Radu Dinulescu ( n. 16 aprilie 1956, București) - regizor de teatru, film, TV, scenarist, traducător, director de teatru, coordonator de proiecte europene, profesor de teatru,  creator și inventator al unor păpuși - personaje gigant și care alegorice, coordonatorul și inițiatorul primelor spectacole de teatru 3D din lume. A reușit să transforme reprezentațiile de teatru de animație în spectacole multimedia 3D stereoscopice cu imagini 3D, care se derulează pe un ecran transparent în spatele căruia, într-o lumină specială, evoluează o poveste cu marionete la fire scurte.  Iubitor al limbii ebraice pe care o vorbește cursiv, francofon pasionat și direct împlicat în fenomenul teatral din întreaga lume, Radu Dinulescu primește în anul 2007 premiul Coup du cœur de la presse pentru "Hymnus" la Festivalul Avignon Off.

Biografie

Primii ani
Născut la data de 16 aprilie 1956, în București, Radu Dinulescu este unicul fiu al regizorului de teatru Dumitru Dinulescu și al Primaverei, mama sa, inginer chimist.

Deși născut la București, copilăria și-o petrece în Brăila, până la vârsta de 5 ani și se mută apoi cu mama sa la Galați, unde va rămâne până la 18 ani.

Urmeză secția reală a Liceului Vasile Alecsandri din Galați dar sufletul și prima dragoste îi rămân în teatru. Având în familie un regizor, era de așteptat ca întreaga copilărie a viitorului regizor să stea sub semnul timpului petrecut în teatru.

"– Sunteți fiul unui cunoscut regizor român, Dumitru Dinulescu. V-a influențat acest lucru în alegerea carierei?

– Categoric! La un an mergeam în patru labe pe scena Teatrului din Brăila, la cinci ani jucam alături de Catrinel Dumitrescu (tot de cinci ani, pe vremea aceea) pe aceeași scenă, la 12 ani jucam pe scena teatrului din Galați și în filmul "Explozia" de Mircea Drăgan… Ce altceva s-ar fi putut întâmpla cu mine? Când intri în lumea asta nu mai poți ieși atât de ușor din ea. Mama mea, inginer de profesie și divorțată după șase ani de căsătorie, a încercat, cât a putut, să mă țină departe de aceasta lume, dar eu am fost mereu condus de sloganul: "Video megliora, proboque, deteriora sequor!" Nu știu dacă a fost calea cea bună, ci mai degrabă cea ludică!"

Debutul
La vârsta de 5 ani, joacă primul rol într-o piesă de teatru alături de Catrinel Dumitrescu, pe scena Teatrului din Brăila.

"Tatăl meu a fost regizor la Brăila. Primii pași i-am învățat pe scena Teatrului din Brăila. Am jucat primul spectacol la vîrsta de cinci ani, alături de Catrinel Dumitrescu, tot pe scena de la Brăila. Practic, am crescut în teatru..."

Studii
Trăit în teatru, ademenit într-o lume de care nu se va mai desprinde niciodată, Radu Dinulescu își începe în anul 1976 studiile la Institutul de Artă Teatrală și Cinematografică din București, la clasa Valeriu Moisescu și Cătălina Buzoianu, pe care le încheie cu specializare regizorală în1980.

În anul 1978 are ocazia de a vedea punerea în scenă a spectacolului Replika - în regia  lui Josef Szajna . În acel moment întreaga viziune regizorală a unui tânăr ce încă studia artele teatrale și cinematografice se schimbă complet.

Debutul în lumea teatrală îl va avea cu spectacolul său de diplomă "Acesti ingeri tristi" de D.R. Popescu la Studioul Casandra București , avându-i interpreți pe Florin Călinescu și Rozina Cambos.

Cariera regizorală

Primele încercări
Primul spectacol profesionist ce-i va purta semnătura va fi pus în scenă în anul 1980, la Baia Mare -  "Ancheta asupra unui tanar care nu a făcut nimic" de Adrian Dohotaru

Tot în anul 1980 se căsătorește cu Laura Susnea cu care va avea o fiica, Ioana Unda, actualmente avocată în Tel-Aviv.

A doua sa fiică Andreea, locuiește în Franța și o are o mamă italiancă din Torino – Elvira Peres.

În 2002 este cel mai tânăr regizor care a primit premiul de regie ATM (UNITER de azi) pentru "Leonce și Lena" de Georg Buchner.

"Regizorul Radu Dinulescu, a absolvit IATC în 1980 și s-a afirmat pe scena Teatrului de Stat din Baia Mare, unde a obținut premiul ATM pentru regia artistică a spectacolului "Leonce și Lena", de Georg Buchner. În anul 2000 inițiază un proiect comun între Teatrul "Nottara" și Theatre Bourg-Neuf din Avignon, cu piesa "Lettre d'amour comme un supplice chinois" de Arrabal, cu care realizează 23 de reprezentații în limba franceză la Festivalul Off Avignon."

Israel
După patru ani de încercări de exprimare artistică necenzurată și încărcată de profunzime, tânărul regizor se decide să emigreze în Israel.

În anul 1985 hotărârea sa se concretizează, ajunge la Tel - Aviv, un spațiu în care își va desfășura activitatea timp de mai bine de 6 ani.

Pregătește un spectacol de sfarsit de an cu elevii de la Acting Studio, Nisan Nativ - "Castelul"  de Kafka in ebraica și astfel își deschide drumul într-un mediu didactic și regizoral nou și provocator.

Devine profesor de teatru la "Acting Studio" și la "Beit Tzvi" , principalele două facultăți de teatru din Tel-Aviv.

Înființează propria sa companie de teatru: «Scapin Théâtre» la Tel-Aviv și începe să se ocupe în mod frecvent de promovarea și regizarea spectacolelor de teatru.

Își pune semnătura pe două producții ce aduc un suflu nou în lumea teatrală: "Don Quichotte" de Cervantes și "Max et Moritz" de Wilhelm Busch.

Neobosit în pregătirea de proiecte desfășurate pe toate palierele artei teatrale, îmbogățit după întâlnirea în Israel cu  Itsak Peker care îl învață cum să realizeze și să mânuiască marionete, Radu Dinulescu semnează o colaborare cu "Compagnie de Dans Modern a Kibuțurilor", în calitate de scenograf pentru spectacolele: "Sweto" – corgraf Mats Eck și

"Agenda unui rezervist" – coregraf Rami Beer.

Astfel, între 1985 și 1999, Radu Dinulescu desfășoară o amplă activitate de profesorat, regizor, scenograf dar și de scenarist, semnând ca scenariul, decorul și păpușile din filmul " Vecinul meu din lumea cealaltă", coproducție israeliano - americană.

Întoarcerea în România
În anul 1990, la nici doi ani după Revoluția din 1989 , se întoarce în țară și i se propune postul de regizor artistic principal la Teatrul de Stat din Arad.

Pune în scenă:
 "Candid" de Voltaire la Teatrul Municipal Arad
 "Max et Moritz" de Busch Théâtre Țăndărică din București.

Franța, mon amour...
După nici doi ani, pleacă în Franța și se stabilește la Marsillia de unde își va desfășura activitatea timp de aproape 8 ani. Începe o foarte importantă colaborare  cu mai multe carnavaluri în Franța ca plastician, pentru realizarea de personaje gigant și caruri alegorice: Martigues, La Seyne sur Mer, Toulon, Aubagne, Marignane, Aix-en-Provence, Salon de Provence etc.

Pune în scenă  spectacolul "Max et Moritz" de Wilhelm Busch, și "Sympafonia Musikaosului"  la compania "Pannama Théâtre de Marseille". Colaborează cu Opera din Marsilia pentru realizarea costumelor și accesoriilor pentru opera "Salomé". Participă la nenumărate festivaluri de teatru și își îmbogățește experiențele regizorale prin interacțiunea cu mediul internațional (ce-și expune constant producțiile teatrale la festivalurile de gen din Franța).

În România și în întreaga lume
Din 2001 până în 2006 este din nou regizor artistic la Teatrul Municipal Arad .

În această perioadă pune în scenă:
 «Mătrăguna» de Machiaveli la Teatrul Municipal Arad
 «Pinocchio în lumea circului» spectacol de circ cu personaje gigant, actori și acrobați. A avut trei versiuni:  română, maghiară și germană. Participă la festivaluri în Ungaria și Germania.
 «Lettre d'amour» de Fernando Arrabal la Teatrul "Nottara" din București în versiune roumână și franceză. Participare la Festival Off Avignon 2004
 «Mila» de Bernard Proust în franceză pentru Festivalul Avignon Off 2005, au Théâtre des Amants la Avignon
 Participă cu «Les chevaux à la fenêtre» de Matei Visniec la Festival Avignon off 2006 la Théâtre du Bourg-Neuf
"In secțiunea Off sunt programate 1307 spectacole în 112 teatre și spații de joc. Sunt reprezentate 26 de țări, printre care și România, iar din totalul companiilor, 139 sunt străine. 125 dintre spectacolele din OFF se adresează copiilor și publicului tînăr. Radu Dinulescu este regizorul român care, în decursul anilor, a avut cele mai multe spectacole în secțiunea neoficială a festivalului."

În anul 2006 până în 2011 este directorul Teatrului de Marionete din Arad, care după anul 2011 va deveni secție a Teatrului Clasic Ioan Slavici din Arad. Este perioada în care Teatrul de Marionete cunoaște o adevărată regenerare. Regizori români precum Victor Ioan Frunză dar și nume notorii din lumea teatrală internațională își pun semnătura pe reprezentații de înaltă ținută artistică. Colectivul participă la numeroase turnee în Franța, SUA, Noua Caledonie, Spania, Cehia, Ungaria, Turcia, Slovenia.

Este o perioadă de complexă ativitate managerială dar și regizorală.

Astfel, Radu Dinulescu este nu doar manager al Teatrului de Marionete din Arad dar și director al Festivalului Internațional Underground și al Festivalului de Arta Animaței "Euromarionete" Arad – România.

"Ajuns la cea de-a IX-a  ediție, Festivalul Internațional de Teatru Underground și-a schimbat denumirea și este organizat de Teatrul de Marionete. "Am optat pentru această nouă denumire, Festivalul Internațional de Teatru EuroUnderground, atât pentru a sublinia faptul că și anul acesta Festivalul Internațional de Teatru Underground va avea loc în același timp cu Festivalul Internațional de Arta Animației EuroMarionete, dar și pentru a marca o nouă direcție pe care această cunoscută deja manifestare o va urma începând cu ediția de anul viitor. Este vorba despre accentuarea componentei europene, atât prin participarea unui număr semnificativ de trupe din această zonă, cât și prin proiectele de finanțare pe care le vom depune chiar de anul acesta la Uniunea Europeană", a declarat Radu Dinulescu, directorul Teatrului de Marionete Arad."

În 2008 este fondatorul și directorul artistic al Théâtre de l'Europe de l'Est la Avignon.

  Radu Dinulescu este primul regizor din lume care a realizat, în colaborare cu Armand Richlet-Kleinberg, primul spectacol multimedia 3D stereoscopic cu imagini 3D, care se derulează pe un ecran transparent, într-o lumină specială. "Deocamdată, în tandem cu belgianul Armand Richelet-Kleinberg, Radu Dinulescu a "inventat" la Teatrul de Marionete din Arad, pe care îl și conduce, "primul spectacol 3D cu marionete din lume", "Tovarășul de drum", poveste după Andersen a micului Johannes care din orfan va ajunge prinț. Așadar, avem scena clasică pe care se desfășoară povestea blândă a păpușilor, perechea de ochelari bicolori (cu ceva dureri de ochi post festum) și o spațialitate convingătoare, garanție fiindu-i reacția copiilor."
Pune în scenă:
 "Tovarășul de drum" după H. C. Andersen (Arad) - 3D
 "Călătorie spre centrul pământului"  (Tg. Mureș) - 3D
 "20 000 leghe sub mări" (Oradea) după Jules Verne - 3D
 «Hymnus» de Georg Shwajda în română și franceză la Teatrul Municipal Galati, participă cu acset spectacol la Festivalul Avignon Off 2007 la Théâtre du Bourg-Neuf, Premiul «Coup du cœur de la presse» pour «Hymnus» la Avignon
"Ecouri in presa franceza

Presa franceza s-a exprimat in ceea ce priveste spectacolul "Hymnus": "Excelent in ceea ce priveste elementele traditionale, folosind resorturi de genul dexteritate, spectacolul evolueaza in forme mici, cu decoruri lejere, in spatii neconventionale". In "Hymnus", comedia unui cuplu "lady-bird", scena cvasi-cinematografica expune si spune degradarea umana. "Actorii romani emana veridicitate", scriau ziarele locale.

"Teatrul romanesc e pe cale sa-si regaseasca publicul, sa exploreze sufletul, în care multi dintre spectatori se ragasesc", a spus regizorul Radu Dinulescu. "Bucuria trupei "Hymnus", care a primit premiul "Coup de coeur du club de la presse" la Grand Avignon-Vaucluse era placuta ochiului". La Marseillaise nota: "Romanii interpreteaza intr-o franceza perfect colorata, cu accentul tarii lor, ei nu joaca, ei traiesc, ei au aceasta generozitate a tarii din Est, ne antreneaza fara mila la joc"."
 «Sortez de l'armoire monsieur Cioran» de Matei Visniec la Teatrul Național din Constanța – coproducție franco-română  la Compania du Grande Désherbage (FR) cu 3 actori francezi și 7 actori români – participă cu acest spectacol la Festivalul de la Avignon în 2008 și apoi întreprinde un turneu în Franța.
 «Max et Moritz» de Georg Busch – repus la Teatrul Țăndărică din București
 «1, 2, 3… Circ» scenariu de Radu Dinulescu, spectacol de circ cu actori și marionete – Teatrul Mihai Popescu, Târgoviște.
În anul 2008 este propus director artistic al «Festivalului Clovnilor» Sighișoara, iar în 2009 este invitat să jurizeze secțiunea competițională literară a concursului Jocurile Francofoniei, Beyrouth. Va prelua și va realiza traducerea celor 6 nuvele laureate la Jocurile Francofoniei Beyrouth 2009 și le va publica în culegerea bilingvă «Le charme discret de la francophonie» editura Mirador.

În aceeași perioadă,  pune în scenă la Teatrul de Păpuși din Alba Iulia, spectacolul cu păpuși și actori «L'univers de la lanterne magique» ( Universul din lanterna magică) după un scenariu ce-i poartă semnătura.

Între 2012 și 2015 a fost regizor artistic la Teatrul Regina Maria, Oradea.

Este managerul unui proiect european important, "Itinerances" integrat în programul Cultura 2007 - 2013.

Organizează un Festival unic în România, Festivalul Internațional de Teatru Circ care va avea prima ediție în anul 2012, la Călărași, a doua ediție la Oradea, în 2013, iar cea de-a treia ediție se va desfășura atât la Arad cât și la Oradea, în 2015.

În luna octombrie a anului 2012 este manager al Proiectului  Cultural susținut de AFCN  "Atelierele Multimedia 3D" .

În același an este și director artistic Festivalul Clovnilor de Scenă, Sighișoara și participă în IN la Festivalul Mondial al Teatrelor de Păpuși din Charlesville Mezieres cu spectacolul "Le fabuleux voyage de Monsieur Nostock" de Patrice Seiler .

În 2014 montează spectacolul "Trei nopți cu Madox" de Matei Vișniec pe care-l prezintă la Avignon Off 2014 la Theatre Atelier 44.

Începe un turneu cu spectacolul "Tovarășul de drum", primul spectacol de teatru 3D stereoscopic din lume, la Istambul, Washington și New-York.

"Primul spectacol din lume care îmbină tehnica marionetelor cu imaginea 3D stereoscopică

Între 5 și 10 noiembrie 2013, Teatrul de Marionete "Geppetto" din Arad a fost invitat la Kids Euro Festival din Washington. Spectacolul Tovarășul de drum s-a jucat în versiunea sa engleză la Millennium Stage din prestigiosul complex cultural Kennedy Center. Alte patru spectacole s-au jucat la THEARC și la Montgomery Cultural Arts Center. Versiunea franceză s-a jucat de două ori la Maison Française. Marți, 12 noiembrie 2013, spectacolul este prezentat în versiunea sa română la sediul Centrului Cultural Român de la New York."

Manager al proiectului european "Itinerances" , proiect finanțat de Comisia Europeană prin programul Cultura 2007- 2013 componenta 1.2.1 în colaborare cu Teatrul de Marionete din Belfort, compania Karromato din Cehia și Charles Kleinberg Production din Bruxelles, Radu Dinulescu vine cu producții inedte și propuneri inovatoare în domeniul teatrului de marionete.

În 2015 pune în scenă spetacolele:
 "Trei nopți cu Madox" de Matei Vișniec  la Teatrul Fani Tardini Galați.
 "Prințesa mecanică" de Lenia Major și Patrice Seiler la Teatrul "Toma Caragiu" – Ploiești (păpuși pe masă) – Participare festival "Oups – la langue" – Villeneuve, Franța.
 "Călătorie spre centrul pământului" după Jules Verne,  spectacol cu păpuși și imagini 3D stereoscopice la, laTeatrul Fani Tardini Galați.
 "Șobolanul rege" – de Matei Vișniec – Teatrul de Stat Constanța
Actual director artistic al Teatrului de Stat Constanța, consultant artistic al Teatrului Dramatic Baia Mare și director artistic al Festivalului Internațional de Teatru Circ Contemporan – Constanța, Radu Dinulescu desfășoară o activitate complexă și inovatoare în lumea teatrului românesc care are nevoie de suflu nou și modernizare tehnologică.

Ordinul "Sfinții Împărați Constantin și Elena"

Pe data de 5 Aprilie 2016, Radu Dinulescu  a primit din partea Patriarhului României Ordinul "Sfinții Împărați Constantin și Elena" pentru activitatea desfășurată ca regizor și scenarist în cadrul proiectului cultural, social și educațional "Culori radiofonice în 1001 de voci"

Montări după anul 2000
 "Tovarășul de drum"după H. C. Andersen (Arad)
 "Hymnus" de Georg Shwajda în română și franceză - Teatrul Municipal Galați, participare cu acest spectacol la Festivalul Avignon Off 2007 și 2008 la Théâtre du Bourg-Neuf
 "1, 2, 3… Circ" -Teatrul Mihai Popescu, Târgoviște
 "Pinocchio în lumea circului" spectacol de circ cu personaje gigant, actori și acrobați, participări la festivaluri în Ungaria și Germania
 "Candid" de Voltaire -Teatrul Municipal Arad
 "Călătorie spre centrul pământului" - Tg. Mureș
 "Sortez de l'armoire monsieur Cioran" de Matei Vișniec - Teatrul de Stat Constanța, participare la Avignon 2008 și turneu în Franța
 "L'univers de la lanterne magique" -Teatrul de Păpuși din Alba Iulia
 "Lettre d'amour" de Fernando Arrabal - Teatrul "Nottara" din București, participare la Festival Off Avignon 2001 și 2008
 "Max et Moritz" de Wilhelm Busch - Teatrul Țăndărică
 "20 000 leghe sub mări" - Teatrul "Regina Maria" Oradea
 "Mătrăguna" de Machiaveli - Teatrul "Ioan Slavici" Arad
 "Mila" de Bernard Proust  în franceză - Festivalul Avignon Off 2005 - Théâtre des Amants la Avignon
 "Trei nopți cu Madox" de Matei Vișniec  - Teatrul Fani Tardini Galați.
 "Prințesa mecanică" de Lenia Major și Patrice Seiler la Teatrul "Toma Caragiu" – Ploiești (păpuși pe masă) – Participare festival "Oups – la langue" – Villeneuve Franța
 "Călătorie spre centrul pământului" după Jules Verne,  spectacol cu păpuși și imagini 3D stereoscopice, laTeatrul "Fani Tardini" Galați.
 "Șobolanul rege" – de Matei Vișniec – Teatrul de Stat Constanța

Scenarii de film
 "A fi sau a nu fi" in regia Mirelei Vasadi - film documentar
 "Cernozaurii" - film de animatie

Dramatizări
 "Kastelul" - Kafka
 "20000 de leghe sub mari" - Jues Verne
 "Calatorie spre centrul pamantului" - Jules Verne
 "Candide" - Voltaire
 "Max si Moritz" de Wilhelm Busch
 "Fabuloasa Calatorie a domnului Nostoc" si "Domnul Nostok si misterele din Ocean" albume BD de Patrice Seiler
 "Tovarasul de drum" dupa Hans Cristian Andersen
 Scenarii radiofonice după poveștile românești Harap-Alb, Zâna-Zorilor, Făt-Frumos din lacrimă, Prâslea cel voinic și merele de aur, Greuceanu  - pentru proiectul "Culori radiofonice în 1001 de voci" realizat de Radio Trinitas.

Traduceri
 "Alpenstock" de Remi De Vos
 "Câștigătorii" de Francois Archambaux
 "Mătrăguna" - Niccolo Machiavelli
 "Farmecul discret al francofoniei" - culegere de nuvele premiate la Jocurile Francofoniei - 2009

Premii
 1982 - Premiul ATM (UNITER de azi) pentru regia spectacolului "Leonce si Lena" de Georg Buchner montat la Baia mare
 2007 - Premiul "Coup de Coeur de la presse" - Avignon - pentru spectacolul "Hymnus" de Georg Schwajda
 2007 - Titlu de excelenta conferit de Primăria Arad, 2007
 2014 - Premiul de regie pentru spectacolul "Fabuloasa călătorie a domnului Nostoc"

Legături externe

Vezi și
 Hymnus à Avignon -  http://old.rri.ro/arh-art.shtml?lang=6&sec=79&art=5592
 « Hymnus », de György Schwajda (critique de Franck Lavigne), Off du Festival d'Avignon 2007, Théâtre du Bourg-Neuf à Avignon  - http://www.lestroiscoups.com/article-11540894.html
 Le coeur inconsolé de Fernando Arrabal - http://www.arrabal.org/new236.html
 Spectacle: Alpenstock de Rémi de Vos - http://marseille.aujourdhui.fr/etudiant/sortie/spectacle-alpenstock-de-remi-de-vos.html
 20.000 leghe sub mări - 3D (Radu Dinulescu, 2012) - http://mobilismobile.free.fr/oeuvres/fiche.php?id=511
 Les points de vue de Véronique - http://veronique.pedrero.free.fr/spip/spip.php?article216&date=2015-11-19
 Fernando Arrabal: un "mit personal".Poetica vaselor comunicante - http://www.philologica-jassyensia.ro/upload/V_2_Vukovic.pdf
 LE COMPAGNON DE ROUTE - http://www.journal-laterrasse.fr/le-compagnon-de-route/
 Quand les Roumains viennent en Avignon - http://jmgautier.unblog.fr/2009/03/page/3/
 Radu Dinulescu - regizorul român cu cele mai multe participări la festivalul de la Avignon - http://www.rfi.ro/special-paris-69029-radu-dinulescu-regizorul-rom-n-cu-cele-mai-multe-particip-ri-la-festivalul-de-la
 Un spectacol uimitor. - http://www.viata-libera.ro/vlg-cultura/tag/radu%20dinulescu
 Papusarii targovisteni vor prezenta francezilor ce n-a vazut Parisul!- http://www.ziare.com/radu-dinulescu/presa-locala/pag5
 Desant românesc, cu Thespis, la Avignon - Mansardă la Paris cu vedere spre moarte - http://agenda.liternet.ro/articol/6147/Oltita-Cintec/Desant-romanesc-cu-Thespis-la-Avignon-Mansarda-la-Paris-cu-vedere-spre-moarte.html
 "Șobolanul rege", o piesă pentru Avignon, în premieră națională la Constanța - http://www.telegrafonline.ro/sobolanul-rege-o-piesa-pentru-avignon-in-premiera-nationala-la-constanta
 Regizorul Radu Dinulescu va primi titlul de excelență din partea CL Arad - http://www.amosnews.ro/arhiva/regizorul-radu-dinulescu-va-primi-titlul-excelenta-din-partea-cl-arad-03-08-2007
 "La noi se joaca mai trairist, pe cand francezii sunt mai tehnici" - http://www.ziuaconstanta.ro/stiri/cultura/radu-dinulescu-la-noi-se-joaca-mai-trairist-pe-cand-francezii-sunt-mai-tehnici-226669.html
 TITLUL DE EXCELENȚĂ - http://www.primariaarad.ro/proiecte.php?action=full&sid=341
 REGIZORUL RADU DINULESCU: "NU AM DEOCAMDATA NICIUN PROIECT CU TEATRUL DIN ARAD. EU NU MA PROPUN NICIODATA" - http://www.livearad.ro/regizorul-radu-dinulescu-nu-am-deocamdata-niciun-proiect-cu-teatrul-din-arad-eu-nu-ma-propun-niciodata/
 Lovitura de teatru romanesc la Avignon - http://www.9am.ro/stiri-revista-presei/Social/69413/Lovitura-de-teatru-romanesc-la-Avignon.html
 Radu Dinulescu, premiat pentru "Fabuloasa călătorie a domnului Nostoc" - http://www.actualitati-arad.ro/radu-dinulescu-premiat-pentru-fabuloasa-calatorie-a-domnului-nostoc/
 ROMANIA'S PARTICIPATION IN THE 2010 OFF AVIGNON FESTIVAL - http://old.rri.ro/arh-art.shtml?lang=1&sec=13&art=53322
 "Îmi doresc spectacole inteligente, foarte bine lucrate, care să emoționeze publicul" - http://www.observatorcultural.ro/author/ancagiura/
 Zilele "Matei Vișniec" - http://iasi.tvr.ro/zilele-matei-visniec_12906.html
 Lettre d'amour comme un supplice chinois - http://www.ruedutheatre.info/article-797178.html
 Omul din spatele spectacolului 3D de la marionete a făcut posibil visul regizorului Radu Dinulescu - http://adevarul.ro/locale/arad/omul-spatele-spectacolului-3d-marionete-facut-posibil-visul-regizorului-radu-dinulescu-1_50ad6d247c42d5a66394eda0/index.html
 "Mansarda la Paris", un spectacol cu deschidere spre Avignon - http://www.artline.ro/subiecte/Avignon
 Romani la Avignon: teatru sau targ? - http://www.revista22.ro/altfel-despre-teatru-i-4766.html

Regizori români

Radu Dinulescu


O Trust and Care Sports Club, ou simplesmente TC Sports, é um clube de futebol profissional com sede em Malé, Maldivas, que compete na primeira divisão do Campeonato Maldivo de Futebol. Eles se classificaram para a Dhivehi League pela primeira vez, depois de coroar o Torneio de Futebol da Segunda Divisão de 2014 e garantir seu lugar em segundo lugar, no Play-off da Dhivehi League de 2015.

Elenco 2020

Clubes de futebol das Maldivas
Clubes de futebol fundados em 2004

Trust and Care Sports Club


سيدي لحسن (الزراردة)
 سيدي لحسن: بلدية بولاية سيدي بلعباس.
 دائرة سيدي لحسن: دائرة بولاية سيدي بلعباس.

سيدي الحسن، جماعة قروية في إقليم تاوريرت.
 أهل سيدي لحسن (المغرب): جماعة قروية بجهة فاس بولمان.

سيدي الحسن (توضيح)


Heterallactis este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Heterallactis

Heterallactis


أيدا ياسوأكي (باليابانية: 会田 安明 = aida yasuaki) (10 فبراير 1747 - 26 أكتوبر 1817 ) كان رياضياتي ياباني. ساهم بشكل كبير في حقول نظرية الأعداد، الهندسة الرياضية، وأنشأ طرق جديدة في تبسيط الكسور المستمرة.

مراجع

وصلات خارجية

رياضياتيو القرن 18
رياضياتيون يابانيون
رياضياتيون يابانيون في القرن 18
رياضياتيون يابانيون في القرن 19
عاملون في الهندسة الرياضية
عاملون في نظرية الأعداد
كتاب يابانيون في فترة إيدو
مواليد 1747
مواليد في ياماغاتا (ياماغاتا)
وفيات 1817
وفيات في إيدو

أيدا ياسوأكي


AC Kajaani er en finsk fodboldklub fra byen Kajaani. HIFK spiller i den finske liga .

Fodboldklubber i Finland
Etableret i 2006
Kajaani

AC Kajaani


قوانين كلارك الثلاثة هي قوانين للتنبؤ قام بصياغتها الروائي البريطاني آرثر سي كلارك، تنص على الآتي:
 حينما يقول عالم بارز أن شيئا ما ممكن، فهو محق. وإذا قال أن شيئا ما مستحيل، فهو مخطئ.
 الطريقة الوحيدة لاكتشاف حدود الممكن هي أن تغامر مارا من هذه الحدود إلى المستحيل.
 أي تقنية متقدمة بصورة كافية لا يمكن تمييزها عن السحر.

تاريخ القوانين
القانون الأول صاغه كلارك في كتابه «ملامح المستقبل»  الصادر في سنة 1962، وسماه ببساطة «قانون كلارك». صياغة القانون الثاني موجودة في الكتاب نفسه، ولكن كلارك لم يشر إليها بهذا الاسم، وسماها قانون كلارك الثاني في طبعة لاحقة منقحة للكتاب نفسه صدرت في سنة 1973، وفي الطبعة نفسها صاغ كلارك القانون الثالث. وفي طبعة منقحة أخرى صدرت في سنة 1999 أضاف كلارك القانون الرابع، وهو «لكل خبيرٍ تجد خبيراً آخر يساويه بالقوة ويعاكسه بالرأي»، بالتلميح إلى قانون نيوتن الثالث.

كما أضاف إسحاق أزيموف استثناءً إلى قانون كلارك الأول يخص آراء غير المحترفين: «ومع ذلك، عندما يلتمّ غير محترفين حول فكرة ينفيها عالم بارز ويروجون لهذه الفكرة بحرارة وحماس، فذاك العالم البارز هو المحق في الغالب.»

انظر أيضا
 قوانين نيفن

مراجع

أقوال مأثورة
تراث شعبي تقني
مبادئ
آرثر سي كلارك

قوانين كلارك الثلاثة


Die Gretsch Penguin ist ein E-Gitarren-Modell, das im Jahr 1956 von dem US-amerikanischen Musikinstrumentenbau-Unternehmen Gretsch vorgestellt wurde. Die White Penguin ("weißer Pinguin"), wie das Modell bei seiner Markteinführung benannt war, wurde nur in geringen Stückzahlen gebaut und ist eine der seltensten Gitarren des Herstellers. Die Gitarre wurde als Variante des größeren und in höherer Auflage gebauten Hollowbody-E-Gitarrenmodells White Falcon eingeführt; die technische Ausstattung beider Modelle ist identisch.

Konstruktion und Ausstattung
Die Gretsch Penguin hat einen hohlen Korpus. Der Korpus besteht aus massiven Holzbauteilen, die vor dem Zusammensetzen mittels Fräsen ausgehöhlt werden. Daher zählt die Penguin zum E-Gitarren-Typ Semi-solid (deutsch: halbmassiv). Da das Modell keine Schalllöcher in der Korpusdecke aufweist, ist die Penguin trotz Vorhandenseins eines Resonanzkörpers nur für das elektrisch verstärkte Spiel über einen Gitarrenverstärker geeignet. Der Korpus ähnelt in Umriss und Proportionen der im Jahr 1952 vom Konkurrenz-Unternehmen Gibson eingeführten E-Gitarre Gibson Les Paul. Beide Modelle haben einen Korpuseinschnitt (englisch: Cutaway) im rechten Oberbug des Korpus, um das Spielen in hohen Lagen des Griffbretts zu erleichtern.

Die elektrische Ausstattung der ersten Penguin-Gitarren besteht aus zwei elektromagnetischen Tonabnehmern in Einzelspulen-Bauweise (engl. Single Coil) des Herstellers deArmond. Ab 1958 war das Gretsch-Modell mit zwei doppelspuligen Tonabnehmern (Humbucker) des hauseigenen Typs FilterTron bestückt. Die Reglereinheit der ersten Penguin-Modellgeneration besteht aus drei Drehreglern für Lautstärke und Ton, einem Master-Volume-Drehregler sowie einem Kippschalter für die Tonabnehmer-Anwahl. Spätere Auflagen haben eine veränderte Regler-Konfiguration. Die Gitarrensaiten sind am Korpusfuß in einen trapezförmigen Saitenhalter (engl.: ) eingehängt. Der metallene Steg hat einen Fuß aus Ebenholz. Alle Metallteile des Modells, darunter auch die Stimmmechaniken, sind vergoldet. Das Schlagbrett (Pickguard) der White Penguin trägt die stilisierte grafische Darstellung eines Pinguins (siehe Foto).

Versionen
Es gibt zwei Versionen der Penguin. Einmal die White Penguin (G6134 und G6134T-LTV) und die Gretsch G6134B Black Penguin. Zudem ist in den USA noch eine Custom-Shop-Version in rosa verbreitet. Da alle Ausführungen der Gretsch Penguin im oberen Preisbereich angesiedelt sind, wird die Gitarre von einigen als "" ("Einer der heiligen Grale in der Gitarrenwelt") bezeichnet.

Gretsch-Penguin-Spieler
Berühmte Penguin-Spieler sind unter anderem Josh Klinghoffer von den Red Hot Chili Peppers und Jack White von den White Stripes.

Literatur
Tony Bacon, Dave Hunter: Totally Guitar – the definitive Guide (Gitarrenenzyklopädie, englisch). Backbeat Books, London 2004. ISBN 1-871547-81-4

Einzelnachweise

E-Gitarre nach Hersteller

Gretsch Penguin


Manzanares je  () je rijeka na sjeveroistoku Venezuele. Duga je 80 km, protiče kroz saveznu državu Sucre, te se ulijeva u Karipsko more.

Riječni tijek

Rijeka izvire u planinskom masivu Karipske Ande, na nadmorskoj visini od 2,200 metara. Od izvora rijeka teče prema zapadu, kroz duboke kanjone, probijajući se kroz planinski teren. Zatim skreće prema sjeveru prema ušću u Zaljev Cariaco u Karipskom moru, kod grada Cumaná gdje formira deltu.

Područje njenog slijeva obuhvaća površinu od 1,066 km².

Ime su joj dali Španjolski kolonisti po istoimenoj rijeci koja protiče kroz Madrid.

Sve do kraja 1960-ih, rijeka je tokom kišne sezone uzrokovala teške poplave u gradu Cumaná, taj problem je rješen 1970. prokapanjem kanala Aliviadero.

Vanjske poveznice

 Río Manzanares na portalu Academic

Izvori

Rand McNally, The New International Atlas, 1993.

Rijeke u Venezueli
Karipski slijev (Južna Amerika)

Manzanares (rijeka u Venezueli)


Ralph David Carter (born May 30, 1961) is an American actor and singer best remembered as Michael Evans, the youngest child of Florida and James Evans Sr., on the CBS sitcom Good Times from 1974 to 1979. Before joining Good Times, Carter appeared in the Broadway musical Raisin, based on the Lorraine Hansberry drama A Raisin in the Sun, as was noted in the credits during the first season.

Early acting career
Carter started on Broadway at just nine years old in the musical The Me Nobody Knows. After runs in Tough To Get Help, Dude and Via Galactica, he landed his breakout role as Travis Younger in Raisin, for which, he won the 1973 Drama Desk Award for Most Promising Performer as well as the 1974 Theatre World Award and a nomination for the 1974 Tony Award for Best Featured Actor in a Musical.

Good Times
Norman Lear was enjoying huge success in the 1970s, with the hit televisions series All in the Family, Sanford and Son, and Maude. Lear developed Good Times as a spin-off series for Maude's housekeeper, Florida Evans (portrayed by Esther Rolle) and her husband Henry (John Amos), who was renamed James. Because of Carter's success in Raisin, Lear bought out the remainder of his Broadway contract to cast him as the first original character of Good Times, James and Florida's youngest son, Michael.

Other work
In 1975, Carter recorded an album called Young and in Love and performed the song "When You're Young and in Love" on Soul Train. That song, along with "Extra, Extra (Read All About It)", charted at No. 10 and No. 12 respectively. In 1985, he released a single called "Get it Right".

In 2005, Carter appeared in the cast of "Ain't Supposed to Die a Natural Death" for the Classical Theatre of Harlem Company.

References

External links

1961 births
African-American male actors
American male child actors
American male musical theatre actors
American male television actors
Living people
Singers from New York City
African-American male child actors
20th-century African-American male singers
21st-century African-American people

Ralph Carter


Radyo Mega. Türkiye'nin ilk özel radyo kanallarından biri olan Radyo Mega, 1994 yılından günümüze kadar yayın hayatına devam etmektedir.

2007 yılında Avrupa Müzik bünyesine katılarak yeniden yapılanan ve "Ünlülerin Radyosu" formatı ile Türkiye'nin ilk celebrity radyosu oldu. İstanbul frekansı 105.4 olan radyo, internet verilerinde Türkiye'nin %75'inde en çok tercih edilen radyolar arasında bulunuyor.

Programcılar
 Aleyna Horasan
 Göksu Üreyli

Ayrıca bakınız
 Hilmi Topaloğlu
 Burhan Aydemir
 Mahsun Kırmızıgül
 MMC TV

Dış bağlantılar
 Radyo Mega

Mega
1994'te kurulan radyo kanalları
Türkçe pop müziği yayını yapan radyolar

Radyo Mega


Josef Dieter "Sepp" Maier (; born 28 February 1944) is a German former professional footballer who played as a goalkeeper for Bayern Munich and the Germany national football team. Regarded as one of football's greatest goalkeepers, he was nicknamed "Die Katze von Anzing" ("the cat from Anzing") for his fast reflexes, agility, flexibility, speed, and consistency; in addition to his shot-stopping ability, Maier was also known for his ability to dominate his box, as well as his sense of humour and personality throughout his career, which made him a fan favourite. Regarding his playing style, he once quipped "a keeper should give off a sense of calm, and not fall asleep while doing so."

Club career

Born in Metten, Bavaria, Maier spent his entire professional career at Bayern Munich. He began playing for Bayern's youth sides in 1958. During the 1970s, he was part of the legendary Bayern team which included the likes of Franz Beckenbauer and Gerd Müller which won four West German league titles, three German cups, and three consecutive European Cups (1974 defeating Atlético Madrid, 1975 defeating Leeds United, 1976 defeating AS Saint-Étienne). He had previously tasted success in Europe in 1967 when Bayern won the European Cup Winners Cup, defeating Rangers F.C. in the final in extra time. In the five games of the four European finals, the 1974 title having been won in a replay, Maier allowed a total of one goal.

Maier was elected German Footballer of the Year in 1975, 1977, and 1978. Between 1966 and 1979 he played in 442 consecutive Bundesliga matches, still a German national record.

International career

Maier was selected in the West Germany squad for four consecutive World Cups. In 1966 in England, he was a non-playing deputy to Hans Tilkowski. At the 1970 FIFA World Cup in Mexico, he was the undisputed starter and played all games (including the legendary 4–3 semifinal loss to Italy after extra time) except the third-place match.

In the 1974 FIFA World Cup on home soil, at the top of his footballing abilities, he reached the peak of his international career as the Germans went all the way to the final with a legendary team that included the likes of Franz Beckenbauer, Berti Vogts, Gerd Müller and Paul Breitner. The greatest triumph came when the hosts defeated a Johan Cruyff-led Netherlands team 2–1 in the final in Maier's own hometown Munich.

Four years later at the World Cup in Argentina, slightly past his peak but still formidable, Maier delivered a strong performance but could not prevent his side's failing to advance past the second round. Maier also won the 1972 European Championship with West Germany and reached the final in 1976, losing to Czechoslovakia on penalty kicks. On this occasion he was on the receiving end of the original Panenka penalty. In all, he earned 95 caps for his country.

Post-playing career
Maier went into coaching for both club and country and mentored Oliver Kahn. In October 2004 his contract with the national side was terminated by manager Jürgen Klinsmann after Maier spoke out in favour of Kahn over Arsenal's Jens Lehmann in a dispute over who should be the side's first-choice goalkeeper. He continued to work as head goalkeeping coach for Bayern and retired in 2008.

Personal life

Besides his goalkeeping exploits, Maier was famous for his overlong shorts and being the first goalkeeper to wear the now-standard, outsize, "Mickey Mouse" gloves, as well as his sense of humour. He is remembered for an incident where he became bored during a match at the Olympiastadion as the opposing side had yet to threaten his goal. A duck wandered onto the pitch and Maier attempted to catch it.

In June 2009, Maier was honoured by the Bavarian government with the Life Achievement Award.

Career statistics

Honours

Bayern Munich
 Regionalliga Süd: 1964–65
 Bundesliga: 1968–69, 1971–72, 1972–73, 1973–74
 DFB-Pokal: 1965–66, 1966–67, 1968–69, 1970–71
 European Cup: 1973–74, 1974–75, 1975–76
 European Cup Winners' Cup: 1966–67
 Intercontinental Cup: 1976

West Germany
 FIFA World Cup: 1974
 UEFA European Championship: 1972

Individual
 FIFA World Cup All-Star Team: 1974
 kicker Bundesliga Team of the Season: 1974–75
 Footballer of the Year (Germany): 1975, 1977, 1978
 FIFA 100
 Germany's goalkeeper of the Century
 World Soccer: The 100 Greatest Footballers of All Time
 One Club Man Award: 2017
 Bayern Munich All-time XI
 Member of Germany's Sports Hall of Fame

See also
List of one-club men

References

1944 births
Living people
People from Deggendorf (district)
Footballers from Lower Bavaria
German men's footballers
Germany men's international footballers
Germany men's youth international footballers
Men's association football goalkeepers
FC Bayern Munich footballers
FIFA 100
FIFA World Cup-winning players
1966 FIFA World Cup players
1970 FIFA World Cup players
1974 FIFA World Cup players
1978 FIFA World Cup players
UEFA European Championship-winning players
UEFA Euro 1972 players
UEFA Euro 1976 players
Bundesliga players
FC Bayern Munich non-playing staff
Recipients of the Cross of the Order of Merit of the Federal Republic of Germany
West German men's footballers
Association football goalkeeping coaches

Sepp Maier


Citadela, utvrda u Marini, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Vrijeme nastanka: 16. stoljeće. Ostaci utvrde Citadele s crkvom Sv. Ivana Krstitelja nalaze se u središtu naselja Marina. Citadela je pokretnim mostom bila povezana s kulom čineći tako jedinstven obrambeni sklop. Građena je na pravokutnom tlocrtu, od kamena, oko 1500. g., investicijom trogirskog biskupa Frana Marcella.

Kaštil (biskupska kula) na hridinama i Citadela na kopnu činili su jedinstveni obrambeni sklop.

Zaštita
Ostaci utvrde Citadele s crkvom Sv. Ivana Krstitelja skupa su po jedinstvenom oznakom Z-4900 zavedeni kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralno-profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene vojne i obrambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Utvrde u Hrvatskoj
Građevine u Marini

Citadela u Marini


Ante Righi (tal. Antonio Righi; Dubrovnik, 21. svibnja 1670. – Dubrovnik, 27. srpnja 1734.) bio je prelat Katoličke Crkve koji je služio kao biskup trebinjsko-mrkanski od 1703. do 1727.

Životopis

Ante je rođen 21. svibnja 1670., u dubrovačkoj plemićkoj obitelji Nikole i Ane. Zaređen je za svećenika Dubrovačke nadbiskupije. Za biskupa je posvećen, 22. srpnja 1703. u crkvi sv. Ignacija u Rimu. Glavni posvetitelj bio je Sperello kard. Sperelli. Na prijedlog dubrovačkog Senata, papa Klement XI., imenovao ga je, 26. srpnja 1703., trebinjsko-mrkanskim biskupom. Nedugo nakon imenovanja pohodio je svoju biskupiju. Uspio je pohoditi dio biskupije koji je ostao pod turskom vlašću, ali ne i dio koji je Karlovačkim mirom pripao Veneciji. O svojem pohodu je napravio izvještaj Propagandi, 24. listopada 1703. U njemu je naveo kako se u trebinjsko-mrkanskoj biskupiji nalazi 320 katoličkih kuća i oko 2.200 stanovnika.

Glavna briga mu je bila držati popunjenima četiri župe trebinjsko-mrkanske biskupije. U vrijeme njegova biskupovanja poslao je na studij više mladića u Italiju. Propaganda mu je spočitavala kako su njegovi izvještaji o biskupiji dosta općeniti i skoro identični jedan drugome. Tako su mu uskratili obećanu pomoć za godišnji pohod biskupiji u iznosu od 50 škuda jer su izvještaji iz 1706. i 1707. jednaki onome iz 1705. godine. Već sljedeće godine, 1708., biskup Righi piše detaljniji izvještaj o biskupiji.

Godine 1711. nastala je u Hercegovini pobuna protiv Turaka. Župnici trebinjsko-mrkanske biskupije izbjegli su na dubrovačko područje; samo je u Dubravama ostao don Savo Vukić. Slično se događalo i 1714. za vrijeme osmansko-mletačkog rata.

Biskup Righi nastojao je posjećivati župe svake godine te se brinuo da Propaganda dadne potrebnu pomoć župnicima.
Godine 1722. Righi se teško razbolijeva tako da nije mogao izlaziti iz kuće. Tako je 4. studenog 1722. dao ostavku nakon što je izgubio i zdravlje i imovinu. Ostavka mu nije bila prihvaćena te je upravljao biskupijom dok mu nije imenovan nasljednik, 1727. godine. Iste ga je godine dubrovački kaptol izabrao za izvanrednog kapitularnog vikara nakon smrti nadbiskupa Gallanija. I na toj službi dao je odreknuće.

Ostatak godina proveo je u mirovini povukavši se iz svake javne službe. Preminuo je 27. srpnja 1734. Pokopan je u franjevačkoj crkvi u Dubrovniku. Objavljen je njegov Izvještaj o biskupiji Svetoj Stolici, 1703. godine.

Objavio je tri pjesnička epigrama na latinskom u čast Bartola Bettere.

Izvori

Literatura

Knjige

Članci

Mrežna sjedišta

Životopisi, Dubrovnik
Hrvatski biskupi
Trebinjsko-mrkanski biskupi

Ante Righi


Sawbridgeworth is a town and civil parish in Hertfordshire, England, close to the border with Essex. It is  east of Hertford and  north of Epping. It is the northernmost part of the Greater London Built-up Area.

History

Prior to the Norman conquest, most of the area was owned by the Anglo-Saxon Angmar the Staller.

The Manor of "Sabrixteworde" (one of the many spellings previously associated with the town) was recorded in the Domesday Book of 1086. After the Battle of Hastings it was granted to Geoffrey de Mandeville I by William the Conqueror. Local notables have included John Leventhorpe, an executor of both King Henry IV and King Henry V's wills, and Anne Boleyn, who was given the Pishiobury/Pishobury estate, located to the south of the town.

The Great Hyde Hall mansion and surrounding land was acquired by Sir Walter Lawrence, the master builder, in the 1920s. In 1934, he instituted the Walter Lawrence Trophy for the fastest century in county cricket. He built a cricket ground and pavilion in the grounds where the great and the good of the cricket world came to play against Sir Walter's home team, which often included his three sons: Jim, Guy and Pat. Sir Walter also had two daughters: Molly and Gipsy. Great Hyde Hall was sold in 1945 and became a school. It is a Grade II* listed building and has now been divided into housing.

Much of the town centre is a conservation area; many of the buildings date from the Tudor, Stuart and Georgian periods.

Great St Mary's Church is a Grade I listed building; "of special interest as a substantially unaltered large medieval parish church, typical of the Hertfordshire type, and with an outstanding collection of memorials of the highest artistic quality". It was built in the 13th century (although a church on the site existed in Saxon times) and includes a Tudor tower containing a clock bell (1664) and eight ringing bells, the oldest of which dates from 1749. It is thought to be called 'Great' St Mary's to distinguish it from St Mary's, Gilston. Ralph Jocelyn of Hyde Hall, who was Lord Mayor of London in 1464 and in 1476, is buried here; images of many of his family and other locals have been engraved on brass, and the church is popular for enthusiasts of brass rubbing. The ghost of Sir John Jocelyn, known for his love of horses, is reputed to appear riding a white horse on the old carriage drive every 1 November.

The town's prosperity came from the  maltings, some of which now house antiques centres. Among the maltsters were George Fawbert and John Barnard; in 1839 they set up the Fawbert and Barnard charity to fund local children and their education, funding a local infant school that still exists today.

By the time of the Norman conquest, or soon after, Sawbridgeworth's rich farming land was fully developed for cultivation as was possible with the means available at the time: it was the richest village community in the county. Many important medieval families had estates here. The land was divided among them, into a number of manors or distinct estates; the lord of each manor had rights not only over this land but also over the people who farmed it. The number of manors increased during the Middle Ages, by a process of subinfeudation, that is the granting out of a part of an existing manor to a new owner so that the new manor was created. Many manors sprang from the original Domesday Book holding of the de Mandeville family. The first came to be called Sayesbury manor, from the de Say family who inherited it from the de Mandevilles in 1189. The many important people who held these manors built themselves houses with hunting parks around them; when they died their tombs enriched the parish church, so that today St Mary's has one of the finest collections of church monuments in the country.

During the Second World War RAF Sawbridgeworth, which is not in the civil parish, operated Supermarine Spitfires, Westland Lysanders, North American Mustangs and de Havilland Mosquito, among other types - for a complete history of the airfield, see the book Where the Lysanders were ....., by Paul Doyle, published in 1995 by Forward Airfield Research Publishing. The Walter Lawrence & Son Ltd joinery works, located between the canal and the railway, built over 1,000 Mosquito fuselage shells and wing skins for de Havilland during the Second World War. Subsequently, it reverted to making joinery and doors for the building trade. The joinery works was closed in about 1982 and houses were built on the site.

Sawbridgeworth was the birthplace of composer Bernard Rose (1916–1996) and the actor Stephen Greif (1944–2022).

Sawbridgeworth has been twinned with Bry-sur-Marne in France since 1973.

Governance

Parliamentary representation
Sawbridgeworth is in the parliamentary constituency of Hertford and Stortford. Since the formation of the constituency in 1983, it has elected Conservative Members of Parliament. The current MP is Julie Marson, elected in 2019.

Local government
Sawbridgeworth has three tiers of local government, at parish (town), district, and county level: Sawbridgeworth Town Council, East Hertfordshire District Council, and Hertfordshire County Council. The town council has twelve councillors. The hamlet of Spellbrook is included within the administrative boundaries of the town.

The parish of Sawbridgeworth was in the hundred of Braughing. From 1835 the parish was included in the Bishop's Stortford Poor Law Union. It therefore became part of the Bishop's Stortford Rural Sanitary District in 1872. Under the Local Government Act 1894 elected parish and district councils were created. Sawbridgeworth Parish Council came into office on 31 December 1894, and the parish was included in the Hadham Rural District. Sawbridgeworth was made an urban district on 1 April 1901, making it independent of the Hadham Rural District. It was decided that the whole parish of Sawbridgeworth was not suitable for becoming an urban district, and so the more rural western part of the parish was made a separate parish called High Wych on the same day, which remained in the Hadham Rural District.

Until 1914 Sawbridgeworth Urban District Council met at offices on Bell Street (sometimes called Cock Street). In 1914 the council moved to the upper floor of the town's fire station at 5 Church Street, which had been built in 1905. In 1937 the council built itself new offices on The Forebury, holding its first meeting in the new building on 5 July 1937.

Sawbridgeworth Urban District Council was granted a coat of arms on 20 July 1962.

The urban district was abolished under the Local Government Act 1972, becoming part of East Hertfordshire on 1 April 1974. A successor parish (and Sawbridgeworth Town Council) was created for the former urban district. The urban district council's former offices on The Forebury are now used as the town's library, whilst Sawbridgeworth Town Council is based at Sayesbury Manor on Bell Street.

Fire service
The town has an on-call fire station, in Station Road, with one fire engine. Sawbridgeworth had its own fire brigade from 1897 until it was merged into the National Fire Service in 1941. In 1948 control of the local fire brigade passed to the Hertfordshire Fire Brigade, since renamed the Hertfordshire Fire and Rescue Service, run by Hertfordshire County Council.

Geography
Sawbridgeworth adjoins the border between Hertfordshire and Essex. The village of Lower Sheering is across the county boundary into Essex, and adjoins Sawbridgeworth along its eastern edge, east of the railway station and of the River Stort. It has a Sawbridgeworth postal address, but is in the Epping Forest District of Essex.

Geology
Underlying the town at some depth is the London Clay stratum, with a thick layer of Boulder clay laid down during the ice ages, including the Anglian. The soil on top of this is a loam, with glacial erratics of Hertfordshire puddingstone conglomerate found around the town.

Education
Sawbridgeworth has a secondary school, the Leventhorpe Academy, which also offers a public swimming pool and leisure centre. There is are also two primary schools and one infant school in Sawbridgeworth.

Sport
Sawbridgeworth Town FC, a non-league football club, was established in 1897. The Men's 1st Team currently play in the Spartan South Midlands League, step five of the English non-league system. Home matches are played at Crofters End, Sawbridgeworth.

Sawbridgeworth Cricket Club field three senior sides on a Saturday and seven colts sides, from ages nine to fifteen. The 1st XI plays in the Hertfordshire Cricket League. The main ground is Town Fields, situated behind Bell Street. The second ground is at Leventhorpe Academy.

Sawbridgeworth has tennis and bowls clubs.

Local groups
Sawbridgeworth is home to 309 Squadron of the Air Training Corps.

Transport
The A1184 road runs through the town. The River Stort Navigation flows north–south along the eastern edge of the town, parallel to the railway, and past the Maltings.

The town is served by Sawbridgeworth railway station, located on the West Anglia Main Line between London Liverpool Street and Cambridge.

There are bus services to Harlow, Bishops Stortford, and Stansted Airport.

See also
Sawbridgeworth Marsh SSSI
The Hundred Parishes

Nearby villages
High Wych
Spellbrook
Much Hadham

Notable people
Alexander Annesley (c. 1753 - 1813), lawyer
David Beckham (1975-), former England captain, and singer Victoria Beckham (1974-) lived in Rowneybury House.
Anne Boleyn (c. 1501 - 1536), second wife of King Henry VIII, held Pishiobury until her execution.
Robert Jocelyn, 1st Viscount Jocelyn (c.1688-1756), Lord Chancellor of Ireland; he was a member of the Jocelyn family of Hyde Hall.
Pip Pyle (1950-2006), progressive rock drummer, particularly of Canterbury scene bands.
Thomas Rivers (1797-1878), nurseryman.
Elizabeth Rivers (1903-1964), artist.
Rowland Alston (1782–1865), MP for Hertfordshire from 1835 to 1841.
Frank Silcock (1838-1897), first-class cricketer and founding member of Essex County Cricket Club.
Christine Walkden, television presenter and gardener.

References

External links
 Sawbridgeworth Town Council
 Great St Mary's church
 Leventhorpe Academy
 Sawbridgeworth Cricket Club
 www.geograph.co.uk: Photos of Sawbridgeworth and surrounding area
 Sawbridgeworth Fire Brigade History

Towns in Hertfordshire
Civil parishes in Hertfordshire
East Hertfordshire District

Sawbridgeworth


Thalusia erythromera este o specie de coleopter din familia Cerambycidae. Acesta a fost descrisă de Audinet-Serville în 1834.

Referente

Cerambycidae
1834 în știință

Thalusia erythromera


Frosinn (enska: Frozen) er bandarísk kvikmyndasería, fyrsta kvikmyndin kom út árið 2013 og sú síðasta árið 2019.

Kvikmynd
 Frosinn (2013)
 Frosinn 2 (2019)

Kvikmyndagerð í Bandaríkjunum
Kvikmyndir

Disney-kvikmyndir

Frosinn (kvikmyndasería)


İsmet Tanıl Bora (d. 3 Ocak 1963 Ankara), Türk yazar, çevirmen, yayınevi editörüdür ve yöneticisidir.

Yaşamı
1963'te Ankara'da orta sınıf bir ailenin çocuğu olarak dünyaya geldi. Babası subay, annesi hukuk mezunu olan bir ev hanımıydı. İstanbul Erkek Lisesi'nin ardından 11 Eylül 1980 günü kaydolduğu Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesi'nden mezun oldu. Yaşamının büyük bir kısmı Ankara'da geçti. 1984-87'de Yeni Gündemde gazetecilik yaptı. 1988-89'da Sosyalizm ve Toplumsal Mücadeleler Ansiklopedisinin yayın kurulunda yer aldı. Birikim dergisinde editörlük; Toplum ve Bilim dergisinde yayın yönetmenliği yaptı.

1988'den beri İletişim Yayınları'nda araştırma-inceleme dizisi editörlüğünü yürütmekte, üç aylık sosyal bilimler dergisi Toplum ve Bilim dergisinin yayın yönetmenliğini yapmaktadır. Birikim dergisinde yazarlık yapan Bora, Tarih Vakfı'nın yönetim kurulu üyelerindendir.

Futbola ilgisi küçük yaşlarda başladı. İzlediği ilk maç, 10 yaşındayken Köln'de oynanan ve Köln-Eskişehirspor arasındaki UEFA Avrupa Ligi karşılaşması idi. Bir dönem, ilk önce Radikal gazetesinde, daha sonra da gazetesinin Radikal Futbol ekinde futbol yazıları yazdı. Günümüzde nadiren de olsa K24'te futbol yazıları yazmaktadır.Ayrıca kendisi Gençlerbirliği Spor Kulübü'nün divan kurulu üyesidir.

Tanıl Bora, Aksu Bora ile evlidir.

Eserleri

Kitapları
 Devlet, Ocak, Dergâh - 1980'lerde Ülkücü Hareket (Kemal Can'la birlikte 1991)
 Yugoslavya: Milliyetçiliğin Provokasyonu (1991)
 Bosna-Hersek: "Yeni Dünya Düzeni"nin Av Sahası (1994)
 Milliyetçiliğin Kara Baharı (1995)
 Türk Sağının Üç Hali - Milliyetçilik, Muhafazakarlık, İslamcılık (1999)
 Türkiye'de Sivil Toplum ve Milliyetçilik (Stefanos Yerasimos, Günter Seufert, Nuray Mert, Harald Schüler, Kemal Can, Gerard Groc, Necmi Erdoğan, Karin Vorhoff, Gottfried Plagemann, Alexandre Toumarkine, Barbara Pusch, Nicolas Monceau ile birlikte, 2001)
 Ankara Rüzgârı - Gençlerbirliği Tarihi (Gençlerbirliği Spor Kulübü yayını, 2003)
 Almanya'da Sosyal Demokrasi'nin Doğuşu (1848-1913) (SODEV 2004)
 Devlet ve Kuzgun - 1990'lardan 2000'lere MHP (Kemal Can'la birlikte, 2004)
 Kârhanede Romantizm - Futbol Yazıları (2006)
 Medeniyet Kaybı-Milliyetçilik ve Faşizm Üzerine Yazılar (2006)
 Türkiye'nin Linç Rejimi (2008)
 Boşuna mı Okuduk? (Aksu Bora, Necmi Erdoğan, İlknur Üstün'le birlikte, 2011)
 Çizgi Açığı-Futbol Yazıları Çizileri (Turgut Yüksel'le, 2013)
 Cereyanlar (2017)
 Zamanın Kelimeleri - Yeni Türkiye'nin Siyasi Dili (2018)
 Hasan Ali Yücel (2021)
 Demirel (2023)

Derlemeleri
 Yeşiller ve Sosyalizm (1988)
 Rudolf Bahro: Nasıl Sosyalizm, Hangi Yeşil, Niçin Tinsellik? (1989)
 Futbol ve Kültürü (R. Horak ve W. Reiter'le birlikte, 1993)
 Yeni Bir Sol Tahayyül İçin (2000)
 Mete Tunçay'a Armağan
 Takımdan Ayrı Düz Koşu (Nisan 2004, İletişim Yayınları)
 Taşraya Bakmak (2005)
 40 Yıl 12 Eylül (2020)

Çevirileri
 Komünist Manifesto
Kamusallığın Yapısal Dönüşümü
 Kaybolan
 Modern Kültürde Çatışma
 Oğuz Atay'ın Dünyası
 Sanat Müzeleri-2
 Umut İlkesi
 Yarasa
 Louis Bonaparte'ın On Sekiz Brumaire'i
Müphemlik Kültürü ve İslam
Mutsuz OImak & Bir Yüreklendirme
Kendiyle Dost Olmak Hayatı Nasıl Kolaylaştırır?
İbn Sina ve Aristotelesçi Sol
Hediye Vermek ve Hediye Almak Üzerine
Olimpiyat Rüyası
Arkadaşlıktaki Saadete Dair
Düşmanlığın Faydaları
Dönüşüm
Sakin Olmak & Yaşlanırken Kazandıklarımız
Aşk Neden Bu Kadar Zordur ve Yine de Nasıl Mümkün Olur?
Şato
Türkiye'de Sosyal Demokrasi / Particilik, Hemşehrilik, Alevilik
Nasıl Sosyalizm? Hangi Yeşil? Niçin Tinsellik?
Yarasalar
Kaybolan
İkili Devlet & Diktatörlük Teorisine Bir Katkı

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Birikim dergisinde yayımlanan makalelerin bir listesi ve söyleşiler

1963 doğumlular
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Türk çevirmenler
Ankara doğumlu yazarlar
Yaşayan insanlar
Almancadan Türkçeye çeviri yapanlar
Ankara doğumlu çevirmenler

Tanıl Bora


විද්‍යාවේ දර්ශනය () යනු දර්ශනවේදයේ ශාඛාවකි.

හැඳින්වීම

නවීන විද්‍යාව නිර්වචනය

විද්‍යාත්මක පැහැදිලි කිරීම

විද්‍යාව සාධාරණීකරණය කිරීම

ආශ්‍රිත

 Bayesian epistemology
 Criticism of science
 History and philosophy of science
 List of philosophers of science
 Metaphysical naturalism
 Metascience
 Objectivity (philosophy)
 Philosophy of engineering
 Science policy

පාද සටහන්

භාහිර සබැඳි

Academic discipline interactions
Analytic philosophy
Historiography of science
Science
Science in society
Science studies

විද්‍යාවේ දර්ශනය


Vækstfaktorer betegner i fysiologien nogle af kroppen vigtigste signalstoffer. De er proteiner, der stimulerer cellernes vækst, deling, spredning og differentiering. Eksempler er nogle af cytokinerne og nogle af hormonerne.

Vækstfaktorerne fungerer typisk som signalmolekyler mellem cellerne. Ved binding til specifikke receptorer på overfladen af målcellen startes signaltransduktionen, der regulerer cellulære processer og fører til cellens respons.

Vækstfaktorer blev først opdaget af Rita Levi-Montalcini og Stanley Cohen, som delte Nobelprisen i Physiologi eller Medicin]] i 1986.

Nogle eksempler

Nogle eksempler på vækstfaktorer er nævnt nedenfor (de internationale/eng. navne er beholdt i de fleste tilfælde, da mere information let kan søges på den engelske Wikipedia).

 Adrenomedullin (AM)
 Angiopoietin (Ang)
 Autocrine motility factor
 Bone morphogenetic protein (BMP)
 Ciliary neurotrophic factor (CNTF)
 Leukemia inhibitory factor (LIF)
 Interleukin-6 (IL-6)
 Macrophage colony-stimulating factor (m-CSF)
 Granulocyte colony-stimulating factor (G-CSF)
 Granulocyte macrophage colony-stimulating factor (GM-CSF)
 Epidermal growth factor (EGF)
 Ephrin
 Erythropoietin (EPO)
 Fibroblast growth factor (FGF)
 Foetal Bovine Somatotrophin (FBS)
 Glial cell line-derived neurotrophic factor (GDNF)
 Neurturin
 Persephin
 Artemin
 Growth differentiation factor-9 (GDF9)
 Hepatocyte growth factor (HGF)
 Hepatoma-derived growth factor (HDGF)
 Insulin
 Insulin-like growth factor-1 (IGF-1)
 Insulin-like growth factor-2 (IGF-2)
 Interleukiner
 Keratinocyte growth factor (KGF)
 Migration-stimulating factor (MSF)
 Macrophage-stimulating protein (MSP) eller hepatocyte growth factor-like protein (HGFLP)
 Myostatin (GDF-8)
 Neureguliner
 Neurotrophiner
 Brain-derived neurotrophic factor (BDNF)
 Nerve growth factor (NGF)
 Placental growth factor (PGF)
 Platelet-derived growth factor (PDGF)
 Renalase (RNLS) eller Anti-apoptotic survival factor
 T-cell growth factor (TCGF)
 Thrombopoietin (TPO)
 Transforming growth factor alpha (TGF-α)
 Transforming growth factor beta (TGF-β)
 Tumor necrosis factor-alpha (TNF-α)
 Vascular endothelial growth factor (VEGF)
 Wnt Signaling Pathway

Se også

 Mitogen
 Neuropeptid
 Onkogen
 Peptidhormon

Biokemi
Biologi
Proteiner

Vækstfaktor


WinPlus, ursprünglich Plus, war ein plattformübergreifender Klon des Programms HyperCard, das es Anwendern ermöglichte, HyperCard-Stapel auf dem Apple Macintosh, Microsoft Windows und OS/2 Presentation Manager auszuführen.

Ursprünglich von Format Software GmbH (Köln, Deutschland) entwickelt, um die Defizite von HyperCard zu überwinden, wurde Plus 1989 für den Macintosh veröffentlicht und durch Olduvai vertrieben, mit der Zielgruppe fortgeschrittener HyperCard-Anwender. Unter den zahlreichen vielgewünschten Funktionen, die Plus bot, befanden sich Dokumenten-artige, in der Größe verstellbare und scrollbare Fenster, 8-Bit Farbunterstützung und die Möglichkeit, mit extern gespeicherten Grafikdateien zu arbeiten und sie anzuzeigen. Plus bot allerdings keine Unterstützung für Menüs in der Menüleiste oder das Speichern eines Stapels als selbständiges Programm, wie es das Konkurrenzprogramm SuperCard bot. Plus konnte auch HyperCard-Stapel direkt öffnen und ausführen und war dabei sogar minimal schneller als HyperCard selbst.

Die Portierung auf Presentation Manager (OS/2) und Microsoft Windows begann, als Spinnaker Software Plus kaufte. Es war der einzige HyperCard-Klon seiner Zeit, das es erlaubte, einen Stapel auf allen unterstützten Plattformen zu benutzen. Anfang 1994 wurde das Programm von der neugeformten Firma ObjectPlus gekauft und die Mac- und OS/2-Versionen aufgegeben zu Gunsten des signifikant überarbeiteten WinPlus 3.0. 1995 folgte Version 3.1. Zu dieser Zeit wurde das Produkt als Multimedia-System bezeichnet, entsprechend dem Nischenmarkt, auf den die meisten HyperCard-ähnlichen Systeme zielten.

Gegen 1991 lizenzierte Oracle WinPlus als Basis für Oracle Card und stellte es als Teil von "Oracle for Windows" vor, einer Kollektion von Client/Server Software zusammen mit einer Auswahl von Oracles existierenden textbasierten Datenbank-Klientenprogrammen. 1992 folgte eine Version 1.1. bei der Oracle Developers and Integrators Conference, und bald darauf auch eine Mac-Version. Später wurde OMO als Front-End für ein Datenbankgestütztes Mediensystem für interaktives Fernsehen verwendet, und der Name in Oracle Media Objects geändert. Als der Erfolg ausblieb, verschwand Oracle Media Objects in den späten 1990ern.

Einzelnachweise

Historische Software

WinPlus


50 (خمسون) هو عدد صحيح يلي العدد 49 ويسبق العدد 51 وهو عدد طبيعي موجب.
 مجموع مجموعة من الأرقام المربعة:
 12 + 72=50
 52 + 52=50
 32 + 42 + 52=50
 50% كنسبة من شئ ما تعني نصفه.

في الإسلام
ذكر الرقم خمسين في القرآن مرة واحدة في الآية القائلة:

ملاحظات

أعداد صحيحة
أعداد ونسب في القرآن

50 (عدد)


Der Flugplatz Kägiswil (ICAO-Code LSPG) ist ein Flugplatz in Kägiswil, einem Ortsteil von Sarnen im Kanton Obwalden in der Schweiz. Es ist ein ehemaliger Reduitflugplatz der Schweizer Luftwaffe. Der Flugplatz Kägiswil liegt nördlich von Sarnen und hat eine über 780 Meter lange Hartbelagpiste. Die Flugzeuge sind in einem grossen Holzhangar und in den vom Militär erstellten mit Gras bedeckten Unterständen eingestellt.

Geschichte
Der Flugplatz Kägiswil wurde 1943 von der Schweizer Armee erbaut und ab 1956 zivil mitbenützt. 1995 betrieb die Armee noch acht Flugzeugunterstände vom Typ U-43 für die Leichtflieger-Staffeln mit Alouette II respektive Alouette III. 1996 wurde der Platz als Militärflugplatz ausgemustert.

Der Kanton Obwalden hatte Pläne, den Flugplatz von der Armasuisse zu kaufen und zum grössten Teil in Landwirtschaftsland umzuwandeln. Der Flugbetrieb sollte bis Ende 2016 eingestellt werden.

Um den Flugplatz zu erhalten, wurde im Dezember 2012 der Verein Pro Flugplatz Kägiswil gegründet.

Der für den Kauf notwendige Kredit wurde vom Obwaldner Stimmvolk in der Volksabstimmung vom 3. März 2013 mit 62,42 % Nein-Stimmen abgelehnt.

Heutige Nutzung

Es finden nur noch vereinzelte Landungen von Militärflugzeugen in Kägiswil statt.

Der Flugplatz wird benutzt von:
 Fluggruppe Sarnen-Kägiswil (FGSK)(Die Flugbetriebs AG Sarnen-Kägiswil (FBAG) betreibt Motorflugzeuge für die Mitglieder der Fluggruppe Sarnen-Kägiswil.)
 Segelfluggruppe Obwalden (SGOW)
 Fallschirmgruppe Titlis (FG-Titlis)
 Motorfluggruppe Pilatus (MFGP), eine Betriebsfluggruppe der Pilatus Flugzeugwerke

Flugplatzbetreiber ist die Flugplatzgenossenschaft Obwalden (FGOW).

Weblinks

 Flugplatz Kägiswil auf der Website der Flugplatzgenossenschaft Obwalden
 Landeinfo

Einzelnachweise

Kagiswil

Kagiswil

Kagiswil
Verkehrsbauwerk im Kanton Obwalden
Bauwerk in Sarnen
Erbaut in den 1940er Jahren

Flugplatz Kägiswil


Ivan Budak (Veliki Grđevac, 3. travnja 1940.), hrvatski iseljenički književnik i kulturni djelatnik. Piše na hrvatskom i švedskom. Piše pjesme, priče i humoreske.

Životopis
Rodio se je 1940. u Velikom Grđevcu blizu Bjelovara. U Velikom Grđevcu išao je u osnovnu, u Zagrebu u srednju. Upisao zagrebački Pravni fakultet. Na proljeće 1966., dvije godine po upisivanju fakulteta, otišao je u Švedsku koja mu je postala višedesetljetni dom. Radio je na raznim poslovima. Upisao je studij psihologije na Sveučilištu u Göteborgu i diplomirao je 1974. godine. Osnovao je Literarnu sekciju "Saveza udruženja i klubova Jugoslavena u Švedskoj" pri kojoj je društveno djelovao. Također je bio tajnikom Interesne zajednice hrvatskih društava u Švedskoj. Dok je još bio u Hrvatskoj počeo se baviti književnošću. U Švedskoj je objavio pjesme, priče i humoreske. Više je stvarao na švedskom nego na hrvatskom jeziku. Hrvatske uradke većinom je objavio u "Jugoslavenskom listu" te u listu "Hrvatskoj riječi", kojoj je sam bio supokretačem i jedan urednika.

Članom je Društva švedskih književnika.

Djela
Djela na švedskom objavio je u švedskim novinama i časopisima, kao što su "Invandrarraport", "Ny i Sverige", "Fonstret", "Arbetaren", "Alfonbladet", "Harryda tidning", "Hemsprak och skola", "Bukpressen" i još nekima.

Samostalna djela koja je objavio su:
 Karneval (pjesme na hrvatskom), Stockholm 1978.
 Ivandrarmarknad / Tržnica strancima (pjesme na švedskom i hrvatskom), Stockholm 1978.
 Nagonstans i Sverige. Curriculum vitae (pjesme na švedskom), Stockholm 1979.
 Harkomst Jugoslavien (kulturne-društvene informacije: na švedskom), Stockholm 1980.
 Dikter ... och tystnaden svaller (pjesme na švedskom), Stockholm 1982.

Šimun Šito Ćorić uvrstio ga je u svoju antologiju 60 hrvatskih emigrantskih pisaca.

Izvori

Hrvati u Švedskoj
Hrvatski književnici
Hrvatski pjesnici
Švedska književnost
Veliki Grđevac

Ivan Budak


Carlos Alberto Gomes de Brito foi ministro do Turismo do Brasil, no governo Jair Bolsonaro e, antes disso, foi diretor de Gestão Corporativa da Agência Brasileira de Promoção Internacional do Turismo (Embratur).

Biografia
Carlos Alberto Gomes de Brito nasceu na cidade de Recife (PE).

Possui formação de técnico em Eletrotécnica pelo Instituto Federal de Pernambuco (IFPE), e de Administração com ênfase em Marketing na Faculdade para o Desenvolvimento de Pernambuco (FADEPE). Graduou-se em Administração de Empresas pela Faculdade Integrada de Pernambuco (FACIPE) e é especialista em Marketing e Publicidade pela Faculdade Maurício de Nassau de Pernambuco.

Possui mais de vinte anos de experiência na área administrativa atuando como Diretor Executivo na iniciativa privada. Durante sua carreira, coordenou as áreas de recursos financeiros, físicos, tecnológicos e humanos das organizações.

Ingressou no Instituto Brasileiro de Turismo — Embratur em 13 de junho de 2019, para exercer a função de Diretor de Gestão Interna. Com a transformação da Embratur em Agência Brasileira de Promoção Internacional do Turismo, passou a exercer o cargo de Diretor de Gestão Corporativa, período em que coordenou a reorganização administrativa da entidade, atuando ainda, como Diretor-Presidente, onde ficou até 24 de dezembro de 2019.

Ministro do Turismo
Carlos Brito assumiu a função de Ministro do Turismo em 31 de março de 2022, e desde então geriu ações e programas com foco na recuperação e no fortalecimento do setor de turismo no país no cenário pós-pandemia, entre elas: qualificação profissional, a aplicação de recursos em infraestrutura turística e a promoção de destinos nacionais, além de parcerias público-privadas para a atração de investimentos ao turismo.

Ministros do Turismo do Brasil
Ministros do Governo Jair Bolsonaro
Naturais do Recife

Carlos Brito (político brasileiro)


Copenhague (en inglés: Copenhagen) es una obra de teatro del autor británico Michael Frayn.

Argumento
El núcleo del argumento se centra en el famoso encuentro entre los físicos Niels Bohr y Werner Heisenberg en 1941 en la ciudad de Copenhague, en calidad de maestro y discípulo, y enemigos por la situación de sus dos países durante la Segunda Guerra Mundial. El problema ético del uso de los avances en física teórica para el desarrollo de armamento nuclear es uno de los grandes temas de la obra.

Estreno
Se estrenó en Londres el 28 de mayo de 1998, en el National Theatre de la capital británica con más de 300 interpretaciones, actuando David Burke en el papel de Bohr, Sara Kestelman en el papel de Margrethe Bohr y Matthew Marsh en el de Heisenberg.

El 11 de abril de 2000 fue estrenada en Broadway, donde fue interpretada en 326 ocasiones bajo dirección de Michael Blakemore y con Philip Bosco (Niels Bohr), Michael Cumpsty (Heisenberg) y Blair Brown (Margarethe Bohr). Ganó el Premio Tony a la mejor obra, mejor actriz y la mejor dirección.

El estreno en Latinoamérica tuvo lugar en Buenos Aires, Argentina, el 12 de abril de 2002 en el Teatro Municipal General San Martín con la dirección de Carlos Gandolfo y la actuación de Juan Carlos Gené, Alberto Segado y Alicia Verdaxagar. Se mantuvo cuatro años consecutivos en cartel a sala llena y es considerado uno de los grandes éxitos de la historia de este teatro.

El estreno en España tuvo lugar en Madrid en abril de 2003 con los actores Fernando Delgado, Juan Gea y Sonsoles Benedicto dirigidos por Román Calleja. Volvió a los carteles en 2019 en el Teatro de La Abadía de Madrid, con interpretación de Emilio Gutiérrez Caba, Carlos Hipólito y Malena Gutiérrez y dirigida por Claudio Tolcachir.

Adaptación cinematográfica
En 2002 fue adaptada al cine bajo el título de Copenhague, dirigida por Howard Davies, producida por la BBC y distribuida por la red PBS en Estados Unidos, protagonizada por Daniel Craig, Stephen Rea y Francesca Annis.

Referencias

Enlaces externos

 Copenhagen en IBDB

Obras de teatro basadas en hechos reales
Obras de teatro en inglés
Obras de teatro del Reino Unido
Obras de teatro del siglo XX
Obras de teatro de 1998
Obras de teatro ambientadas en el siglo XX
Obras de teatro ambientadas en Dinamarca
Representaciones culturales de físicos

Copenhague (obra de teatro)


Henryk Wieniawski ([vʲɛˈɲafskʲi]; 10 Temmuz 1835 Lüblin Polonya- 31 Mart 1880 Moskova Rusya), tarihin en büyük kemancıları arasında kabul edilen Polonyalı bir virtüöz kemancı, besteci ve pedagogdu. Küçük kardeşi Józef Wieniawski ve yeğeni Adam Tadeusz Wieniawski de başarılı müzisyenlerdi.

Hayatı

Henryk Wieniawski, Kongre Polonyası'nın (Rus İmparatorluğu) Lüblin mahallesinde doğdu. Babası Tobiasz Pietruszka (Wolf Helman), Wieniawa'nın Yahudi Lublin mahallesinden Herschel Meyer Helman adlı Yahudi bir berberin oğluydu. Tobiasz Pietruszka olarak da bilinen Wolf Helman, Polonya ortamına daha iyi uyum sağlamak için mahallesinin adını alarak adını Tadeusz Wieniawski olarak değiştirdi. Tıp diplomasını almadan önce Katolikliğe geçmişti. Varşovalı tanınmış bir Yahudi doktorun kızı olan Regina Wolff ile evlendi ve bu evlilikten Henryk doğdu.

Henryk'in keman çalma yeteneği erken fark edildi ve 1843'te Lambert Massart tarafından öğretilen Paris Konservatuvarı'na kabul edildi, burada Fransız olmadığı ve sadece sekiz yaşında olduğu için onu kabul etmek için özel istisnalar yapıldı. 1843'ten 1846'ya kadar Konservatuvar'a katıldı ve 1849'da  geri döndü. Mezun olduktan sonra, yoğun bir şekilde gezdi ve birçok resital verdi, burada genellikle kardeşi Józef'e piyanoda eşlik etti. 1847'de ilk eseri olan Grand Caprice Fantastique'i yayınladı ve 24 eser sayısından oluşan bir kataloğun başlangıcı oldu.

Isabella Hampton'la olan nişanına ebeveynleri karşı çıkınca Wieniawski, Op. 17'de Légende'yi yazdı; Bu çalışma ebeveynlerinin fikirlerini değiştirmelerine yardımcı oldu ve çift 1860'ta evlendi.

Anton Rubinstein'ın daveti üzerine Wieniawski, 1860-1872 yılları arasında yaşadığı St. Petersburg'a taşındı, birçok keman öğrencisine ders verdi ve Rus Müzik Derneği'nin orkestra ve yaylı çalgılar dörtlüsüne liderlik etti. 1872'den 1874'e kadar Wieniawski, Rubinstein ile Amerika Birleşik Devletleri'ni gezdi. Wieniawski, 1875'te Conservatoire Royal de Bruxelles'de keman profesörü olarak Henri Vieuxtemps'in yerini aldı.

Brüksel'deki ikameti sırasında Wieniawski'nin sağlığı bozuldu ve sık sık konserlerinin ortasında durmak zorunda kaldı. 1879'da Rusya turuna başladı, ancak tamamlayamadı ve bir konserden sonra Odessa'da bir hastaneye kaldırıldı. 14 Şubat 1880'de Pyotr İlyiç Çaykovski'nin hamisi Nadezhda von Meck onu evine aldı ve tıbbi yardım sağladı. Arkadaşları da ailesinin geçimini sağlamak için bir yardım konseri düzenledi. Birkaç hafta sonra Moskova'da kalp krizinden öldü ve Varşova'daki Powązki Mezarlığı'na defnedildi.

Ölümünden bir yıl önce Brüksel'de doğan kızı Régine Wieniawski de besteci oldu. İlk eserlerini "Irène Wieniawska" olarak yayınladı, ancak Sir Aubrey Dean Paul ile evlendikten ve İngiliz uyruklu olduktan sonra "Poldowski" takma adını kullandı. Bir diğer kızı Henriette, 1904'te Joseph Holland Loring ile evlenecekti ama Titanik faciasının kurbanları arasındaydı.

Wieniawski, Londra'daki Beethoven Quartet Society'nin bir üyesiydi ve burada viyola da çaldı.

İş Hayatı
Henryk Wieniawski, çok yetenekli bir kemancı olarak kabul edildi ve keman repertuvarında, ikincisi (D minör, 1862) ilkinden daha sık çalınan, teknik olarak zorlu iki keman konçertosu da dahil olmak üzere çok önemli eserler yazdı. L'École moderne: 10 Études-caprices, hevesli kemancılar için çok iyi bilinen bir eserdir ve Paganini Caprices'in zorluğunu aşan en eski etüt setidir. Polonez Brillante, Op. 4, Scherzo-Tarantelle, Op. 16 ve Legend, Op. 17 de sıkça yapılan eserlerdir. Ayrıca sol el pizzicato, armonikler, büyük sıçramalar ve çift duraklar gibi teknikleri kullanarak piyano eşliğinde keman için birkaç mazurka yazdı.

Kompozisyonları

Çalınmış eserleri, Opus numaraları ile
 Grand Caprice Fantastique, Op. 1
 Allegro De Sonate, Op. 2
 Souvenir de Posen, Mazurka, Op. 3
 Polonaise de Concert No. 1, Op. 4
 Adagio Elegique, Op. 5
 Souvenir de Moscow, 2 Russian Romances, Op. 6
 Capriccio-Valse, Op. 7
 Grand Duo Polonaise For Violin and Piano, Op. 8
 Romance sans Paroles et Rondo Elegant, Op. 9
 L'Ecole Moderne, 10 Etudes-Caprices For Violin Solo, Op. 10
 Le Carnaval Russe, Improvisations and Variations, Op. 11
 2 Mazurkas De Salon, Op. 12
 Fantasie Pastorale, Op. 13
 Concerto No. 1 In F# Minor, Op. 14
 Theme Original Varie, Op. 15
 Scherzo-Tarantelle, Op. 16
 Légende, Op. 17
 Etudes-Caprices Na Dwoje Skrzypiec, Op. 18
 2 Mazurkas, Obertasse et Le Menetrier, Op. 19
 Fantasie Brillante sur Gounod's "Faust", Op. 20
 Polonaise Brillante, Op. 21
 Concerto No. 2 In D Minor, Op. 22
 Gigue in E Minor, Op. 23
 Fantasie Orientale, Op. 24

Yayınlanmayan eserleri, Opus numarası olmayan eserleri
 WARIACJE NA TEMAT WŁASNEGO MAZURKA (ok. 1847)
 ARIA Z WARIACJAMI E-DUR (przed 1848)
 FANTAZJA I WARIACJE E-DUR (1848)
 NOCTURNE POUR VIOLON SEUL (1848)
 ROMANCE (ok. 1848)
 RONDO ALLA POLACCA E-MOLL (1848)
 DUO CONCERTANT NA TEMAT Z OPERY "ŁUCJA Z LAMMERMOORU" DONIZETTIEGO (ok. 1850)
 DUO CONCERTANT NA TEMAT HYMNU ROSYJSKIEGO A. LWOWA (ok. 1850)
 DUO CONCERTANT NA TEMAT ROSYJSKIEJ MELODII LUDOWEJ (ok. 1850)
 FANTAZJA NA TEMAT Z OPERY "PROROK" MEYERBEERA (ok. 1850)
 MAZUR WIEJSKI (ok. 1850)
 FANTAZJA NA TEMAT Z OPERY "RYSZARD LWIE SERCE" GRETRY'EGO (ok. 1851)
 DUET NA TEMATY FINLANDZKICH PIEŚNI (ok. 1851)
 DWA MAZURKI (1851)
 MARSZ (1851)
 WARIACJE NA TEMAT HYMNU ROSYJSKIEGO (ok. 1851)
 WARIACJE NA TEMAT "JECHAŁ KOZAK ZZA DUNAJU" (ok. 1851)
 KUJAWIAK A-MOLL (1853)
 WARIACJE NA TEMAT HYMNU AUSTRIACKIEGO (1853)
 ROZUMIEM, pieśń na głos z fortepianem (1854)
 SOUVENIR DE LUBLIN, polka koncertowa (ok. 1855)
 FANTAZJA NA TEMAT Z OPERY "LUNATYCZKA" BELLINIEGO (ok. 1855)
 WSPOMNIENIE Z SAN FRANCISCO (ok. 1874)
 KUJAWIAK C-DUR
 POLONAISE TRIOMPHALE
 REVERIE FIS-MOLL NA ALTÓWKĘ I FORTEPIAN

1835 doğumlular
Lublin doğumlular
1880 yılında ölenler
Polonyalı klasik kemancılar
Polonyalı besteciler
Polonya Yahudileri
Romantik dönem bestecileri
Kalp krizinden ölenler
Moskova'da ölenler

Henryk Wieniawski


Wotton House, Wotton Underwood, Buckinghamshire, Angleterre, est une demeure seigneuriale construite entre 1704 et 1714, selon une conception très similaire à celle de la version contemporaine de Buckingham House. La maison est un exemple du baroque anglais et un bâtiment classé Grade I. L'architecte est incertain bien que William Winde, le concepteur de Buckingham House, ait été suggéré. Le terrain est aménagé par George London et  avec un parterre formel et une double avenue en orme menant à un lac. Cinquante ans plus tard, William Pitt l'Ancien et Capability Brown améliorent le paysage en créant des terrains de plaisance avec deux lacs. Après qu'un incendie ait ravagé la maison principale en 1820, Richard Grenville,  comte Temple, charge John Soane de la reconstruire. Après le décès en 1889 du  duc de Buckingham et Chandos, dernier héritier mâle direct de Grenville, la maison est louée à une succession de locataires, notamment le philanthrope Leo Bernard William Bonn (1850-1929) qui devient sourd alors qu'il réside à Wotton, et fonde plus tard (1911) ce qui devient le RNID. Son fils et héritier, le héros décoré de la Première Guerre mondiale, le major Walter Basil Louis Bonn (1885-1973) est également répertorié comme résident à Wotton House.

En 1929, Wotton est acheté par le major Michael Beaumont, député, qui le rénove. En 1947, Beaumont vend le domaine à une association caritative qui divise le terrain en petites parcelles et loue la maison principale à deux écoles de garçons. En 1957, la maison est abandonnée et devait être démolie lorsqu'Elaine Brunner la trouve et, avec l'aide de l'architecte Donald Insall, restaure la plupart des caractéristiques de Soane. Sa fille et son gendre David Gladstone poursuivent le travail qu'elle a commencé. Le pavillon sud (l'ancien relais de poste) est vendu séparément en 1947. Il a un certain nombre de propriétaires notables, dont Sir  et John Gielgud, et est maintenant détenu en copropriété par l'ancien Premier ministre britannique Tony Blair et son épouse Cherie, ainsi que par David Gladstone, David Gladstone étant propriétaire du bâtiment principal.

Histoire
Depuis le , il y a un manoir à Wotton Underwood appartenant à la famille Grenville. En 1704, Richard Grenville (1646-1719) construit Wotton House sur un nouveau site sur un monticule surplombant un lac naturel. La conception est très similaire à celle de Buckingham House qui est construite à la même époque et devient plus tard le Palais de Buckingham. L'architecte est inconnu, mais Sir Howard Colvin suggère John Fitch, John Millar pense que cela pourrait être d'Elizabeth Wilbraham  tandis que Historic England suggère William Winde, auquel Pevsner fait également référence .

En 1749, Richard Grenville, le frère aîné de George Grenville (Premier ministre entre 1763 et 1765), hérite de Stowe House par l'intermédiaire de sa femme Hester, sœur du vicomte Cobham. Wotton est ensuite dirigé en tandem avec Stowe par le vicomte Cobham en tant que propriétaire. Un incendie détruit l'intérieur de la maison en 1820 mais la remise et le pavillon de la cuisine (le "Pavillon de l'Horloge") restent intacts. Richard Grenville, comte Temple (plus tard duc de Buckingham et Chandos), engage immédiatement John Soane pour restaurer la maison principale. Soane abaisse la maison, supprimant le dernier étage et réduisant la hauteur des fenêtres du premier étage, lui donnant une proportion géorgienne. Il fait un usage inventif des plans d'étage existants et créé une "Tribune" de trois étages éclairée par le haut, le long d'un nouvel escalier en pierre, à la place de l'ancien hall d'entrée . Avec ses intérieurs Soane, Wotton a une succession d'occupants de Grenville jusqu'en 1889, lorsque le  duc de Buckingham, le dernier héritier mâle direct, meurt, la maison est louée à une succession de locataires. Il est loué puis acheté par Michael Beaumont (député d'Aylesbury) en 1929 et le fait rénover par l'architecte Arthur Stanley George Butler, dissimulant tous les détails de Soane, notamment la tribune centrale à trois étages.

Lorsque Beaumont déménage à Kildare en Irlande,  la maison est vendue à un organisme de bienfaisance, les Merchant Venturers de Bristol. Elle est négligée jusqu'à la Seconde Guerre mondiale (elle n'est pas réquisitionnée), mais est mise en vente peu de temps après . Après la guerre, une grande partie des terrains sont vendus en petites parcelles et au début des années 1950, le bâtiment est utilisé par deux internats pour garçons, Wotton House Boys' School suivi de Cokethorpe School (depuis déplacé près de Witney).

Restauration de la maison principale
Elaine (Mme Patrick) Brunner achète la maison principale et le pavillon de l'horloge au conseil du comté de Buckinghamshire pour 6 000 £ en 1957, deux semaines avant la démolition prévue . Brunner engage Donald Insall Associates pour effectuer des travaux approfondis sur la maison, réparer les délabrements, défaire la plupart des modifications de Butler et restaurer les détails architecturaux de Soane. Cependant, l'élément central de la refonte de Soane, la "Tribune", qui a été détruite par Butler, n'est toujours pas restaurée lorsqu'elle meurt en 1998 . La maison passe à April, la fille de Brunner et son mari David Gladstone . Les terrains sont ouverts au public au moins un jour par semaine pendant les mois d'été, mais la visite de la maison se fait uniquement sur rendez-vous . En 2007, David Gladstone organise une conférence à Wotton pour tenter de déterminer le nom de l'architecte original de la maison. La conférence donne au moins deux articles de suivi: Howard Colvin (2010) propose que John Fitch ait pu être l'architecte d'origine, et plus tard la même année, John Millar (2010) propose qu'il s'agissait peut-être d'Elizabeth Wilbraham (1632-1705) .

Transformation de la remise en pavillon sud
Le Coach House d'origine (plus tard rebaptisé le pavillon sud) et le jardin à la française clos sont achetés par Tristram Gilbert et André DuGuay peu de temps avant qu'Elaine Brunner n'achète la maison principale. Ils restaurent les deux et y vivent jusqu'en 1965 environ. Le jardin clos est ouvert au public. Le pavillon sud est vendu à Sir Arthur Bryant, l'historien, puis à Sir John Gielgud qui, comme le montrent les photographies, l'a encore restauré. En 2000, Gielgud y meurt. En 2008, il est acheté par Tony et Cherie Blair pour 4 millions de livres sterling .

Histoire du terrain
En 1726, Richard Grenville hérite de son père le domaine Wotton, qui rapporte un revenu locatif de plus de 3 000 £ par an . En 1735, il introduit un Enclosure Act au Parlement qui dégage la zone des habitations, permettant la transformation au cours des années 1750 du jardin London & Wise dans le nouveau style de paysage naturel. En 1754 une autre Hester, sœur de Richard et de George, épouse William Pitt l'Aîné à Wotton et reprend bientôt le projet que Richard avait envisagé. À cette date, Richard a pris la relève à Stowe et George vit à Wotton. Capability Brown quitte Stowe House en 1749 où il travaillait comme jardinier en chef  et aide Pitt à exécuter le projet, en particulier les vastes travaux hydrauliques. On ne sait pas exactement quels étaient les rôles et les contributions relatifs de Pitt et Brown, bien que Pitt soit un paysagiste bien connu à part entière. Le Pleasure Grounds couvre 200 acres et comprend deux lacs, l'un de 35 acres et l'autre de 12, reliés par un canal. Ils sont enfermés dans une ceinture circulaire, comme c'est courant à l'époque, et le visiteur rencontre une série de temples, de ponts et de statues le long du circuit .

En avril 1786 John Adams (le futur deuxième président des États-Unis en tournée avec Thomas Jefferson - qui serait son vice-président avant de devenir lui-même président) passe quelques jours à visiter quelques demeures seigneuriales au nord-ouest de Londres, et une de celles qu'ils visitent est Wotton. À leur retour à Londres, Adams écrit : « Stowe, Hagley et Blenheim sont superbes ; Woburn, Caversham Park et les Leasowes sont magnifiques. Wotton est à la fois grand et élégant, bien que négligé" .

Tous les terrains sont vendus par le major Beaumont en 1947 et sont achetés par parcelles par les fermiers voisins. Entre 1957 et 1985, Elaine Brunner rachète progressivement quelque 400 acres de terrain. Depuis 1998, David Gladstone supervise la restauration d'une grande partie du plan d'origine par son régisseur, Michael Harrison.

Références

Notes et références

Liens externes

Architecture baroque en Angleterre
Monument classé de Grade I dans le Buckinghamshire

Wotton House


Litauen nahm an den Olympischen Winterspielen 1992 im französischen Albertville mit sechs Athleten, drei Männer und drei Frauen, in drei Sportarten teil.

1992 stellte Litauen erstmals seit 1928 wieder eine eigene Olympiamannschaft. Nach dem Zweiten Weltkrieg nahmen bis 1988 litauische Sportler nur als Mitglieder sowjetischer Delegationen an Olympischen Spielen teil. Das Team blieb ohne Medaille.

Flaggenträger
Der Biathlet Gintaras Jasinskas trug die Flagge Litauens während der Eröffnungsfeier im Parc Olympique.

Teilnehmer nach Sportarten

Biathlon
Männer
 Gintaras Jasinskas
 10 km Sprint → 64. (29:44,3 min – 2 Fehlschüsse)
 20 km Einzel → 19. (1:00:17,8 h – 1 Fehlschuss)

Frauen
 Kazimiera Strolienė
 7,5 km Sprint → 27. (27:16,7 min – 4 Fehlschüsse)
 15 km Einzel → 28. (57:20,0 min – 6 Fehlschüsse)

Eiskunstlauf
Eistanzen
 Margarita Drobiazko und Povilas Vanagas→ 16. Platz

Ski Nordisch

Langlauf
Männer
 Ričardas Panavas
 10 km klassisch → 54. (31:48,9 min)
 15 km Verfolgung → 50. (44:54,5 min)
 30 km klassisch → 41. (1:30:38,0 h)

Frauen
 Vida Vencienė
 5 km klassisch → 19. (15:08,7 min)
 10 km Verfolgung → 28. (29:19,1 min)
 15 km klassisch → 11. (45:12,9 min)
 30 km frei → 16. (1:29:45,4 h)

Weblinks

Litauen
Winterspiele 1992
Wintersport (Litauen)

Olympische Winterspiele 1992/Teilnehmer (Litauen)


مقاطعة ميكاوا  هي مقاطعة من مقاطعات اليابان القديمة تقع في ما يقابل اليوم الجزء الغربي من محافظة آيتشي. كان يحد ميكاوا مقاطعات أواري، مينو، شينانو، وتوتومي.

لا زال اسم ميكاوا حتى اليوم يستخدم للإشارة إلى الجزء الغربي من محافظة آيتشي بما فيها مدن، تويوهاشي، أوكازاكي، هيكينان، و تويوتا.

مقاطعة ميكاوا، كانت مسقط رأس الشوغون توكوغاوا إياسو، الذي بسط هيمنته فيما بعد على منطقة كانتو وأسس العاصمة في إيدو (طوكيو حاليا).

أوكازاكي، كانت القلعة الرئيسية في ميكاوا، بالإضافة إلى عدة قلاع هامة منها قلعة يوشيدا قرب تويوهاشي.

تشتهر مقاطعة ميكاوا كمنطقة لتصنيع الألعاب النارية في اليابان، وكانت المنطقة الوحيدة في اليابان التي سمح فيها الشوغون بتصنيع البارود للحفاظ على الأمن. ولا تزال الألعاب النارية التي تعقد سنويا في أوكازاكي من أجمل عروض الألعاب النارية في اليابان.

مراجع

انحلالات سنة 1868 في اليابان
تاريخ مقاطعة آيتشي
مقاطعات اليابان القديمة

مقاطعة ميكاوا

دول وأقاليم انحلت في 1868

مقاطعة ميكاوا


Kuzey Epir, Arnavutluk'un güneyi ve bir bölümü bugün Yunanistan'ın içinde merkezi Yanya şehri olan çameria bölgesidir. Arnavutların iki boyu olan kuzeyli geg ve güneyli tosklardan, toskların yaşadığı bölgedir.

Bilgi kutusu bulunmayan yerleşim yerleri

Kuzey Epir


Locust Grove is the name of a number of places in the United States of America:

Arkansas
 Locust Grove, Arkansas

Georgia
 Locust Grove, Georgia

Indiana
 Locust Grove, Warren County, Indiana (extinct)
 Locust Grove, Wayne County, Indiana

Kentucky
 Locust Grove, Clark County, Kentucky
 Locust Grove, Pendleton County, Kentucky
 Historic Locust Grove, near Louisville, Kentucky

Maryland
 Locust Grove (La Plata, Maryland), listed on the NRHP in Charles County, Maryland
 five places named Locust Grove:
 two places in Garrett County, Maryland
 in Kent County, Maryland
 in Allegany County, Maryland
 in Washington County, Maryland

New Jersey
 Locust Grove, New Jersey

New York
 Locust Grove, New York (a section of Syosset, New York):
 Locust Grove (Poughkeepsie, New York), listed on the NRHP in Dutchess County, New York, also known as Samuel F. B. Morse House

North Carolina
 Locust Grove (Ingleside, North Carolina), listed on the NRHP in North Carolina

Ohio
 Locust Grove, Adams County, Ohio
 Locust Grove, Licking County, Ohio
 Locust Grove, Mahoning County, Ohio

Oklahoma
 Locust Grove, Oklahoma

Oregon
 Locust Grove, Oregon, a ghost town

Pennsylvania
 Locust Grove (Bainbridge, Pennsylvania), listed on the NRHP in Pennsylvania
 Locust Grove, Pennsylvania (four places):
 in Centre County
 in Lancaster County
 in Snyder County
 in York County

Tennessee
 Locust Grove, Tennessee
 Locust Grove (Castalian Springs, Tennessee), listed on the NRHP in Tennessee

Texas
 Locust Grove (Jonesville, Texas)

Virginia
 Locust Grove (Amicus, Virginia), listed on the NRHP in Virginia
 Locust Grove (Dillwyn, Virginia), listed on the NRHP in Virginia
 Locust Grove (Charlottesville, Virginia), listed on the NRHP in Virginia
 Locust Grove (Lynchburg, Virginia), listed on the NRHP in Virginia
 Locust Grove, Orange County, Virginia
 Locust Grove (Page County, Virginia), a historic house
 Locust Grove (Purcellville, Virginia), listed on the NRHP in Virginia
 Locust Grove (Rapidan, Virginia), listed on the NRHP in Virginia

Locust Grove


An Lagenandra meeboldii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Adolf Engler, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Cecil Ernest Claude Fischer. An Lagenandra meeboldii in nahilalakip ha genus nga Lagenandra, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lagenandra

Lagenandra meeboldii


An Thamnochortus fruticosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Peter Jonas Bergius. An Thamnochortus fruticosus in nahilalakip ha genus nga Thamnochortus, ngan familia nga Restionaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Thamnochortus

Thamnochortus fruticosus


Fussball Club Dornbirn 1913 (normalt bare kendt som FC Dornbirn) er en østrigsk fodboldklub fra byen Dornbirn. Klubben spiller i , og har hjemmebane på Stadion Birkenwiese. Klubben blev grundlagt i 1913.

Eksterne henvisninger

 Klubbens officielle hjemmeside

Fodboldklubber i Østrig
Etableret i 1913

FC Dornbirn 1913


Das Spektrum Europas este un film românesc din 2013 regizat de Cristi Puiu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Valeria Seciu, Marian Râlea.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2013 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2013
Filme regizate de Cristi Puiu

Das Spektrum Europas


Herald Sun Tour 2019 var den 66. udgave af det australske landevejscykelløb i Victoria. Løbet foregik i perioden 30. januar til 3. februar 2019. Løbet var en del af UCI Oceania Tour 2019 og var i kategorien 2.1. Den samlede vinder af løbet blev hollandske Dylan van Baarle fra .

Hold

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

5. etape

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Ungdomskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Eksterne henvisninger

2019
Cykelløb i 2019

Herald Sun Tour 2019


Amélie Simone Mauresmo (d. 5 Temmuz 1979) Fransız tenisçi, eski dünya bir numarası, iki Grand Slam şampiyonluğu bulunmaktadır.

2006 yılında önce Avustralya Açık'ta, daha sonra Wimbledon Tenis Turnuvası'nda şampiyon olmuştur.

2003

Mauresmo 2003'te Fed Cup'ta Fransa için mücadele etti.

Mayıs ayında Varşova JS kupasında Venus Williams'ı yendi. 2 Hafta sonra İtalya Açık'ta yarıfinalde Serena Williams'ı ilk kez yendi ancak finalde Kim Clijsters'a yenildi. Fransa Açık'ta ise çeyrek finale kadar yükseldi ancak Serena Williams'a kaybetti. Kasım ayında Mauresmo, Philadelphia tenis turnuvası finalinde Anastasia Myskina'yı yendi.

2004

Mauresmo Wimbledon'da yarı finale ulaştı ancak Serena Williams'a karşı ilk seti kazanıp ikinci sette servis kırma avantajı olmasına rağmen maçı kaybetti. Aynı zamanda Mauresmo, diğer üç Grand Slam turnuvalarında çeyrek finale ulaştı ve Berlin, Roma ve Montreal'de galip geldi.

Mauresmo 2004 Atina Olimpiyatlarında finalde Justine Henin'e yenilerek gümüş madalya aldı.

13 Eylül 2004'te Mauresmo, 1970 yılından sonra ilk kez bir numaraya yükselen Fransız tenisçi oldu. Bu sonuçla Mauresmo, Kim Clijsters'tan sonra Grand Slam kazanmadan 1 numaraya yükselen 2. oyuncu oldu.

2005

Avustralya Açık'ta Mauresmo, çeyrek finalde Serena Williams'a 6-2 6-2'lik setlerle yenildi. Son yarı finalist olarak katıldığı Wimbledon'da bu senede yarı finale çıkmayı başaran Mauresmo, Lindsay Davenport'a 6-7 7-6 6-4'lük setlerle yenildi.

Amerika Açık'ta çeyrek finalde Mary Pierce'e 6-4 6-1 ile yenildi.

İddialı olarak katıldığı WTA sezon sonu turnuvasında finalde, Round Robin'de yenildiği Mary Pierce'i 5-7 7-6(3) 6-4'lük setlerle yendi.

2006

Avustralya Açık'ta Mauresmo, ilk Grand Slam şampiyonluğunu Belçikalı eski 1 numara oyuncular Kim Clijsters ve Justine Henin'i yenerek elde etti. Her iki rakipte maçtan sakatlanarak çekildi. Yarı finalde Kim Clijsters'a karşı final setinde 3-2 üstünken Clijsters ayak bileğindeki sakatlığından çekildi. Finalde ise Henin'e karşı 6-2 2-0 üstünken Henin omzundaki sakatlığından dolayı maçtan çekildi.

Mauresmo, Gaz De France Açık finalinde Mary Pierce'i, bir sonraki turnuvası olan Proximus Diamond Games finalinde ise Kim Clijsters'ı mağlup etti.

Doha'da yarı finalde Martina Hingis'i 6-2 6-2 ile yenen Mauresmo, finalde Nadia Petrova'ya kaybetti. Aynı zamanda 21 Mart 2006'da 1 numaraya tekrar döndü.

Mauresmo, Sony Ericcson Açık Florida'da yarı finalde Svetlana Kuznetsova'ya kaybetti.Mauresmo, Fransa Açık 4. turunda genç Çek tenisçi Nicole Vaidisova'ya (5)6-7 6-1 6-2'lik setlerle yenildi.

1 numaralı seribaşı olarak katıldığı Wimbledon'da çeyrek finalde Myskina'yı, yarı finalde Mariya Şarapova'yı yenen Mauresmo, finalde Henin'i 2-6 6-3 6-4'lük setlerle yenerek şampiyon oldu ve Suzanne Lenglen'den sonra Wimbledon'da şampiyon olan ilk Fransız kadın tenisçi oldu.

Mauresmo, kasık sakatlığı nedeniyle Fed Cup'tan ardından Rogers Cup'tan çekildi. Bir sonraki turnuvası olan New Haven'da çeyrek finalde Lindsay Davenport'a 6-4 7-5'lik setlerle yenildi.

Amerika Açık'ta Mauresmo, 4. turda Serena Williams'ı 6-4 0-6 6-2 'lik setlerle yenerek kariyerinde ikinci defa Serena Williams'ı mağlup etti. Yarıfinalde ise Sharapova'ya 6-0 4-6 6-0'lık setlerle yenildi. Ardından Çin Açık'ta finale ulaştı ancak finalde Svetlana Kuznetsova'ya yenildi. Böylece Mauresmo, 137 puan alarak 1 numaradaki yerini korudu.

WTA sezon sonu turnuvasında finalde Justine Henin'e 6-4 6-3'lük setlerle yenilen Mauresmo, 3 numaraya geriledi.

2007

Mauresmo yıla, Sidney çeyrek finalinde Jelena Jankovic'e kaybederek başladı. Avustralya Açık'ta 4. turda Lucie Safarova'ya 6-4 6-3'lük setlerle yenildi.

Gaz De France Açık yarı finalinde Nadia Petrova'ya 5-7 6-4 7-6(7)'lık setlerle kaybetti. Mauresmo, final setinde 4-1 öndeydi ve tiebreak'te maç puanı elde etmişti. Bu mağlubiyet Mauresmo'nun Petrova'ya karşı son dört maçtaki 3. mağlubiyeti oldu. Mauresmo, bir sonraki turnuvası Proximus Diamond Games'te finalde Kim Clijsters'ı mağlup etti. Bu şampiyonlukla üst üste 3. kez bu turnuvada şampiyon oldu ve Mauresmo'ya elmas kaplı bir raket verildi. Ardından Dubai'de final oynadı ancak Justine Henin'e yenildi.

Mauresmo, kurası belirlenen Sony Ericcson Açık tenis turnuvasında akut apandisnden dolayı çekilmek zorunda kaldı.

Qatar Telecom German Open'da üçüncü turda Ukraynalı Julia Vakulenko'ya yenildi ve Roma Açık'ta ikinci turda Avustralyalı Samantha Stosur'a 7-5 6-7(4) 7-6(7)'lık setlerle yenildi. Fransa Açık'ta ise üçüncü turda Çek Lucie Safarova'ya 6-3 7-6(4) ile yenildi. Mauresmo, bu maçta 8 çift hata 49 basit hata yaptı.

Mauresmo Eastbourne açık tenis turnuvasında finalde Justine Henin'e 7-5, 6-7(4), 7-6(2) setlerle yenildi. Son şampiyon olarak katıldığı Wimbledon'da 4. turda Nicole Vaidisova'ya 7-6(6), 4-6, 6-1 ile kaybetti. Böylece 6. sıraya gerileyerek Kasım 2003'ten bu yana ilk kez, ilk 5 dışına çıktı. Yılın son grand slami Amerika Açık'tan fitness eksikliği nedeniyle çekildi.

Mauresmo, Çin Açık turnuvası ile geri döndü. Ancak çeyrek finalde ev sahibi Peng Shuai'ye yenildi. Bir sonraki turnuvası olan Porsche Tennis Grand Prix'te Elena Dementieva'ya yenildi ve Moskova Kremlin Kupasında ilk turda Rus Vera Zvonareva'ya kaybetti. Zürih'te 2. turda Alona Bondarenko'ya 3 sette yenildi.

2008

Bu yılki ilk turnuvası olan Gold Coast, Avustralya'da çeyrek finalde 4 numaralı serbiaşı Patty Schnyder'e kaybetti.Avustralya Açık'ta ise 3. turda Casey Dellacqua'a 3-6, 6-4, 6-4'lük setlerle yenildi.

Bir sonraki turnuvasında Mauresmo, Open Gaz De France Açık'ta çeyrek finalde Anna Chakvetadze'ye 3-6, 6-3, 6-3 ile yenildi.

Mauresmo Katar'da Tier I Qatar Total Açık tenis turnuvasında ikinci turda Japon Tamarine Tanasugarn'a 7-6(7), 7-5 ile yenildi. Ortadoğudaki bir diğer turnuva olan Dubai Açık'ta son finalist olarak katılan Mauresmo, çeyrek finale ulaştı ancak Svetlana Kuznetsova'ya 6-1 7-6'lık iki setle mağlup oldu.

Mauresmo, İndian Wells, Sony Ericcson Açık'ta 3. turda elendi.

Toprak sezonunda Florida'daki Bausch & Lomb Championships'te çeyrek finalde Dominika Cibulkova'ya kaybetti. Fransa Açık'ta 2. turda ön elemelerden gelen Carlo Suarez Navarro'ya 6-3 6-4'lük setlerle yenildi.

Son finalist olarak katıldığı Eastbourne tenis turnuvasında ilk turda 6 numaralı seribaşı vatandaşı Alizé Cornet'i 6-1 4-6 7-5'lik setlerle mağlup etti ancak ikinci turda Avusrtalyalı Samantha Stosur karşısında ilk sette durum 2-1 iken sakatlık sebebiyle maçtan çekildi.

Grand Slam Tekler Finalleri

Şampiyonluk (2)

Finalist (1)

WTA Sezon Sonu Şampiyonası Tekler Finali

Şampiyonluk (1)

Finalist (2)

Tekler Şampiyonlukları (24)

Tekler Finalisti (23)

Çiftler Şampiyonlukları (2)
 2000: Linz (Chanda Rubin ile)
 2006: Eastbourne (Svetlana Kuznetsova ile)

Çiftler Finalisti
 2005: Wimbledon (Svetlana Kuznetsova ile)

Dış bağlantılar
 Amélie Mauresmo resmi sitesi
 Mauresmo hayran sitesi
 WTA Tur Profili

1979 doğumlular
Fransız kadın tenisçiler
Fransız LGBT sporcular
LGBT tenisçiler
2000 Yaz Olimpiyatları tenisçileri
2004 Yaz Olimpiyatları tenisçileri
Yaşayan insanlar
Avustralya Açık şampiyonları
Laureus Dünya Spor Ödülü sahipleri
Fransız Olimpiyat tenisçileri
Gümüş Olimpiyat madalyalı Fransız sporcular
2004 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
Lezbiyen kadın sporcular
Gümüş Olimpiyat madalyalı tenisçiler

Amélie Mauresmo


Jardin zoologique de Kinshasa ou encore zoo de Kinshasa  est un parc animalier situé dans la commune de la Gombe, à côté du marché central  et l'hôpital général de Kinshasa en République démocratique du Congo.

Histoire
Il est créé vers l'époque coloniale dans les années 1938, confié depuis sa création sous la responsabilité de l'Institut congolais pour la conservation de la nature ( ICCN ), le jardin zoologique de Kinshasa abrite plus de 500 espèces, composées des mammifères, des reptiles, des oiseaux et des poissons, etc. qui représentaient jusqu'alors plus de 5000 animaux.

Dégradation
L'image et la valeur attractives du zoo de Kinshasa se dégradent des années après notamment à cause de la mauvaise mentalité de certains individus, la diminution de l'espace des animaux provoquée par la spoliation de l'environnement, ainsi que le manque des traitements appropriés accordés aux animaux.

Jusqu'en 2020 il comprend en son sein que plus de 129 animaux dont une trentaine d'espèces selon le docteur Kazadi Fernand de l'ICCN, et face à cette situation le conservateur de la nature fait réagir le gouvernement.

Travaux de réhabilitation
Le jeudi 29 juillet 2021, le ministre national du tourisme, Modero Nsimba lance  les travaux de réhabilitation du jardin zoologique de Kinshasa. Cette réhabilitation qui permet de renouer à nouveau avec la fréquentation des visiteurs.

Dans une ville d'environ douze millions d'habitants la fréquence de visites est estimée à environ 500 visiteurs par semaine selon le directeur du jardin : Dinganga tra Ndeto.

Galerie

Notes et références

Kinshasa
Parc d'attractions et animalier
Environnement en république démocratique du Congo

Jardin zoologique de Kinshasa