onun ancak son asırda çözülen astrofizik ilminde çok dikkate değer görüşler ortaya koyduğu bilinmektedir. (Tabiatın enerjiden meydana geldiği) görüşünü savunan ilk kişi odur. (Kainata Küll Unsur, suya beyaz atom, varlıklara sabit öz) diyen Davud-u Kayseri hayatın sevgi üzerine kurulduğu ve insanın insanı sevmesiyle Allah'ı sevip ona ulaşabileceğini savunur.

6. asırdan bu yana metafizik alanında, tasavvufta ve dini bilgilerde önderliği ve tesiri hala devam etmektedir. Kayserili Davud 1350 yılında vefat etti. Kendisi İznik'e defnedildi.

Kayseri, Vahdet-i Vücud'u felsefi bir dille izah etmeye çalışanların başında gelmektedir. Hocası yine bir Vahdet-i Vücud savunucusu ve Fusus yorumcusu olan Kaşanidir. Kendisinin bu alandaki eserleri Arabi'nin eserlerinin yorumu olmakla birlikte hem İslam tarihinde hem de hali hazırdaki Batılı araştırmalarca müstakil olarak değerlendirilip üzerine yorumları yapılmıştır. Zamanın felsefe ve ilim dili olarak Arapça kullanıldığından kendisi de kitaplarını Arapça kaleme almıştır. Kendisinden yapılan ilk çevirinin tarihi 1997'dir.

Kitapları

Türkçe

 er-Resail / Şerefüddin Davud b. Mahmud b. Muhammed Davud-i Kayseri, 751/1350 ; yay. haz. Mehmet Bayrakdar, İstanbul : Kayseri Büyükşehir Belediyesi, 1997. (Giriş bölümü Türkçedir)
 Mukaddemat; Matlau hususi'l-kelim fi meani fususi'l-hikem / Şerefüddin Davud b. Mahmud b. Muhammed Davud-i Kayseri, 751/1350 ; thk. Turan Koç, Hasan Şahin, Seyfullah Sevim, Kayseri : Kayseri Büyükşehir Belediyesi, 1997.
 Ledünni İlim ve Hakiki Sevgi, Çeviri Mehmet Bayrakdar, Kurtuba Kitap, 2009
 Mukaddemat-Fusûsu'l-Hikem'e Giriş, Çeviri Turan Koç ve Mehmet Çetinkaya, İnsan Yayınları, 2011
 Aşk Şarabı ve Hayat, Çeviri Turan Koç ve Mehmet Çetinkaya, İnsan Yayınları, 2011
 Tasavvuf İlmine Giriş, Çeviri Muhammed Bedirhan, Nefes Yayıncılık, 2013
 Vahdet-i Vücud Felsefesi, Çeviri Mehmet Bayrakdar, MÜİF Vakfı Yayınları, 2013

Arapça

 Şerhu Füsûsı'l-Hikem
 Risâletü fî'ilmi't-Tasavvufi
 Şerhu Te'vilâti'l-Besmele bi's-Sûrâti'n-Nev'iyyeti'l-İnsâniyyeti
 Keşfu'l-Hıcabi 'an Kelâmi Rabbi'l-Erbâbi
 Risaletü fi Marifeti'l-Mahabbeti'l-Hakikiyyeti
 Esasü'l-Vahdaniyyeti ve Menbâ'i'l-Ferdaniyyeti
 Nihayetü'l-Beyan fi Dirâyeti'z-Zemân

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlar

 Mehmet Bayraktar, "Dâvûd el-Kayserî", TDV İslam Ansiklopedisi, cilt:9, İstanbul, 1994, ss 32/35
 İbrahim Kalın, Davud El-Kayseri ve Osmanlı Düşünce Geleneğinin Teşekkülü
 İhsan Fazlıoğlu, Osmanlı Coğrafyasında İlmî Hayatın Teşekkülü ve Davud Kayserî
 Cağfer Karadaş, Dâvûd-İ Kayserî ve Genel Hatlarıyla Düşüncesi
 Ahmei Özalp, Dâvûd El-Kayserî Açısından Din Eğitiminde Bir Dönüşüm Hadisesi Olarak Karanlık ve Aydınlık
 Emil Homerin, The Wine of Love and Life: Ibn al-Fârid's al Khamrîyah and al-Qaysaî's Quest for Meaning, Didle East Documentation Center, Chicago, 2005.
 Muhammed Rustom, "Dâwûd al-Qaysarî: Notes on His Life, Influence and Reflections on the Muhammedan Reality" Journal of the Muhyiddin Ibn 'Arabî Society, Vol. xxxııı, Oxford, 2005

Dış bağlantılar
 ulumulhikmekoeln.de

1350 yılında ölenler
Mutasavvıflar
Vahdet-i Vücud
Osmanlı mutasavvıfları
Kayseri doğumlular
Ekberi sufiler/filozoflar
1260 doğumlular

Dâvûd-i Kayserî


My Swallow (1968 - 1988) est un cheval de course pur-sang anglais né en Irlande. Il fut l'un des meilleurs 2 ans de l'histoire au sein d'une génération exceptionnelle comprenant les cracks Brigadier Gerard et Mill Reef.

Carrière de courses
Né en Irlande, My Swallow passe aux ventes de yearlings de Dublin où il est acquis pour 5 000 Guinées par l'homme d'affaires David Robinson et envoyé en Angleterre chez l'entraîneur Paul Davey. Il fait ses débuts à York en mai 1970 par une victoire facile par 3 longueurs puis enchaîne dans les Woodcote Stakes début juillet. La suite de sa saison, le poulain l'effectue uniquement en France, un choix original qui le prive de toute participations aux grandes courses britanniques pour 2 ans, et commence par une victoire facile dans le Prix du Bois. Mais dans le Prix Robert Papin, un autre Anglais a fait le déplacement. Il se nomme Mill Reef et vient de pulvériser l'opposition de 6 longueurs dans les Coventry Stakes à Ascot. Le duel est magnifique entre ces deux poulains au-dessus du lot, et c'est My Swallow qui s'impose in extremis (on affiche courte tête à l'arrivée) et impose la première des deux défaites que connaîtra son rival au cours de sa carrière. Suivant le programme français, My Swallow s'en va ensuite cueillir à Deauville le Prix Morny. En septembre, dans le Prix de la Salamandre, il se voit opposer encore un Britannique invaincu, Swing Easy, vainqueur notamment des Richmond Stakes dont il ne fait qu'une bouchée, le laissant gratter la troisième place à 4 longueurs. Enfin, la campagne de France de My Swallow s'achève naturellement avec le Grand Critérium. Il y remporte son septième succès consécutif et le voici donc lauréat des trois grandes épreuves françaises pour 2 ans : Prix Robert Papin, Prix Morny et Grand Critérium. Il est le cinquième poulain de l'histoire à réaliser une tel grand chelem, le premier depuis Nirgal en 1945. Et le premier à y ajouter le Prix de la Salamandre. Ses £ 88 000 de gains sont par ailleurs un record pour un 2 ans. Enfin, il est naturellement le 2 ans le mieux noté de l'année, tant en France qu'en Angleterre, devant Mill Reef (qui a gagné pendant ce temps les Dewhurst Stakes) et un certain Brigadier Gerard, qui reste quant à lui invaincu après sa victoire dans les Middle Park Stakes. Cela peut sembler incroyable tant les deux chevaux précités sont des légendes des courses, mais à la fin de l'année 1970 tout le monde est d'accord : le meilleur des trois, c'est My Swallow. La preuve, Timeform lui a accordé un rating exceptionnel de 134, ce qui d'après le livre de référence de John Randall et Tony Morris A Century of Champions fait de lui le quatrième meilleur 2 ans de l'histoire des courses anglaises après The Tetrarch, Tudor Minstrel et Tetratema.

Le trio se retrouve pour l'une des éditions les plus mythiques des 2000 Guinées, en tout cas la plus relevée de l'histoire sans aucun doute, même s'ils ne sont que six chevaux au départ, l'un des lots les plus maigres de l'histoire de la course (c'est même la première fois du siècle qu'il y a moins de dix partants, mais quand trois poulains ont raflé quasiment toutes les épreuves pour 2 ans la saison passée, ça n'encourage pas la concurrence). My Swallow a fait une rentrée sans histoire dans une épreuve modeste à Kempton, Mill Reef s'est baladé dans l'une des principales préparatoires, les Greenham Stakes, et Brigadier Gerard a choisi pour sa part de rentrer directement dans les Guinées. L'affrontement s'annonce grandiose, Mill Reef est légèrement favori sur la foi des Greenham, devant My Swallow et Brigadier Gerard. Le plus surprenant est que My Swallow est monté pour la première fois par Frankie Durr et non par  son partenaire habituel, le célèbre Lester Piggott : celui-ci lui a préféré non pas Mill Reef ni Brigadier Gerard mais, à la surprise générale, un certain Minsky, le propre frère du grand Nijinsky entraîné en Irlande par Vincent O'Brien. Il finira quatrième, car au moment de vérité les trois jeunes champions s'expliquent seuls, et c'est Brigadier Gerard qui terrasse ses adversaires, l'emportant de 3 longueurs devant Mill Reef et My Swallow qui échoue à sa hanche. Celui-ci perd donc son invincibilité et, pire, ne goûtera plus jamais à la victoire. En juin, il revient en France pour disputer le Prix de la Porte Maillot face aux chevaux d'âge, mais sur 1 400 m, une distance peut-être plus à son avantage. Il est battu. Et bien battu : 6 longueurs le séparent de Faraway Son, le vainqueur. Alors il descend encore en distance, jusqu'au sprint, et s'aligne au départ de la July Cup, sur 1 200 m. Il est battu. Avec les honneurs certes, échouant à une demi-longueur de Realm. Mais si My Swallow est à l'évidence un 3 ans de grand talent, il n'est plus le crack qu'il a été à 2 ans. Et tandis que Mill Reef et Brigadier Gerard continuent à écrire l'histoire (mais sans plus jamais se rencontrer), My Swallow, comble du troisième larron, tire sa révérence.

Résumé de carrière

Au haras
À la fin de sa carrière de course, My Swallow est vendu pour £ 400 000 et s'installe comme étalon à Derisley Wood, un haras de Newmarket. Il y a passa six ans avant d'être vendu au Japon. Malgré une poignée de bons chevaux (dont Northern Spring, champion à 2 ans en Italie en 1975 et Waka Tenzan, deuxième du Derby Japonais), il ne laisse pas une trace mémorable dans l'histoire de l'élevage.

My Swallow est mort en 1988.

Origines
My Swallow est un fils du miler Le Levanstell, vainqueur des Sussex Stakes et des Queen Elizabeth II Stakes en 1961 avant de réussir correctement au haras, donnant le champion Levmoss (Prix de l'Arc de Triomphe et Ascot Gold Cup en 1969). Sa mère  Darrigle a donné aussi Drobny, vainqueur d'un groupe 3 en Italie.

Pedigree

Références

Cheval de course
Cheval de course né en 1968
Animal né en 1968
Animal mort en 1988
Étalon pur-sang anglais

My Swallow


Arbutoideae, biljna potporodica, dio porodice vrjesovki. Postoji nekoliko rodova (4), poznatiji su planika (Arbutus) i medvjetka ili mlivnjak (Arctostaphylos).

Distribucija
Sjeverna Amerika, Meksiko, Srednja Amerika, Europa, sjevernas Afrika, sjeverni Atlantski otoci (Kanarski otoci), većina vrsta endemična za zapadnu Sjevernu Ameriku.

Opis
Grmlje ili drveće, višestanične dlake prisutne ili ih ponekad nema (Comarostaphylis); kora glatka, bez izbrazda, često se ljušti, ponekad se raspada. Stabljike su uspravne ili polegle. Listovi postojani (listopadni u rodu Arctousu), obično naizmjenični, ponekad nasuprotni ili kovrčasti (Ornithostaphylos), rijetko nasuprotni (Xylococcus); peteljka obično prisutna, ponekad je nema (Arctostaphylos). Cvatovi na vrhu, metlice ili grozdovi; perule odsutne; brakteje mnogo kraće od čašica; brakteole 2 ili ih nema (Arctostaphylos, Arctous). Cvjetovi viseći; čašični listovi (4-)5; latice (4-)5, spojene, vjenčić lisnat, obično oblik vrča, ponekad cilindričan, stožast ili kuglast, režnjevi mnogo kraći od cijevi; prisutan intrastaminalni nektarni disk; prašnici (8-)10; prašnici se otvaraju prorezima ili porama; jajnik 2-10-lokularni; placentacijski aksil; stil ravan. Plodovi koštunjavi (bobičast u rodu Arbutus), (pulpa brašnasta ili sočna), nerahla; pireni 1-5, često spojeni u kamenoliki endokarp. Sjemenki 1-10, obično različite, ponekad spojene, okruglaste (ponekad trostrane), nekrilate.

Rodovi
 Arbutus L. (11 spp.)
 Arctostaphylos Adans. (70 spp.)
 Comarostaphylis Zucc. (11 spp.)
 Ornithostaphylos Small (1 sp.)
 Xylococcus Nutt. , sinonim za Arctostaphylos Adans., vidi Arctostaphylos bicolor (Nutt.) A.Gray
 Arctous Neid.

Izvori

Vrjesovke

Arbutoideae


Brecon Beacons National Park (Walisisk: Parc Cenedlaethol Bannau Brycheiniog) er en park i Storbritannien. Den ligger ,  km vest for hovedstaden London. Brecon Beacons National Park ligger  meter over havet.
Den er en af tre nationalparker i Wales, og er centreret om bjergkæden Brecon Beacons i den sydlige del af Wales. Den omfatter Black Mountain (Walisisk:Y Mynydd Du) mod vest, Fforest Fawr (Great Forest) og Brecon Beacons i midten og Black Mountains (Y Mynyddoedd Duon) mod øst.

Beskrivelse

Brecon Beacons National Park blev etableret i 1957, som den tredje walisiske nationalpark efter Snowdonia i 1951 og Pembrokeshire Coast i 1952. Den strækker sig fra Llandeilo i vest til Hay-on-Wye i nordvest og Pontypool i sydvest, og omfatter et areal på 1.340 km². Den vestlige halvdel opnåede i 2005 europæisk og global status som geopark under navnet Fforest Fawr. Denne omfatter Black Mountain, den historiske udstrækning af Fforest Fawr, og meget af Brecon Beacons og det omkringliggende lavland.

Hele Nationalparken har siden februar 2013 haft status som International Dark Sky Reserve.

Det meste af nationalparken består af nøgne græsklædte moser, der afgræsses af Walisiske bjergponyer og Walisiske bjergfår, og spredte skovbrug i dalene. Området er kendt for sine fjerntliggende reservoirer, vandfald, blandt andre det 27 meter høje Henrhyd Waterfall og vandfaldene ved Ystradfellte, samt dets grotter f.eks. Ogof Ffynnon Ddu.

Besøgscenteret Brecon Beacons Mountain Centre åbnede i 1966.
Aktiviteter i onrådet er vandring, cykling, mountain bike, ridning, og sejlads, windsurfing, kanofart og lystfiskeri, bjergklatring, hanggliding, camping og udforskning af grotter. Langdistance-cykelruten Taff Trail, går gennem Beacons på ruten fra Brecon til Cardiff, og i 2005 åbnede den første vandrerute i hele parkens længde. Den 161 kilometer lange rute kaldes the Beacons Way, og går fra foden af Ysgyryd Fawr øst for Abergavenny og ender i landsbyen Bethlehem i Carmarthenshire.

I 2006 og 2007 var der kontroverser omkring regeringens beslutning om at bygge South Wales Gas Pipeline gennem parken.

Eksterne kilder og henvisninger

 Nationalparkens websted

Wales
Nationalparker i Storbritannien

Brecon Beacons National Park


Grisbæk er en lille landsby i Sydvestjylland der ligger ca. 3 kilometer fra Vejrup by i Vejrup Sogn. Der er en rundhøj i Grisbæk.

Referencer

Byer i Esbjerg Kommune

Grisbæk


Bambina je hrvatski mjuzikl.

Predstava traje 2 sata i 40 minuta, uz jednu stanku.

Zamisao o projektu
Projekt mjuzikla predstavljen je na tiskovnoj konferenciji 23. listopada 2019. godine, a u izradi je bio već neko vrijeme. Sadržajem je nostalgični jukebox musical, nešto kao Mamma Mia gdje se playlista uspješnica ubacuje u jednu novu priču, s tom razlikom da Bambina je građena oko tih pjesama. Bit će snimljen uz glazbu Đavola i u ozračju Splita osamdesetih godina 20. stoljeća. Ana Tonković Dolenčić je autorica teksta mjuzikla, skladatelj glazbe je Neno Belan, scenografkinja Dinka Jeričević, dramaturg Jasen Boko, dirigent mjuzikla je Jure Bučević. 22. listopada 2019. bila je audicija za Bambinu. Na audiciju su bili pozvani studenti i studentice glume i solo-pjevanja kao i diplomirani glumci i solo-pjevači. Iz te skupine izabrat će se par koji će tumačiti glavne uloge – zaljubljenog para mladog inženjera i maturantice. Premda je radnja smještena u 1980-te, tek polovica skladba je iz tog razdoblja, a ostale su kasnije skladbe. Najavljeno je da glazba ne će biti u izvornom obliku, nego u novom aranžmanu Olje Dešića; izvodit će ju Neno Belan sa svojim glazbenim sastavom uz članove kazališnog orkestra. Radnja mjuzikla osmišljena je oko uspješnica Đavola. Prema planu na pozornici HNK u Splitu praizvesti će ga na Valentinovo 14. veljače 2020. godine. Praizvedba Bambina tako je bila prva izvedba mjuzikla u splitskom HNK nakon 1983., kad su zadnji put postavili mjuzikl.

Radnja
Radnja se zbiva 1980-ih godina. Autorica je izabrala to vrijeme ne samo zato što su tad nastale te skladbe Đavola, nego jer je to vrijeme u nekom kolektivnom sjećanju neko optimistično vrijeme; to ne znači da je i zbilja bilo tako, ali zbog činjenice da dosta ljudi ima takav osjećaj prema tom razdoblju naših života. Mjesto radnje je splitski škver gdje se gradi tanker imena Bambina za grčkog brodovlasnika. Gradnja je povjerena mladom, neiskusnom i naivnom inženjeru. Direktor i njegovi suradnici izabralu su njega za vođenje projekta računajući da će s njim moći manipulirati i tako prikriti svoje malverzacije. Tri su ljubavne priče, zatim klasni i ideološki sukobi, sve ono što je obilježilo te godine, od čega je dosta preživjelo i danas. Mjuzikl se ne bavi aktivizmom. Autori žele napraviti "ne dijagnostiku, nego terapiju". Radnja ima sretan završetak, brod isplovljava, svi se problemi razriješe i ono što se u stvarnosti možda ne može dogoditi, zbiva se u kazalištu. Predviđeno je da ovo bude jedna prava splitska predstava u kojoj će se iz kolektivnog sjećanja izvući neke od neizostavnih likova tadašnje gradske scene.

Izvori

Vanjske poveznice
HNK Split
Zlatko Gall: Anini, Nenini i Krešini splitski graffiti , 15. veljače 2020.

Hrvatska glazba
Kazalište u Splitu
Đavoli (glazbeni sastav)
Mjuzikl
 Hrvatska scenska umjetnost

Bambina (mjuzikl)


L'opaline ou verre opalin est un type de verre blanc ou coloré, opaque ou translucide qui peut être soufflé ou pressé dans une grande variété de formes. Les premiers exemples d'opaline ont été créés à Venise au XVIe siècle, avec des couleurs telles que le bleu, le rose, jaune, marron, noir et blanc.

Principe

L'opaline retient la dispersion de particules avec un indice de réfraction significativement différent de la matrice du verre, ce qui diffuse la lumière par effet Tyndall. La distribution des tailles et la densité des particules contrôlent l'effet global, qui peut aller d'une légère opalisation à un blanc opaque. Certains verres sont un peu plus bleus vus de côté, et un peu plus rouges-orangés en lumière traversante.

Les particules sont produites via l'ajout d'opacifiants dans la masse fondue. Certains opacifiants peuvent être insolubles et uniquement dispersés dans la masse fondue. D'autres sont ajoutés comme précurseurs et réagissent dans la masse fondue ou se dissolvent dans le verre fondu puis précipitent sous forme de cristaux lors du refroidissement ; ceci est similaire à la production de couleur dans des verres à frappe, mais les particules sont beaucoup plus grosses.

Les opacifiants peuvent être, par exemple, des cendres d'os ou des composés de dioxyde d'étain, d'arsenic et d'antimoine. Ils sont aussi ajoutés à la glaçure, qui peut être chimiquement considérée comme un genre spécifique d'opaline.

Histoire

L'opaline a d'abord été fabriquée à Venise au XVIe siècle (verre lattimo) comme concurrent translucide à la porcelaine. La locution anglophone "milk glass" (verre laiteux) semble relativement récente.

Utilisée dans la fabrication de vaisselle, lampes, vases, et bijoux fantaisies, le verre opalin était très populaire durant la fin de siècle. Certaines pièces réalisées pour la bourgeoisie du Gilded Age sont connues pour leur délicatesse, leurs couleurs de bon goût et leur design.

Le verre de lait est souvent utilisé pour la décoration architecturale lorsque l'un des objectifs sous-jacents est l'affichage d'informations. L'enseigne originale en opaline du Chicago Theatre a été offerte au Smithsonian Institution. Un exemple célèbre d'utilisation de l'opaline est l'horloge à quatre faces au dessus d'un des guichets du Grand Central Terminal à New York City. Barbetta, un restaurant italien de New York fondé en 1906 et toujours en activité en 2022, possède ce qui est considéré comme la dernière enseigne en opaline de la ville.

Collection
L'opaline rassemble un nombre considérable de collectionneurs. Les fabricants de verre opalin continuent de produire aussi bien des exemplaires originaux que des reproductions de pièces populaires, aux formes et motifs faisant l'objet de collections.

Fabricants majeurs

 Dithridge & Company
 Fenton Glass Company
 Fostoria Glass Company
 Imperial Glass Company
 Kanawha Glass Co.
 L.E. Smith Glass Company
 Mosser Glass
 Thai Soojung Glass Company Limited
 Westmoreland Glass Company

Références

Liens externes
 National Milk Glass Collectors Society
 National Westmoreland Glass Collectors Club
 Fabrication du verre Murano
 Généralités sur l'opaline

Collection
Verre

Opaline (verre)


Radvanovce este o comună slovacă, aflată în districtul Vranov nad Topľou din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 214 locuitori.

Istoric
Localitatea Radvanovce este atestată documentar din 1349.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Radvanovce


17 වසර (XVII) යනු ජූලියානු දින දසුන ප්‍රකාර,   සිකුරාදා දිනයකින් ඇරඹෙන සාමාන්‍ය අවුරුද්දක් (බැඳිය විසින් මුළු දින දසුන දක්වනු ඇත) විය. එකල ,  එය හැඳින්වුනේ,  ෆ්ලැක්කුස්ගේ සහ  රූෆුස්ගේ රාජ්‍යතාන්ත්‍රික  ධූර වර්ෂය (හෝ, එතරම් ප්‍රචලිත නොවන අයුරින්,  අබ් ඌර්බෙ කෝන්ඩිටා 770 වසර  ) ලෙසිනි. මෙම වසර සඳහා 17 යන නාමය භාවිත වීම ඇරඹුනේ මුල් මධ්‍යතන යුගයේදී, වසර නම් කිරීම සඳහා යුරෝපයේ ප්‍රචලිත භාවයට පත් ක්‍රමය ලෙසින් ක්‍රිස්තු වර්ෂ දින දසුන් යුගය ඇරඹීම හා සමගය.
ග්‍රෙගරි දිනදසුනේ අවුරුදු

17


Iddin-Marduk war ein Geschäftsmann und Unternehmer im 6. Jahrhundert v. Chr. in Babylon. Bei dortigen Ausgrabungen wurde sein umfangreiches Archiv von Rechtsurkunden gefunden, welche seine Geschäfte sowie die seiner Erben belegen. Diese Urkunden belegen zudem die engen Verbindungen zur Familie Egibi, einer der vornehmsten Familien Babylons.

Literatur
 Cornelia Wunsch: Die Urkunden des babylonischen Geschäftsmannes Iddin-Marduk. Styx, Groningen 1993, ISBN 90-72371-64-X

Babylonier
Unternehmer (Antike)
Geboren im 1. Jahrtausend v. Chr.
Gestorben im 1. Jahrtausend v. Chr.
Mann

Iddin-Marduk


Georges Guingouin, nascido em 2 de fevereiro de 1913 em Magnac-Laval em Alto Vienne e falecido em 27 de outubro de 2005 em Troyes, é um lutador e militante da resistência comunista francesa.

Ele foi por iniciativa de um dos primeiros maquis da França, organizador da libertação de Limoges. Eleito prefeito de Limoges de 1945 a 1947.

Membros da Resistência Francesa

Georges Guingouin


El Apeadero de Suzão es un apeadero situado en el PK 5,9 de la Línea del Duero, localizada dentro del municipio de Valongo, en el Distrito de Porto, Região Norte; dentro de la subregión de Grande Porto.

En la actualidad cuenta con servicios urbanos, regionales e interregionales dentro de la línea del Duero.

Suzao
Suzão
Valongo

Apeadero de Suzão


Gospodin Savršeni je reality show koji se prikazivao na RTL-u, u kojemu jedan neženja traži svoju srodnu ljubav. Koncept showa zamišljen je tako da djevojke koje se prijave u show bore se za naklonost tzv. »Gospodina Savršenog«. Emisiju je vodila Antonija Blaće koja je ujedno i producentica show-a. Gospodin savršeni rađen je prema izvornoj međunarodnoj franšizi The Bachelor (»Neženja«) iz 2002. godine tvrtke Warner Bros. Television Studios, a osmislio ga je Mike Fleiss.

Koncept

Serija se vrti oko jednog neženje koji započinje s upoznavanjem dvadesetak kandidatkinja od kojih bi mu jedna trebala postati buduća supruga.

Tijekom sezone neženja svakom tjednu izbacuje kandidatkinje dok ne ostane samo jedna, ona od koje se očekuje da će postati njegova buduća supruga.

Neženja zajedno s kandidatkinjama putuje na različita odredišta na kojima rade zajedničke aktivnosti gdje se same kandidatkinje bore za osobni spoj s neženjom. Na kraju tjedna slijedi proces izbacivanja tako da neženja podijeli, većinom, crvenu ružu svim kandidatkinjama koje on smatra da zaslužuju proći u sljedeći tjedan.

Neženja donosi tu odluku na temelju svoga iskustva i poznanstva koje je stekao s djevojkama tijekom show-a. Djevojka ili djevojke koje ne dobiju ružu, napuštaju show.

Na kraju showa, neženja ima priliku zaprositi kandidatkinju ili ne. U stranim sezonama parovi se znali i vjenčati na showu.

U praksi emisija ne prati uvijek svoju osmišljenu strukturu, a te su varijacije često izvor drame i sukoba. Među ostalim događajima mogu biti:

 Kandidatkinja koja je eliminirana vraća se u emisiju kako bi svoj slučaj izjavila za neženju.
 Neženja dijeli više ili manje ruža nego što je planirano.
 Prvostupnik eliminira ženu izvan uobičajenog postupka eliminacije. Na primjer, neženja može eliminirati obje žene na datum dva-na-jedan.
 Neženja ne želi nastaviti odnos sa svojim konačnim odabirom, umjesto da predloži brak.

Sezone

Sezone

Prva sezona (2018.)
Kandidatkinje po redu dolaska:

Druga sezona (2019.)

Kandidatkinje po redu dolaska:

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena stranica

Reality show
Televizijske emisije na RTL-u

Gospodin Savršeni


Rubenow er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Lubmin i den nordvestlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Rubenow er beliggende mellem Wolgast og Lubmin syd for Østersøkysten. Omkring syv kilometer sydøst for kommunen ligger byen Wolgast og syv kilometer mod nord amtets administrationsby, Lubmin. Den nordlige del af kommunen er skovklædt. I kommunen findes også det tidligere Kernekraftværk Greifswald, der dels lå i Rubenow, dels i Lubmin. I den sydlige del af området ligger den op til tre kilometer brede Ziesedal.

I kommunen finder man ud over Rubenow, landsbyerne Groß Ernsthof, Latzow, Nonnendorf, Rubenow-Siedlung og Voddow.

Eksterne kilder og henvisninger

 Kommunens side på amtets websted
 Befolkningsstatistik mm

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Lubmin
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Rubenow


An Phymatidium microphyllum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni João Barbosa Rodrigues, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Antonio Luiz Vieira Toscano. An Phymatidium microphyllum in nahilalakip ha genus nga Phymatidium, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 P. m. herteri
 P. m. microphyllum

Mga kasarigan

Phymatidium

Phymatidium microphyllum


Phellodendron chinense es una especie de planta medicinal perteneciente a la familia de las rutáceas.

Descripción
Es un árbol que alcanza un tamaño de 15 m de altura. Tiene 7-15 foliolos; raquis glabro, finamente pubescente o tomentoso de color rojizo, las hojas ovado-elípticas a oblongo-lanceoladas, de 8-15 x 3,5-6 cm, como de papel, la base cuneada a atenuada y mucronada, el ápice acuminado. Las inflorescencias  compactas, en ramas y pedicelos robustos. Fruto subgloboso a elipsoide, de 1-1.5 cm de diámetro. Semillas 6-7 × 3-5 mm. Fl. Mayo-junio, fr. Septiembre-noviembre.

Distribución y hábitat
Se encuentra en los bosques de hoja ancha, y los bosques densos, a una altitud de 800-1500 (-3000) metros, en Anhui, Fujian, Gansu, Guangdong, Guangxi, Guizhou, Henan, Hubei, Hunan, Jiangsu, Shaanxi, Sichuan, Yunnan y Zhejiang.

Propiedades
Un derivado de isocumarina, el 3-acetil-3 ,4-dihidro-5 ,6-dimetoxi-1 H -2-benzopirano-1-ona se puede encontrar en P. chinense, que es una de las 50 hierbas fundamentales de la medicina tradicional china.

Taxonomía
Phellodendron chinense fue descrita por Camillo Karl Schneider y publicado en Illustriertes Handbuch der Laubholzkunde 2: 126, f. 79c,en el año 1907.
Etimología
Phellodendron: nombre genérico que deriva de las palabras griegas: phellos que significa "corcho" y dendron, que significa "árbol".

chinense: epíteto geográfico que alude a su localización en China.
Subespecies
Phellodendron chinense var. chinense
Sinonimia
Phellodendron fargesii Dode
Phellodendron macrophyllum DodePhellodendron chinense var. glabriusculum''' C.K. Schneid.
SinonimiaPhellodendron amurense var. wilsonii C.E. Chang	Phellodendron chinense var. falcatum C.C. Huang	Phellodendron chinense var. omeiense C.C. Huang	Phellodendron chinense var. yunnanense C.C. Huang	Phellodendron sinense Dode	Phellodendron wilsonii'' Hayata & Kaneh. in Hayata

Referencias

Enlaces externos

chinensis
Plantas medicinales
Plantas descritas en 1907
Árboles de China
Plantas descritas por C.K.Schneid.

Phellodendron chinense


Die Polish International 2000 im Badminton fanden vom 22. bis zum 26. März 2000 in Spała statt. Das Preisgeld betrug 30.000 US-Dollar. Das Turnier hatte damit einen Ein-Sterne-Status im Grand Prix.

Austragungsort
 Olympic Sports Centre

Medaillengewinner

Weblinks
 http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=8C4368E0-1B80-4601-B8B0-D58719AFA421
 https://www.sportcal.com/News/PressReleases/40242?sportID=225%2C225

 2000
World Badminton Grand Prix 2000
Badmintonwettbewerb in der Gmina Inowłódz

Polish International 2000


Lori Nelson () a fost o actriță americană de film și televiziune. Este probabil cel mai notabilă pentru rolurile sale din serialul TV Cum să te căsătorești cu un milionar (How to Marry a Millionaire) sau pentru filme ca Am murit o mie de ori sau Creatura din Laguna Neagră se întoarce.

Filmografie
 Underwater! (1955)

Surse:

Note

Legături externe

Nașteri în 1933
Actrițe americane
Decese în 2020

Lori Nelson


Pancarlık, Çorum ilinin Merkez ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1907 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Daha önceleri Atçalı köyüne bağlı bir mahalle iken, 14 Temmuz 1954'te köy statüsü kazandı.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 11 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Çorum merkez belde ve köyleri

Pancarlık, Çorum


لو روبوزوار  هي بلدية فرنسية تقع في منطقة رون ألب بإقليم هوت سافوا.

جغرافيا
تفع البلدية في قدم ممر كولومبيير.

ديموغرافيا
سنة 2013، كان عدد سكان هذه البلدية 508 نسمة.

مراجع

بلديات إقليم سافوا العليا
بلديات فرنسا

لو روبوزوار


Youlgreave or Youlgrave  is a village and civil parish in the Peak District of Derbyshire, England, on the River Bradford  south of Bakewell. The name possibly derives from "yellow grove", the ore mined locally being yellow in colour.
The population in 1991 was 1,256; it is one of the largest villages in the Peak District National Park.

The village has three public houses (the George Hotel, Farmyard Inn and Bull's Head Hotel), and a British Legion club.

Geography

The village is on the B5056 and the parish has an area of . Youlgrave is at an altitude of  located on the southwestern edge of a Carboniferous plateau. It stands on the hillside above the confluence of Lathkill Dale and Bradford Dale. To the east, the geology is shale-like rather than limestone. The area is home to many mineral veins such as fluorspar, galena (lead ore) and calamine (zinc ore).

Three long-distance paths, the Alternative Pennine Way, the Limestone Way and the White Peak Way, pass through the village, swelling the number of walkers.

History
Youlgreave was mentioned in the Domesday Book as belonging to Henry de Ferrers and being worth sixteen shillings.

All Saints' Church, Youlgreave, has a 12th-century font.

There are also a number of historic buildings in the village, such as Old Hall Farm (1630), Thimble Hall and The Old Hall (c.1650).

Most of the village's households get their water from Youlgreave Waterworks Limited, one of very few private water companies in Britain. It came about when Youlgreave Friendly Society for Women helped to set up a fund to pipe water from Mawstone springs into the village, terminating at the Grade II listed "Conduit Head" of 1829, in Fountain Square. In the 1930s, as new houses were built and older ones were modernised with bathrooms and toilets, water often became short. In 1932 the main underground pipe cracked after an explosion in Mawstone lead mine. Springs at Harthill were connected to the system in 1949 and other major improvements followed. Most homes in the village could be supplied with local water until there were just too many new houses to cope with. Extra supplies are purchased from larger water companies nowadays.

In 1932 five of six miners working on a ventilation fan at Mawstone Mine were killed after an explosion filled the gallery with carbon monoxide. The sixth miner was able to reach the surface and raise the alarm. A rescue party of two workers and the mine manager descended into the mine, but were themselves killed by the fumes. Although Mawstone Mine was eventually closed, a water supply for the village is still obtained from this site.

Tourism
Because of its scenic location in the Peak District, Youlgreave is a popular destination for hikers. The Limestone Way passes through Bradford Dale, immediately south of the village. Langley Park School for Boys owns a building in the village, which is used for school trips, students taking part in various local sporting activities and a visit to nearby Alton Towers.

A Guinness World Records Certificate names Thimble Hall in Youlgreave as 'the world's smallest detached house' at  ×  and  high. The property made national headlines in 1999 when sold at auction for £39,500. Each room is less than 8 feet square and there was a fixed ladder to the bedroom, a stone fireplace, exposed beams and exposed floorboards in the bedroom. It was home to a family of eight around a hundred years ago. It was last occupied as a dwelling in the early 1930s and is currently being converted into a craft gallery. It is a Grade II listed building.

The Youlgreave Festival, founded in 2001, offers local artists and musicians a chance to showcase their talents.

Sport

Football
Youlgreave is home to Youlgrave United Football Club (est. 1886) who currently compete in the Hope Valley Amateur League. Their ground is based on Alport Lane Playing Fields, Youlgreave.

Cricket
Youlgrave Lodge Cricket Club and ground is based on Alport Lane Playing Fields, Youlgreave. The club have three senior teams: a 1st XI Saturday team that compete in the Yorkshire and Derbyshire Cricket League, a Sunday XI team that play friendly matches in and around the region, and a Midweek XI side.

Notable people
Bill Burgess (1872–1950) was the second person to successfully complete a swim of the English Channel after Matthew Webb. He performed the feat on 6 September 1911, his 16th attempt. He was born in Rotherham to Alfred Burgess, a blacksmith from Youlgreave, and Camilla Anna Peat, a cook from Harthill, South Yorkshire. He spent most of his life in France, and won a bronze medal with the French water polo team at the 1900 Olympics. In 1926 he coached Gertrude Ederle who became the first woman to swim the English Channel.

See also
Listed buildings in Youlgreave
Derbyshire lead mining history

References

External links

Youlgrave.com
The Bugle

Villages in Derbyshire
Towns and villages of the Peak District
Derbyshire Dales
Civil parishes in Derbyshire

Youlgreave


المستعمرة  في علم الأحياء هو مصطلح يشير إلى عدة متعضيات من نفس النوع تعيش معاً وجنباً إلى جنب. ويكون هذا العيش المشترك بهدف المنفعة المتبادلة، كتشكيل جبهة دفاع أقوى أو القدرة على مهاجمة فريسة أكبر كبعض الحشرات مثل النمل والنحل لا تعيش إلا في مستعمرات.

المستعمرات الجرثومية (أو مستعمرات الأحياء الدقيقة) هي عبارة عن تجمع من جراثيم تنمو على سطح أو بين مستنبتات صلبة، وغالباً ما تنشأ من خلية واحدة. وباعتبار أن جميع المتعضيات تنحدر من خلية أم مفردة فتكون كل هذه المتعضيات ضمن المستعمرة الواحدة مميزة من الناحية الجينية (باستثناء الطفرات التي يمكن أن تحدث بنسبة منخفضة وغير قابلة للتحكم). وبالتالي يمكن الاستفادة من المستعمرة بعزل عترات متماثلة جينياً من خليط من الخلايا.

مراجع

علم البيئة الجماعي
مصطلحات الموائل الطبيعية
مصطلحات بيئية
مصطلحات علم الأحياء الدقيقة
ميكروبات

مستعمرة (أحياء)


Biotecnología cosmética es una rama de la biotecnología aplicada a la industria, principalmente al cuidado estético de los seres humanos, manipulando organismos y células mediante análisis biológicos, microbiológicos, inmunológicos, bioquímicos, toxicológicos y químicos.

Incluye disciplinas y ciencias como biología, química, cosmiatría, genética y farmacéutica.
Sus principales investigaciones se basan en productos naturales para la obtención de vitaminas, y proteínas para poderlas ocupar en el cuerpo humano.

Aplicaciones
Las aplicaciones de la Biotecnología Cosmética más conocidas son las destinadas al cuidado de la piel. Esta rama de la biotecnología busca fundamentalmente contrarrestar los efectos de la contaminación en el cuerpo humano, así como falta de hidratación y protección solar, y de contrarrestar los signos de la edad causados por el indebido cuidado de la piel o por productos cosméticos químicos. Otras de las aplicaciones se centran en el cuidado del cabello y de las uñas, extrayendo de productos naturales las vitaminas y nutrientes necesarios para el crecimiento.

Investigaciones y Procesos
Dentro de las investigaciones y procesos de la biotecnología cosmética se encuentra la biomimesis, las células madre, la cosmética molecular y la cosmética preventiva.

Biomimesis
Estudia las soluciones que, después de varios años de evolución, la naturaleza ha adoptado para los problemas que se han ido presentado en el entorno, posterior a este estudio, se pretende imitar dichos procesos para solucionar problemas a nivel humano. En la cosmética es uno de los procesos más utilizados.

Células madre
El estudio de las células madres ha sido de gran ayuda en la biotecnología cosmética ya que se ha descubierto que tienen propiedades re-generativas que se comienzan a aplicar en el tratamiento anti-edad del cuerpo humano.

Cosmética molecular
Desarrolla principios activos con una función clara y específica sobre la piel. Estos activos son "programados" para actuar en la raíz del problema existente, aportando a la piel todo lo necesario para su recuperación.

Cosmética Preventiva
Neutraliza la acción de los radicales libres, evitando así el deterioro de la piel y la aparición de signos de envejecimiento.

Referencias

Enlaces externos
Biotecnología aplicada a los productos cosméticos

Cosméticos
Biotecnología

Biotecnología cosmética


Cei cinci frați chinezi (titlu original The Five Chinese Brothers) este o carte americană scrisă de Claire Huchet Bishop și ilustrată de Kurt Wiese. A fost publicată inițial în 1938 de Coward-McCann.
Cartea este o repovestire a unei povești populare chineze, Zece frați.

Subiect

În urmă cu mult timp în China, a trăit o familie cu cinci frați care seamănau foarte bine între ei. Fiecare poseda un talent special: primul putea să soarbă marea; cel de-al doilea avea un gât de fier care nu putea fi tăiat de nici o sabie; cel de-al treilea își putea întinde picioarele; al patrulea poate rezista focului fără a fi ars; iar al cincilea își putea ține respirația foarte mult. Când primul dintre frați, un pescar foarte iscusit, a fost de acord să lase un băiat să-l însoțească în călătoria sa de pescuit, s-au iscat necazurile. El a ținut toată apa mării în gură, astfel încât băiatul să poată aduna pești și comori. Atunci când n-a mai putut ține apa mării în gură, el a semnalat în mod insistent băiatului, dar băiatul l-a ignorat și s-a înecat atunci când omul a scuipat apa.

Pescarul a fost acuzat de crimă și condamnat la moarte. Unul câte unul, cei patru frați și-au schimbat locul când au fost duși să fie executați și fiecare și-a folosit capacitatea supraumană de a supraviețui decapitării, înecului, arderii și sufocării. Judecătorul a decis că acuzatul trebuie să fi fost nevinovat tot timpul, deoarece el nu putea fi executat. Cei cinci frați s-au întors acasă la mama lor și au trăit fericiți încă mulți-mulți ani.

Recepție și controverse
Deși adesea a fost considerată o poveste clasică a literaturii pentru copii, Cei cinci frați chinezi a fost acuzată de promovarea stereotipurilor etnice despre chinezi, în special prin ilustrațiile sale. and many teachers have removed the book from their classrooms. Unii profesori au scos cartea din sălile de clasă. Cu toate acestea, cartea a avut câțiva apărători. Într-un articol din Jurnalul bibliotecii din 1977, Selma G. Lanes descrie ilustrațiile ca fiind "vesele și extrem de atrăgătoare", caracterizând "stilul desenat al lui Wiese" ca fiind "potrivit pentru povestea folclorică, un gen care se ocupă de adevăruri largi". Ea a adăugat: "Nu-mi amintesc o poveste în copilăria mea, care mi-a dat un simț mai straniu de a fi în regulă cu lumea".

Bazându-se pe un sondaj online din 2007, Asociația Națională pentru Educație a numit cartea una din "Top 100 cărți pentru copii".

Adaptări
 Frații L'u, desen animat sovietic, 1953

Note

Lectură suplimentară

Legături externe
 Cei zece frați
 The Five Chinese Brothers
 Ediție bilingvă ilustrată alb-negru

Cărți din 1938
Cărți de ficțiune pentru copii

Cei cinci frați chinezi


Interferența electromagnetică, denumită și interferență radio-frecvență (RFI/IRF) atunci când se află în spectrul de frecvență radio, este o perturbare generată de o sursă externă care afectează un circuit electric prin inducție electromagnetică, cuplaj electrostatic sau conductivitate.

Tulburarea poate degrada performanța circuitului sau chiar poate opri funcționarea acestuia. În cazul unei căi de date, aceste efecte pot varia de la o creștere a ratei de eroare la o pierdere totală a datelor. Atât sursele naturale, cât și cele artificiale generează curenții și tensiunile electrice schimbătoare care pot provoca EMI: sisteme de aprindere, rețeaua de telefoane mobile, fulgere, raze solare și aurore (lumini de nord/sud). EMI afectează frecvent radiourile AM. Poate afecta, de asemenea, telefoanele mobile, radiourile FM și televizoarele, precum și observațiile pentru astronomia radio și știința atmosferică.

Istorie
Încă din primele zile ale comunicațiilor radio, au fost resimțite efectele negative ale interferențelor asupra transmisiilor atât intenționate cât și neintenționate și a apărut nevoia de a gestiona spectrul de frecvențe radio.

În 1933, o reuniune a Comisiei Electrotehnice Internaționale (IEC) la Paris a recomandat să se înființeze Comitetul special internațional pentru interferențe radio (CISPR) pentru a trata problema emergentă a I.EM. CISPR a produs ulterior publicații tehnice care acoperă tehnicile de măsurare și testare și limitele de emisie și imunitate recomandate.

Note

Legături externe

 ARRL, RFI
 EMC Design Fundamentals
 Clemson's EMC Page (EMI Tools and Information)

Electromagnetism

Interferență electromagnetică


Çiçek elması (Malus), gülgiller (Rosaceae) familyasına dahil olan Maloideae alt familyasının örnek cinsidir ve bu cins içinde yer alan 30-35 kadar, yaprak döken, küçük ağaç ya da çalı nitelikli bitki türleri ile bunların meyvelerinin de genel adıdır.

Ana yurdu kuzey yarı kürenin ılıman iklimli Asya, Avrupa ve Kuzey Amerika bölgeleri olan bu cinsin en tanınmış türü, Malus sieversii'den insanlarca türetilmiş olan elma (Malus domestica), yani sofra/kültür/bahçe elmasıdır. Ayrıca bu cins içinde, temelde süs ağacı olarak değerlendirilen, kiraz büyüklüğünde meyve veren ve Doğu Asya'dan gelen Japon çiçek elması (Malus floribunda) ve Sibirya çiçek elması (Malus baccata) gibi türler de vardır.

Özellikleri

Elmaların çiçekleri

Çiçek elmalarının çiçekleri 2 ila 5 santim genişliğinde olurlar ve çoğu zaman birbirlerinden ayrı dururlar. Bir tas şeklinde büyüyen çiçekleri 5 yapraklıdır.

Çiçeğin alt kısımı kova şeklindedir ve içinde 15 ila 50 adet arası toziplikleri bulunur. Bu Ipliklerin kendileri beyaz olur ve uçlarında sarı toz torbacıkları bulunur.

Meyveleri
En tanınmış çiçek elmaları tabi yuvarlak ve yenilebilen çiçek elmalardır ama bazı türlerini çiğ olarak yemek mümkün değildir. Çekirdekleri siyah ya da kahverengidir.

Türler

40 ila 55 adet tür tanınmış Malus-türleri (çiçek elmaları) ve ayrıca bunların bir de yöresel melez'''leri vardır:
 Malus aldenhamensis Malus angustifolia, Güney çiçek elması (ABD)
 Malus × arnoldiana (M. baccata × M. floribunda)
 Malus × atrosanguineum (M. halliana × M. sieboldii)
 Malus baccata, Sibirya çiçek elması
 Malus bracteata ABD
 Malus brevipes (Asya)
 Malus coronaria, Tatlı çiçek elması (doğu Kuzey Amerika)
 Malus dasyphylia – Kültür elmasının ata'sı.
 Malus × domestica, Elma veya kültür elması (kökleri Avrasya'da)
 Malus florentina (İtalya)
 Malus floribunda, Japon çiçek elması ya da Mercan çiçek elması (Japonya)
 Malus formosana (Taivan)
 Malus fusca, Oregon çiçek elması (Kuzey Amerika'nın kuzeybatısı)
 Malus glabrata, Biltmore çiçek elması (ABD)
 Malus glaucescens (Kuzey Amerika)
 Malus halliana, Halls çiçek elması (Japonya ve Çin)
 Malus hilleri Malus honanensis (Çin)
 Malus hupehensis, Çay çiçek elması (Çin)
 Malus ioensis, Lowa çiçek elması (batı kuzey Amerika)
 Malus kansuensis (batı Çin)
 Malus lancifolia (ABD)
 Malus × magdeburgensis (Almanya)
 Malus mandschurica, Mançurya çiçek elması (doğu Asya)
 Malus melliana (Çin)
 Malus niedzwetskyana (Orta Asya)
 Malus platycarpa (ABD)
 Malus praecox – Kültür elmalarının bir atası
 Malus prattii (Çin)
 Malus prunifolia, Armut yapraklı çiçek elması (Çin)
 Malus pumila (batı Asya ve doğu Avrupa)
 Malus × purpurea, Kızıl çiçek elması (M. atrosanguinea × M. niedzwetskyana)
 Malus rockii (Çin)
 Malus sargentii, Sargent çiçek elması (Syn.: M. toringo ssp. sargentii) (Japan)
 Malus sieboldii, Toringo çiçek elması (Syn.: M. toringo) (doğu Asya, Japonya)
 Malus × scheideckeri Malus sikkimensis (Himalaya)
 Malus sieversii, Asya çiçek elması, asıl kültür elmasının atası (Kazakistan)
 Malus × soulardi Malus spectabilis, Çin çiçek elması (Asya, Çin)
 Malus sublobata Malus sylvestris, Avrupa çiçek elması, Kültür elmasının atalarından birisidir (batı Asya ve doğu Avrupa).
 Malus toringoides (batı Çin)
 Malus transitoria (Çin'in kuzeybatısı)
 Malus trilobata Türkiye, Yunanistan, Suriye, Lübnan, Israil.
 Malus tschonoskii, Yün çiçek elması (Japonya)
 Malus yunnanensis, Yunnan çiçek elması (Çin'in güneybatısında)
 Malus × zumi'', Süs çiçek elması, yaban türü yoktur. Farklı türleri vardır. Bazılarının koyu kırmızı çiçekleri olur.

Galeri

Kaynakça
 :de:Äpfel Alman Wikipedia'si 31.05.06'daki hali

Meyve
Malus

Çiçek elması