Moi dix Mois (lit. "Me Ten Months" in French) is a Japanese visual kei gothic metal band, founded in 2002 by Mana after Malice Mizer paused activities. The guitarist and sole songwriter has been the only constant member in a series of lineup changes, and the band's material is released on his own record label Midi:Nette.

History
March 19, 2002, approximately three months after Malice Mizer announced their indefinite hiatus, Mana announced the formation of his solo project, Moi dix Mois. Their first single, "Dialogue Symphonie", was released October 19 of the same year.

Moi dix Mois played their first concerts outside Japan in March 2005 in Munich, Germany and Paris, France as part of their Invite to Immorality Tour. After the tour's final show on April 24, 2005 in Tokyo, singer Juka left the band.

A new phase of the band began on March 1, 2006, when they released the album, Beyond the Gate. This featured a new vocalist named Seth. Before the album was released, Mana indicated that the sound would be the beginning of a renewed direction for the band, possibly more integrated towards electronic music. After the announcement of the Beyond the Gate release was made, Seth was revealed as the new vocalist, and it was announced that Kazuno (bass) and Tohru (drums) were both leaving the group.

In June 2006, Moi dix Mois headlined the Wave-Gotik-Treffen in Leipzig, Germany. They then returned to touring in Japan. A prospective five city tour in the United States was scheduled for July 2006, but cancelled due to the band citing "differences in policies" with the tour organizer; however, Mana did make a U.S. appearance at the 2006 Anime Expo in Anaheim, CA on July 1, where he announced that Moi dix Mois was planning to tour America sometime "within the calendar year". However, this US tour did not materialize in 2006.

On March 28, 2007, they released their fourth album, Dixanadu, the first with the current lineup. On December 27, 2008, Moi dix Mois held the Dis Inferno Vol.VI ~Last Year Party~, where they played a session gig along with Mana's fellow Malice Mizer guitarist Közi.

They performed at Anime Expo 2009, the largest anime convention in North America, on July 2 at the Los Angeles Convention Center. Also in July they went on a short two-gig coupling tour with Közi called Deep Sanctuary, playing on the 17 in Osaka and the 19 in Tokyo. At the V-Rock Festival '09 on October 24, Moi Dix Mois played two new songs, "Dead Scape" and "The Sect", and a new version of "The Prophet".

In July 2010, they went on another tour with Közi, titled Deep Sanctuary II, this time with Malice Mizer bassist Yu~ki as a special guest at Akasaka Blitz on the 17. This was the first time in 9 years that the three Malice Mizer members were on stage together. Moi dix Mois' fifth album, D+Sect, was released on December 15, 2010.

On August 27, 2011, Mana announced that Moi dix Mois will be releasing a compilation album as part of their 10th anniversary celebration. The album is composed of re-recordings of older songs, from the group's first two albums, by the current line-up. Fans requested which songs were chosen through Mana's blog. The album, titled Reprise, was released on July 11, 2012 and includes the new song "Je l'aime". On April 7, 2012, Moi dix Mois performed at Sakura-Con 2012 in Seattle, Washington.

To celebrate their tenth anniversary, Moi dix Mois held a special concert at Shinjuku Blaze on March 20, 2013. At the end, former members Juka, Kazuno and Tohru reunited with Mana for a one-off performance of the group's original lineup.

On May 19, 2014, guitarist K was found dead at his home by relatives. A memorial concert was held on September 15 where Moi dix Mois performed, including the new song "Beast Side" that was composed in memory of the guitarist. His replacement, Ryux formerly from the band Omega Dripp, was announced by Mana on December 3.

Member history
Moi dix Mois has experienced numerous lineup changes, with leader and guitarist Mana the only constant member. Vocalist Juka and bassist Kazuno were employed from Moi dix Mois' conception, with Tohru originally a support drummer. Tohru officially joined with the release of "Shadows Temple" in May 2004. K was introduced as guitarist and "death vocalist" with the Dis Inferno III event in December 2004.

At the end of the Invite to Immorality Tour on April 24, 2005, Juka announced that he would be leaving. A year later, Kazuno and Tohru left with the release of Beyond the Gate. At the same time, Seth was announced as being added to the project as their new vocalist.

Sugiya and Hayato provided live support until the release of "Lamentful Miss", which included them for the first time as full members. After K's death in 2014, he was replaced by Ryux.

The current lineup consists of:
 Mana – guitars, keyboards, programming
 Seth – vocals
 Sugiya – bass
 Hayato – drums
 Ryux – guitars

Discography
Studio albums
 Dix Infernal (March 19, 2003), Oricon Albums Chart Peak Position: No. 77
 Nocturnal Opera (July 20, 2004) No. 116
 Beyond the Gate (March 1, 2006) No. 84
 Dixanadu (March 28, 2007) No. 158
 D+Sect (December 15, 2010) No. 113

Compilation albums
 Reprise (July 11, 2012) No. 102

Singles
 "Dialogue Symphonie" (November 19, 2002), Oricon Singles Chart Peak Position: No. 97
 "Shadows Temple" (May 31, 2004) No. 103
 "Pageant" (October 6, 2004) No. 40
 "Lamentful Miss" (October 4, 2006) No. 73

DVDs
 Dix Infernal ~Scars of Sabbath~ (December 16, 2003), Oricon DVDs Chart Peak Position: No. 274
 Europe Tour 2005 -Invite to Immorality- (July 27, 2005)
 Dixanadu ~Fated "Raison d'être"~ Europe Tour 2007 (January 30, 2008) No. 206

References

External links

 Official website
 Official MySpace

Gan-Shin artists
Visual kei musical groups
Japanese gothic metal musical groups
Japanese symphonic metal musical groups
Japanese musical quintets
Industrial metal musical groups
Musical groups established in 2002
2002 establishments in Japan
Trisol Music Group artists

Moi dix Mois


Midtown Madness je videoigra iz 1999. godine. Razvila ju je tvrtka Angel Studios, a objavio Microsoft za Microsoft Windows. Demo inačica je izašla u travnju 1999., kao i puna inačica igre. Za ovu igru postoje dva nastavka: Midtown Madness 2 iz rujna 2000. i Midtown Madness 3 iz lipnja 2003. (za Xbox).

Radnja igre

Radnja igre Midtown Madness se odvija u Chicagu. Igra vas vodi u otvoreni svijet vjetrovitog grada na jezeru Michigan. Cilj igre je pobjeđivanje na raznim utrkama i osvajanje raznih automobila.

Načini igre

Opis

U Midtown Madnessu postoje 4 načina igre: Cruise, Blitz, Checkpoint i Circuit. U Cruise načinu igrač može istraživati Chicago i njegove znamenitosti. U Blitz načinu igrač ima checkpointe do kojih mora stići prije isteka vremena. U Checkpoint načinu igrač se utrkuje s drugim automobilima te mora doći do kraja staze prije istih. U Circuit načinu igrač se također utrkuje s drugim automobilima, ali u krug. Mora preći određeni broj krugova prije ostalih.

Igrač započinje igru s 5 automobila: Volkswagen New Beetle, Panoz Roadster, Ford F-350, Ford Mustang GT i Freightliner Century kamion. Mora otključati još 5 automobila tako što pobjeđuje razne utrke. Kada odabere način igre (Cruise, Blitz, Checkpoint, Circuit) te može promijeniti vrijeme, doba dana, broj pješaka, količinu prometa i količinu policije koja vas želi uhvatiti (u Cruise načinu može stalno mijenjati, u ostalim načinima samo ako su prošli određenu stazu).

Multiplayer

Igra podržava TCP/IP način igre Multiplayera. Do 2006. Midtown Madness je podržavao MSN Gaming Zone način Multiplayera. Mogli ste se spojiti i na modem i preko serijskog kabela. U Multiplayeru postoje 4 načina igre (ista kao u Single Player načinu) i još jedan način: Cops & Robbers.

Vanjske poveznice

Videoigre

Midtown Madness


Victor Hugo,  Fransız yazar (1802 - 1885).
 Hugo 1993-2008 yılları arasında yayınlanan çocuk programı.
 Hugo Chavez, Venezuela'nın devlet başkanı.
 Hugo Ödülü, bilimkurgu ödülü.
 Hugo Kasırgası, 1989 yılında meydana gelen şiddetli kasırga.
 Hugo "Hurley" Reyes, Lost dizisinde bir karakter
 HU-GO, Hacettepe Üniversitesi'nde geliştirilen elektrikli otomobil.
 Hugo, Martin Scorsese filmi.

Hugo


Casa zburătoare este un serial animat biblic de la 1982-83, ce este serial-companion al "Cărții Cărțiilor". Acțiunea este bazată pe Noului Testament (în general Evanghelii, dar și Faptele apostolilor și Epistola lui Pavel către Filimon). Este vorba de 3 copii, un profesor cam distrat și un roboțel ciudat, care călătoresc cu o casă zburătoare în timpurile biblice.

Primul sezon, format din 26 de episoade, prezintă evenimentele de la înfățișarea proorocului Ioan Botezătorul până la învierea tânărului din Nain. Al doilea sezon, format tot din atâtea episoade, continuă de la întâlnirea lui Isus cu samariteanca la fântână până la epistola către Filimon.

Serialul animat a fost făcut de studioul "Tatsunoko Productions" din Japonia, sub regia lui Masakazu Higuchi și a lui Mineo Fuji, primind licența de difuzare de la "Christian Broadcasting Network" din S.U.A.

Desene animate
Seriale de animație

Casa zburătoare


Charles Friedel (; 12 March 1832 – 20 April 1899) was a French chemist and mineralogist.

Life
A native of Strasbourg, France, he was a student of Louis Pasteur at the Sorbonne. In 1876, he became a professor of chemistry and mineralogy at the Sorbonne.

Friedel developed the Friedel-Crafts alkylation and acylation reactions with James Crafts in 1877, and attempted to make synthetic diamonds.

His son Georges Friedel (1865–1933) also became a renowned mineralogist.

Lineage
 Friedel's wife's father was the engineer, Charles Combes. The Friedel family is a rich lineage of French scientists:
 Georges Friedel (1865–1933), French crystallographer and mineralogist; son of Charles
 Edmond Friedel (1895–1972), French Polytechnician and mining engineer, founder of BRGM, the French geological survey; son of Georges
 Jacques Friedel (1921–2014), French physicist; son of Edmond

References

Further reading

External links

 Charles Friedel

1832 births
1899 deaths
Scientists from Strasbourg
Academic staff of the University of Paris
19th-century French chemists
French mineralogists
Members of the French Academy of Sciences
Corresponding members of the Saint Petersburg Academy of Sciences
University of Paris alumni

Charles Friedel


.edu je generička internetska domena. koja se dodjeljuje isključivo internetskim stranicama obrazovnih institucija, kao što su fakulteti, univerziteti i slično. U upotrebi je od siječnja 1985. godine i jedna je od šest najstarijih najviših internet domena.

Najstarije .edu domene
 columbia.edu
 purdue.edu
 rice.edu
 ucla.edu

Izvori

Vanjske poveznice
 Popis najviših domena, na iana.org

Internetske domene

.edu


Minoru Kushibiki (født 10. juni 1967) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kyoto Purple Sanga og Avispa Fukuoka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Minoru Kushibiki


Vikingernes ekspansion var en proces, hvor vikinger fra Skandinavien sejlede over det meste af Nordatlanten, rundt i hele Europa og nåede så langt syd som Nordafrika, mod øst til Rusland, Konstantinopel og Mellemøsten. Under Leif den Lykkelige, der var søn af Erik den Røde, nåede de til Nordamerika, hvor de etablerede en kortlivet bosættelse i det område, som i dag kaldes L'Anse aux Meadows i Newfoundland and Labrador i Canada. Mere permanente og stabile bosættelser blev etableret i Grønland, Island, Færøerne, Storbritannien og Normandiet, hvor Rurik fik tildelt området af landets regent. Perioden varede fra det første beskrevne angreb i 793 på Lindisfarne i England og op i 1200-tallet. Orkney- og Shetlandsøerne var de sidste af vikingernes erobringer, der kom tilbage på skotsk hånd i 1468.

Vikingerne rejste som plyndringsfolk, handlende, bosættere og købmænd.
Der er flere teorier om årsagen til vikingernes ekspansion, som inkluderer overbefolkning, mangel på frugtbar jord, hævn for kristendommens ekspansion, nye handelsruter, mangel for muligheder for andre end den førstefødte i familien og prestige i at eje land. Sandsynligvis er det en kombination af flere af disse.

Byen Dublin blev grundlagt af vikingerne som udgangspunkt for plyndringer, og hele England var under vikingestyre i en periode i 1000-tallet.
Bosætterne blev efterhånden en del af befolkningen og stiftede familie med de lokale. Særligt Storbritannien og Irland blev præget af vikingerne, og mange by- og stednavne stammer fra vikingernes ekspansion. Desuden har mange ord i det moderne engelske sprog en norrøn oprindelse. Deres genetiske spor findes i dag de steder, hvor de kom frem, og særligt hvor de bosatte sig.

Motivation for ekspansionen
Blandt historikere er der debat om, hvad der igangsatte vikingernes ekspansion. En udbredt opfattelse er, at det var ønske om hævn mod de øvrige europæiske lande længere mod syd, som tidligere havde invaderet vikingernes hjemlande. Dette tæller bl.a. Karl den Stores felttog for at tvinge de hedenske skandinavere til at omvende sig til kristendommen ved at dræbe enhver, der nægtede at lade sig døbe. Historikeren Rudolf Simek har observeret, at "det ikke er et tilfælde, at den tidlige vikingeaktivitet skete i Karl den Stores regeringsperiode." Dem som støtter denne teori mener også, at kristendommens indtog i Skandinavien skabte store konflikter og delte Norge i næsten et halvt århundrede. Det første mål for vikingetogterne var dog ikke det frankiske kongerige, men derimod kristne klostre i England, hvilket ikke er helt konsistent med hævn som motiv, men passer med at motivet har været religiøs krigsførsel.

En anden teori går på, at vikingerne oplevede overbefolkning i forhold til den fødevareproduktion, der var mulig i hjemlandet. Dette har muligvis været tilfældet i særligt det vestlige Norge, hvor der kun var få områder egnet til opdyrkning, mens det er mindre sandsynligt, at resten af Skandinavien har oplevet hungersnød som følge af dårlig landbrugsjord.

Andre forskere har forslået, at vikingernes ekspansion var drevet af en overrepræsentation af unge mennesker: siden den ældste søn i familien normalt stod til at arve hele gården, har yngre sønner haft et motiv til at rejse ud for at søge deres egen lykke ved at emigrere eller plyndre. Peter Sawyer har foreslået, at de fleste vikinger emigrerede på grund af den prestige, der var forbundet med at eje land, frem for nødvendigheden af at eje det.

Der er dog ikke blevet påvist en stor befolkningstilvækst, overrepræsentation af unge mennesker eller nedgang i landbrugets potentiale. Det er heller ikke klart, hvorfor disse udfordringer ville have igangsat en ekspansion i udlandet frem for i de store ubeboede områder, der fandtes på den Skandinaviske halvø, selvom emigration eller togter var nemmere eller mere profitable end at rydde store skovområder til landbrug, eller etablere sig i områder med begrænset vækstsæson.

En anden teori går på, at vikingerne har ønsket drengebørn og praktiseret selektiv forplantning, hvilket har skabt en mangel på kvinder, og at vikingernes største motiv for emigration var at skaffe koner, selvom dette ikke beskriver, hvorfor vikingerne valgte at bosætte sig i andre lande frem for at bringe kvinderne med tilbage til Skandinavien.

Det er muligt, at en nedgang i profitten fra de gamle handelsruter har fået vikingerne til at søge nye og mere profitable ruter. Handel mellem Vesteuropa og resten af Eurasien har muligvis lidt efter Romerriget mistede sine vestlige provinser i 400-tallet, og islams ekspansion i 600-tallet har måske reduceret handelsmulighederne i Vesteuropa, ved at ressourcerne er blevet kanaliseret ud langs silkevejen. Handel i Middelhavet var på sit laveste niveau i historien, da vikingerne begyndte deres ekspansion. Deres nye handelsruter skabte nye forbindelser i Arabien og Franken tog kontrol over markeder, der tidligere var domineret af friserne efter frankerne var blevet besejret af den frisiske flåde.

Bosættelsernes demografi

Vikingernes bosættelser i Irland og Storbritannien antages primært at have bestået af mænd, men der findes dog også grave med en lige fordeling af mænd og kvinder. Årsagen til uenigheden er delvist på grund af klassificeringen; tidligere tiders arkæologer fastlagde typisk kønnet ud fra de gravgaver som lå ved personen, mens man i moderne tid bruger osteologi for at fastslå kønnet, ligesom isotopanalyse for at finde personens oprindelse. DNA-prøver er det normalt ikke muligt at tage, selvom det vil give samme oplysninger. Mænd, der blev begravet i denne periode på en kirkegård på Isle of Man, havde hovedsageligt nordiske navne, mens kvinder havde navne fra lokalområdet. Irske og britiske kvinder bliver nævnt i sagaer fra Island, hvilket indikerer at de opdagelsesrejsende vikinger havde kvinder med fra De Britiske Øer, som enten rejste med dem frivilligt, eller blev tvunget med. Genetikstudier af indbyggerne på de vestlige øer og Isle of Skye viser også, at vikingernes bosættelser hovedsageligt blev etableret af mandlige vikingerne, der fik børn med lokale kvinder for så at befolke området.

Det var dog ikke alle vikingernes bosættelser, som hovedsageligt bestod af mænd. Genetikstudier på Shetlandsøernes befolkning indikerer, at hele familier af vikingerne var normen i disse områder. Dette er muligvis fordi områder som Shetlandsøerne ligger tættere på Skandinavien, var bedre og nemmere for skandinaviske familier at migrere til, mens det var nemmere for grupper af mænd uden familie at lave grænsebosættelser længere mod nord og vest.

Storbritannien og Irland

England

Under kong Beorhtric af Wessex (786–802) ankom tre skibe med "nordboere" til Portland Bay i Dorset. Den lokale reeve (en embedsmand) antog, at vikingerne var købmænd og sendte dem videre til det kongelige gods tæt ved, men de dræbte ham og hans mænd. Det første planlagte vikingeangreb fandt sted den 6. januar 793, mod et kloster på øen Lindisfarne, ud for nordøstkysten af Northumbria. Ifølge den angelnormanniske krøniker Symeon af Durham fra 1100-tallet dræbte plyndringsmændene munkene, der boede der, og kastede dem i havet, eller tog dem med som slaver sammen med kirkens rigdomme. Efter at have udstået plyndringstogter i flere årtier flygtede munkene fra Lindisfarne i 875, og de medbragte Sankt Cuthberts relikvier.

Ifølge den angelsaksiske krønike angreb en lille vikingeflåde et rigt kloster ved Jarrow i 794. De mødte en større modstand end de havde forventet, og deres ledere blev dræbt. Vikingerne flygtede, men snart efter gik deres skibe på grund ved Tynemouth og besætningen blev dræbt af de lokale. Dette blev et af de sidste vikingetogter til England i omkring 40 år, og de begyndte i stedet af fokusere på Irland og Skotland.

I 865 sluttede hidtil ukoordinerede vikingegrupper sig sammen for at danne en stor hær, der gik i land i East Anglia. Den angelskesaksiske krønike beskriver denne hær som den Store Hedenske Hær og ifølge denne blev den ledet af Ivar Benløs og Halfdan. Hæren krydsede Midland ind i Northumbria, hvor de erobrede Jorvik (York). I 871 fik den Store Hedenske Hær forstærkninger med det som blev kendt som den Store Sommer Hær, hvor Gorm den Gamle var en af lederne. I 875 delte den Store Hedenske Hær sig i to grupper, hvor Gorm ledte den ene tilbage til Wessex, mens Halfdan tog den anden mod nord. I 876 delte Halfdan Northumbrias landområder ud mellem sine mænd, der "pløjede landet og forsynede sig selv"; disse områder er en del af det, som blev kendt som Danelag. De færreste af de engelske kongeriger, hvor der var uro og nogle steder oprør, kunne ikke stille noget op imod vikingerne, men kong Afred af Wessex besejrede Gorms hær under slaget ved Edington i 878. Herefter fulgte freden i Wedmore samme år, og herefter freden mellem Alfred og Gorm i 886. Disse fredsaftaler formaliserede grænserne mellem de engelske kongeriger og vikingeområderne med Danelag, og de indeholdt forordninger for fredelige forhold mellem englænderne og vikingerne. På trods af disse fredsaftaler fortsatte konflikten med at gå op og ned. Alfred og hans efterfølgere formåede dog at skubbe vikingerne tilbage, og de generobrede York.

I år 947 begyndte en ny bølge af vikingetogter i England, da Erik Blodøkse indtog York. Vikingernes tilstedeværelse fortsatte under den danske prins Knud den Store (regerede som konge af England i perioden 1016–1035). Ved hans død medførte en række uoverenstemmelser om, hvem der skulle overtage tronen, at hans arvinger mistede taget om England.

Da kong Edvard Bekenderen døde i 1066 udfordrede den norske kong Harald Hårderåde hans efterfølger Harold Godwinson. Hårderåde blev dræbt, og den norske hær blev besejret af Godwinson den 25. september 1066 under slaget ved Stamford Bridge. Harold Godwinson døde selv, da Vilhelm Erobreren besejrede den engelske hær under slaget ved Hastings i oktober samme år. Vilhelm blev kronet som konge af England den 25. december 1066, men det tog adskillige år inden han fik bragt hele kongeriget under kontrol. I 1070 sejlede den danske kong Svend Estridsen op af floden Humber med en hær for at støtte Edgar Ætheling, der var det sidste overlevende mandlige medlem af den engelske kongefamilie. Efter at have erobret York accepterede Svend dog en betaling fra Vilhelm, mod at han forlod Edgar. Fem år senere satte en af Svends sønner sejl mod England for at støtte et andet engelsk oprør, men det var blevet slået ned inden han ekspedition ankom. I stedet plyndrede de byen York og det omkringliggende område, inden de rejste hjem igen. I 1085 planlagde Svends søn, Knud, en stor invasion mod England, og han samlede en stor flåde, der dog aldrig sejlede afsted. Efter dette oplevede England ingen seriøse invasioner eller plyndringstogter fra Danmark rettet.

Det var dog langt fra alle nordboere der kom til Irland og Storbritannien, som kom for at plyndre. Mange medbragte deres familier og husdyr, ofte efter vikingerne havde erobret områder. Befolkningen blev efterhånden en del af den indfødte indbyggere via giftemål mellem tilflyttere og angelsaksere. Mange ord i det engelske sprog stmamer fra norrønt, hvilket viser vigtigheden af denne kontakt.

Skotland

Klostret ved Iona på vestkysten af Skotland blev plyndret for første gang i 794, og det var blevet forladt omkring 50 år senere som følge af de ødelæggende angreb. Der er kun få kilder om den første periode, men man antager at vikingernes tilstedeværelse i Skotland øgedes i 830'erne.

Øerne nord og vest for Skotland blev særligt koloniseret af norske konger. Shetland, Orkney og Hebriderne kom under norsk kontrol, nogle gange som len under den norske konge, og andre gange som selvstændige stater under forskellige konger af Mann og Øerne, Jarldømmet Orkney og de senere kongeriger i Mann og Øerne. Shetland og Orkney var de sidste, der blev inkorporeret i Skotland, hvilket først skete i 1468.

Wales
Wales blev ikke koloniseret af vikingerne i samme omfang som det østlige England. Vikingerne bosatte sig dog flere steder i mindre antal i syd omkring St Davids, Haverfordwest og Gower. Stednavne som Stockholm, Skomer og Swansea rester af de nordiske bosættelser. Vikingerne var dog ikke i stand til at etablere en egentlig stat eller kontrollere Wales, som følge af stærke walisiske konger, og modsat i Skotland blev aristokratiet relativt upåvirket.

Ikke desto mindre sluttede briterne fred med danerne efter vikingerne succesfulde alliance med Bretagne i 865, og en walisisk alliance med vikingerne i 878 var med til at besejre den angelsaksiske hær fra Mercia. Selvom waliserne i lang tid havde været i krig med Kongeriget Mercia, var deres forhold til det angelsaksiske kongerige Wessex bedre. Den angelsaksiske krønike fra 893 beskriver eksempelvis at vikingerne blev jagtet langs floden Severn af en samlet styrke af vestsaksere og nordwalisere. Den kombinerede angelsaksiske og walisiske hær formåede til sidst at besejre vikingerne under slaget ved Buttington.

Byen Swansea blev grundlagt af Svend Tveskæg, der var konge over Danmark, og som i 1013 var konge over både danerne, angelsaksere og Norge. Swansea er afledt af det norrøne Sweyns Ey, der betyder "Svends ø". Øen referer til området omkring flodmundingen fra floden Tawe. Gower-halvøen, der ligger ved siden af, har også flere stednavne af nordisk oprindelse (såsom Worm's Head; "worm" er der norrøne ord for drage, da vikingerne troede at den slangeformede ø var en sovende drage). 32 km vest for Cardiff ved Vale of Glamorgan-kysten findes øen Tusker Rock, der tager sit navn fra Tuska, der var en viking, som etablerede en bosættelse i området.

Cornwall
Ifølge den angelsaksiske krønike plyndrede "hedenske mænd" (daner) Charmouth, Dorset i år 833 og i 997 ødelagde de byen Lydford ved Dartmoor. Fra 1001 til 1003 besatte de den gamle romerske by Exeter.

Befolkningen i Cornwall blev underkastet kong Adalstein af England i 936 og grænsen blev lagt ved floden Tamar. Området var dog fortsat semi-autonomt indtil de blev annekteret ind i England efter den normanniske erobring.

Irland

Vikingerne udførte omfattende plyndringstogter i Irland og grundlagde mange byer, inklusive Dublin, Limerick, Wexford, Waterford, Wicklow, Arklow og Leixlip. Litteratur, håndværk og kunst i Irland og Storbritannien er påvirket af den skandinaviske kultur. Vikingerne handlede på irske markeder i Dublin. Ved arkæologiske udgravninger har man fundet importerede tekstiler fra England, Byzans, Person og Centralasien. Dublin blev så overbefolket, at man i 1000-tallet begyndte at bygge huse uden for bymurene.

Vikingerne plyndrede klostre på Irlands vestkyst i 795, og de spredte sig herefter for at dække resten af kystlinjen. Den nordlige og østlige del af øen blev hårdest ramt. I løbet af de første 40 år blev vikingetogterne udført af små, mobile grupper. Fra 830 og fremefter bestod disse af større flåder af vikingeskibe. Fra 840 og fremefter begyndte vikingerne at etablere permanente baser langs kysterne. Dublin var den vigtiste af disse bosættelser. Irlænderne blev vænnet til vikingernes tilstedeværelse og kultur, og i nogle tilfælde blev de allierede og giftede sig på tværs.

I 832 invaderede en vikingeflåde på omkring 120 skibe ledet af Turgesius kongerigerne på Irlands nord- og østkyst. Nogle mener at det store antal hænger sammen med de skandinaviske lederes ønske om at kontrollere de indbringende plyndringstogter på Irlands vestkyst. I midten af 830'erne begyndte togterne at gå længere ind i landet. Floderne og vikingernes fladbundede skibe gjorde dette muligt. Efter 840 havde vikingerne adskillige strategisk placerede baser rundt omkring i Irland.

I 838 sejlede en vikingeflåde op af floden Liffey i det østlige Irland. Den blev sandsynligvis ledet af høvding Saxolb (Soxulfr), der blev dræbt senere samme år. De etablerede en base, som irerne kaldte longphorts. Denne longphort blev senere til Dublin. Irerne levede med vikingernes tropper i omkring 40 år. De etablerede også Cork, Limerick, Waterford, og Wexford. vikingerne blev drevet ud af Irland i en kort periode omkring år 900, men vendte tilbage til Waterford i 914 for at grundlægge, hvad der blev Irlands første by. Andre longphorts blev snart efter genbeboet og udviklede sig til byer.

Det sidste store slag, der involverede vikingerne i Irland var slaget ved Clontarf i 1014, hvor en stor styrke af vikingerne fra flere områder og deres irske allierede kæmpede mod Brian Boru, der var den daværende High King over Irland. Blandt hans folk var en mindre gruppe vikinger, som var afhoppere. Slaget stod i Clontarf, som i dag er en forstad til Dublin, på langfredag dette år. Boru havde tilladt vikingekongen af Dublin, Sigtrygg Silkeskæg, et helt år til at forberede sig på angrebet. Silkeskæg svarede igen ved at tilbyde flere forskellige vikingehøvdinger fra Skandinavien, Irland og England at blive gift med hans mor. Den voldsomme kamp mellem vikingerne og gællerne endte med at nederlag for vikingerne og deres irske allierede. På begge sider blev der ført beretninger om slaget, og derfor var der mange berømte krigere, som søgt hinanden på slagmarken for at få personlig hæder og ære. High king Brian, der næsten var 80 år, deltog ikke i slaget, men trak sig tilbage til sit telt og brugte dagen på at bede. Vikingerne Brodir af Man tog chancen og angreb Brians telt, da de så ham gå fra slagmarken. Han og hans følgere overraskede kongen og dræbte Brian inden de blev fanget. Brians fostersøn Wolf the Quarrelsome fandt senere Brodir og flåede hans indvolde ud, ved at lade Brodir gå omkring et træ, med tarmen spændt fast til, så han langsomt flåede dem ud. Kampene foregik over det meste af dagen, men til sidst lykkedes det irerne at tvinge vikingerne tilbage til havet. Mange af de flygtende vikinger druknede i brændingen, fordi de bar tunge ringbrynjer; andre blev forfulgt og dræbt længere inde i landet. Med slaget mistede vikingerne endeligt deres herredømme i Irland, selvom mange nordboere fortsat bosatte sig i byer og tjente mange penge på handel. Med Brians død vendte Irland tilbage til at være et ustabilt kongerige i flere regioner, men de blev ikke længere udsat for plyndringer fra vikingerne.

Europa og Asien

Normandiet
Navnet Normandiet stammer fra vikingerne, som boede der. Efter de bosatte sig blev det kendt som "Northmania" eller "Norboerne lands".

Vikingernes tilstedeværelse i Normandiet begyndte som plyndringstogte i det frankiske rige fra midten af 800-tallet. Vikingetogterne gik dybt ind i det frankiske terrorie, og de ødelagde mange byer som bl.a. Rouen, Paris og klostret ved Jumieges. Den frankiske kong Karl den Skaldede og den senere Karl den Enfoldige formåede ikke at stoppe dem, og de blev derfor nødt til at betale store summer i guld og sølv, for at undgå yderligere plyndringer. Disse betalinger var kortlivede, for de danske vikingerne vendte tilbage for at få mere.

Hertugdømmet Normandiet blev oprettet til vikingelederen Rollo efter han havde belejret Paris. I 911 blev Rollo vasal for Karl den Simple, konge over Vestfranken via freden ved Saint-Clair-sur-Epte. Denne fredsaftale gjorde Rollo til den første normanniske greve af Rouen. Derudover blev Rollo døbt og gift med Gisele, der var den uægte datter af kong Karl. Til gengæld for at skulle erklære troskab til kongen fik han lovliggjort de erobrninger han og hans vikinger havde foretaget i området, således at kongen anerkendt dem som hans.

Efterkommere af Rollo og hans folk adopterede det lokale Gallo-Romanske sprog og giftede sig med de oprindelige indbyggere. De blev kendt som normannere - en normannisk fransk-talende blanding af skandinavere og indfødte frankere og gallere. Sproget i Normandiet er stærkt påvirket af den danske indflydelse, og mange ord, særligt inden for søfart, blev lånt fra oldnordisk eller olddansk. Udover sproget, så har de normanniske stednavne fortsat en stærk nordisk indflydelse. Ikke desto mindre er der kun blevet fundet få arkæologiske levn; sværd fundet i Seinen mellem flodmundingen og Rouen, en grav med en kvindelig viking ved Pîtres og to thorshamre ved Saint-Pierre-de-Varengeville og i nyere tid en samling vikingemønter ved Saint-Pierre-des-Fleurs.

Rollos efterkommer Vilhelm, hertug af Normandiet (Vilhelm Erobreren) blev konge af England efter han besejrede Harold Godwinson og hans hær under slaget ved Hastings i oktober 1066. Som konge af England beholdt han lenet Normandiet til sig selv og sine efterkommere. Kongerne af England krævede Normandiet ligesom deres andre landområder i Frankrig, hvilket ledte til forskellige konflikter med Frankrig. Dette kulminerede da Frankrig konfiskerede Gascogne, hvilket igangsatte hundredårskrigen i 1337.

Vestfranken og Mellemfranken
Vestfranken og Mellemfranken led voldsommere end end Østfranken under vikingetogterne i 800-tallet. Karl den Skaldede styre lå samtidig med nogle af de voldsomste af disse plyndringer, selvom han forsøgte at gøre noget ved det reign of Charles the Bald coincided with some of the worst of these raids, though he did take action by the Edict of Pistres i 864 for at sikre en stående hær med kavaleri under kongelig kontrol, der til ehver tid kunne indkaldes, for at slå invasioner tilbage. Han beordrede også at få befæstet flere broer, for at forhindre plyndringer inde i landet.

Ikke destor mindre allierede bretonerne sig med vikingerne og Robert den Stærke, der var markgreve af Neustrien (et markgrevskab der var blevet oprettet som forsvar mod vikinger der sejlede op ad Loire), og Ranulf af Aquitaine døde under slaget ved Brissarthe i 865. Vikingerne drog også fordel af de borgerkrige, der foregik i hertugdømmet Aquitaine i begyndelsen af Karls regeringstid, i 840'erne tilkaldte Pepin 2. vikingerne for at hjælpe ham mod Karl, og de bosatte sig ved udmundingen af Garonne, ligesom de havde gjort ved Loire. To hertuger af Gascogne, Seguin 2. og William 1., døde mens de forsvarede Bordeaux vikingeangreb. En senere hertug, Sancho Mitarra, bosatte sig sågar ved udmundingen af Adour nær Bayonne, hvilket var en forsvarsel for Karl den Enfoldige og freden ved Saint-Clair-sur-Epte, hvor vikingerne havde bosat sig i Rouen, hvilket gjorde Normandiet til et bolværk mod andre vikinger.

I 800- og 900-tallet plyndrede vikingerne de meget ubeskyttede frisiske og frankiske byer ud til kysten og langs floderne i Nederlandene. Selvom vikingerne aldrig bosatte sig i større antal i disse områder, etablerede de alligevel flere langsigtede baser, og de blev sågar anerkendt som herremænd i flere tilfælde. De opsatte baser i Saint-Florent-le-Vieil ved udmundingen af Loire, i Taillebourg midt på Charente, omkring Bayonne på Adours bred, i Noirmoutier og langs Seinen (Rouen) i det som blev kendt som Normandiet.

Antwerpen blev plyndret i 836. Senere var der plyndringstogter til Ghent, Kortrijk, Tournai, Leuven om områderne omkring floderne Meuse, Rhinen, Rupel og bifloderne omkring dem. Plyndringerne blev udført fra baser, der var blevet etableret i Asselt, Walcheren, Wieringen og Elterberg (eller Eltenberg, en lille bakke nær Elten). Ifølge den historiske tradition i Holland og Frisen gik handelsstedet Dorestad under efter vikingetogter fra 834-863. Der er dog ikke blevet fundet nogle arkæologiske beviser for dette, hvilket i de seneste år har sået tvivl om dette er sandt.

En af de vigtigste vikingefamilier i Nederlandene var Rorik af Dorestad (uden for Wieringen) og hans broder Harald (uden for Walcheren). Omkring år 850 anerkendte Lothair 1. Rorik som hersker over det meste af Friesland. Igen i 870 blev Rorik modtaget af Karl den Skaldede i Nijmegen, fordi Rorik var blevet den frankiske konges vasal. Vikingtogterne fortsatte i denne periode. Haralds søn Rodulf og hans mænd blev dræbt af indbyggerne i Oostergo i 873. Rorik døde inden 882.

Der er blevet fundet flere begravede vikingeskatte, hovedsageligt bestående af sølv, i Nederlandene. To af disse skatte er blevet fundet i Wieringen. En stor skat blev fundet Wieringen i 1996, og den er dateret til omkring år 850 og antages at være forbundet til Rorik. En begravet skat af en så stor værdi er blevet tolket som, at der har været permanente bosættelser i Wieringen.

Omkring 879 ankom Godfrid til Frisen som leder for en stor styrke, der terroriserede Nederlandene. Han brugt Ghent som base, og plyndrede både her samt i Maastricht, Liège, Stavelot, Prüm, Køln og Koblenz. Fra 882 og frem til sin død i 885 kontrollerede han de meste af Frisen, og Godfrid blev kendt som Godfrid, hertug af Frisen. Hans
herredømme over Frisen blev anerkendt af Karl den Tykke, som han blev vasal for. Under belejringen af Asselt i Frisen i 882 angreb og belejrede frankere en vikingelejr. Selvom vikingerne ikke blev tvunget til at forlade deres lejr, var de nødsaget til at indgå et forlig, hvor deres leder Godfrid blev omvendt til kristendommen. Godfrid blev myrdet i 885, hvorefter Gerolf af Holland overtog hans landområder, og vikingestyret i Frisen endte.

Vikingetogter i Nederlandene fortsatte i over et århundrede. rester af vikingeangreb fra perioden 880-890 er blevte fundet i både Zutphen og Deventer. De sidste dokumenterede angreb fandt sted i Tiel i 1006 og Utrecht i 1007.

Italien
Ifølge den normanniske munk Dudo af Saint-Quentin ankom en vikingeflåde, sandsynligvis ledet af Bjørn Jernside og Hastein, til havnebyen Luni og plyndrede byen. De rejste derefter 100 km sydpå langs den toscanske kyst til udmundingen af floden Arno, hvor de plyndrede Pisa for så at sejle op ad floden til byerne Fiesole og Firenze som de også plyndrede. De sejlede også til andre steder i Middelhavet, inklusive Sicilien og Nordafrika.

Mange norboere kæmpede som lejesoldater i det sydlige Italien, inklusive væringer, der blevet ledet af Harald Hårderåde, som senere blev konge af Norge. Han erobrede også Sicilien mellem 1038 og 1040 med hjælp fra normanniske lejesoldater under William de Hauteville, der fik tilnavnet "Jernarm" ved at besejre emiren af Syracuse i duel og et lombardisk kontingent soldater under Arduin.
Væringerne blev først brugt som lejesoldater i Italien mod arabere i 936. Runesten blev rejst i Sverige til minde om de krigere, der døde i Langbarðaland (Lombardernes Land), det norrøne navn for det sydlige Italien.

Senere deltog adskillige angeldanske og norske adelsfolk i den normanniske erobring af Syditalien, ligesom Edgar Ætheling, som forlod England i 1086, og jarl Erling Skakke, som fik sit tilnavn efter et slag mod araberne på Sicilien. Mange angeldanske oprøre flygtede fra Vilhelm Erobreren, og sluttede sig til Byzants i deres kamp med Robert Guiscard, hertug af Apulia, i Syditalien.

Snorre Sturlasons Heimskringla fortæller at  kong Sigurd 1. af Norge aka "Korsfareren" og hele hans følge af vikinger ankom til  Sicilien (Sikileyjar) i foråret 1109. De  blev budt velkommen af den unge hertug Roger 2. af Hauteville i hans slot i Palermo. Den norske konge opholdt sig længe ved Rogers hof i Palermo. Ved denne lejlighed udråbte Sigurd Roger til konge af Sicilien. Således var tilblivelsen  af Kongeriget Sicilien influeret af de skandinaviske dynastier. Omkring 20 år senere blev Roger 2. igen udråbt og udråbt som konge, med grundlæggelsen af Kongeriget Sicilien i 1130, og samme år døde Sigurd.

Den Iberiske Halvø

Galicien

I midten af 800-tallet, og tilsyneladende ikke før var der flere vikingeangreb langs Kongeriget Galiciens kyster i den nordvestlige ende af halvøen, selvom historiske kilder kun har sparsomme oplysninger om, hvor ofte det har sket, og hvor tidligt plyndringerne foregik. Under Alfonso 3.s styre hærgede vikingerne de allerede svage forbindelse på havene, der forbandt Galicien med resten af Europa. Fletcher nævner togter på Galiciens kyster i 844 og 858: "Alfonso 3. var tilstrækkeligt bekymret om truslen for vikingeangreb til at han etablerede fæstninger nær hans kystlinje, som andre herskere gjorde andetsted." Det første bekræftede angreb på Iberien blev udført i 844. I 861 fik vikingerne udbetalt en løsesum for García Íñiguez, konge af Pamplona, som de havde fanget året inden, på 60.000 guldstykker.

Plyndringstogterne fortsatte i de næste to århundreder. I 968 blev biskop Sisnando Menéndez af Compostela dræbt, klostret ved Curtis blev ødelagt og der blev foretaget foranstaltninger for at forsvare byen Lugo, der lå inde i landet. Efter Tui blev ødelagt tidligt i 1000-tallet stod bispesædet tomt i næsten et halvt århundrede. Løsesum var motivet for flere kidnapninger. Fletcher skriver om Amarelo Mestáliz, der blev tvunget til at skaffe penge i hans land for at løskøbe sine døtre, der var blevet kidnappet af vikinger i 1015. Biskop Cresconio af Compostela (ca. 1036 – 66) garderede sig mod vikingernes plyndringstogter ved at bygge en fæstning ved Torres do Oeste (Catoiras Råd) for at beskytte Compostela for angreb fra Atlanterhavet.

Islamisk Iberien
Mens forbindelserne mellem Norden og den islamiske verden (særligt omkring det Kaspiske Hav) var veletableret i form af rus-folket lang Volga, så var relationerne i den vestlige ende af den islamiske verden mere sporadisk og tilfældige. Islamisk Iberien, Córdoba Emirats første flåde blev bygget efter et ydmygende vikingeangreb ved Guadalquivir i 844, hvor de ødelagde Sevilla. Ikke desto mindre sejlede danske pirater i 859 igennem Gibraltarstrædet og plyndrede det lille marokkanske kongerige Nekor. Kongens harem blev kidnappet, og det måtte blive løskøbt af emiren af Córdoba. Angreb og plyndringer som disse igangsatte et stort skibsbyggeri i havnen i Sevilla. Den andalusiske flåde blev herefter sat til at patruljere den iberiske kystlinje under kalifferne Abd-ar-Rahman III (912–961) og Al-Hakam II (961–976). Córdoba var for tungt befæstet til at blive betragtet som et mål for alle undtagen de mest ambitiøse vikinger. I det næste århundrede overtog pirater fra Nordafrika vikingernes plyndringer.

I 844 angreb vikingerne Al-Andalus, der var det administrative område på den Iberiske Halvø, som blev styret af muslimer. De ødelagde Lissabon, Cádiz og Medina Sidonia, og de erobrede Sevilla. Muslimerne gik dog til modangreb og besejrede vikingerne, hvorved de genindtog Sevilla, og drev vikingerne på flugt. De lavede flere angreb på Al-Andalus, men muslimerne kæmpede effektivt tilbage og drev dem bort.

Vikingerne trak sig tilbage og i de næste uger plyndrede de Lissabon, før de sejlede op ad floden Guadalquivir og besatte Sevilla, som de holdt i 42 dage. De Blå Mænd (araberne) besejrede (efter sigende op mod 16.000) ved Moron og vikingerne forlod Sevilla. Før de rejste fik de udbetalt løsesum for deres gidsler, og tog kun tøj og mad.

Udover vikingetogterne i den islamiske del af Middelhavet, blev der også opretholde diplomatiske forhold mellem vikingerne (som omtales som "Madjus" i arabiske kilder) og den arabiske verden. Den arabiske diplomat Al-Ghazal ("Gazellen") blev sendt til den danske kong Hareks hof ved Hleiðra i 844 (omtalt i Ibn-Dihya
) for at slutte fred med danerne oven på deres nederlag ved Sevilla. Kilderne nævner at han var tilbage i Córdoba 20 måneder senere. Et århundrede senere vides det, at den arabiske købmand Abraham ben Jacob (også kendt som Al-Tartushi) rejste til vikingehandelsbyen Hedeby i Slesvig.

I 860 angreb en flåde på 62 skibe ledet af Hastein og Bjørn Jernside. Galicien (det nordvestlige Spanien), de portugisiske kyster og Sevilla. Flåden sejlede derefter videre sydpå til Afrika, hvor de plyndrede Nekor. De vendte tilbage til den Iberiske Halvø, og stoppede på De Baleariske Øer, og angreb Pamplona efter at have krydset floden Ebru og taget kongen af Navarra, García Íñiguez, til fange. Han betalte en løsesum for at blive løsladt.

I 966 blev Lissabon igen plyndret af nordboerne, denne gang med en flåde på 28 skibe.

Et andet stort felttog fandt sted i 968, hvor den normanniske jarl Gundraed angreb med 100 skibe og 8.000 krigere. De strejfede frit i årevis og plyndrede sågar Santiago de Compostela, men de blev endeligt besejret af grev Gonzalo Sanchez' tropper i 971.

Islamisk Levant

Den velkendte Harald Hårderåde tjente også den byzantinske kejser i Palæstina, og han var på plyndringstogter i Nordafrika, Mellemøsten, og så langt øst som Armenien, og han var på øen Sicilien i 1000-tallet, som det er beskrevet i Snorri Sturlusons Heimskringla.

Flere steder i Skandinavien findes runesten, der er rejst af familiemedlemmer til vikinger, der er faldet på Den Arabiske Halvø og Centralasien. Flere af disse referer til mænd der døde i Serkland (Arabien).

Nordboerne (refereret til som Rus) i det østlige Middelhav, blev mere set på som "kriger-købmænd", som hovedsageligt blev associeret med handel. Særligt arabiske lærde som Ibn-Fadlan beskriver nordiske handelsekspeditioner til Bagdad, der var et stort handelscentrum i den islamiske verden. En af de eneste detaljerede beskrivelse af en vikingebegravelse findes i Ibn-Fadlans beretninger. Nogle gange brød handelsforbindelserne sammen, og blev erstattet med vold - Rus-hære plyndrede det Kaspisk Hav mindst tre gang; i 910, 912 og 943.

Østeuropa

Vikingerne bosatte sig på kystområder langs Østersøen og langs floder i de russiske områder som Staraja Ladoga, Novgorod samt langs de store vandveje til Det Byzantinske Rige.

Væringerne var skandinaver, der drog ind i det område, der i dag er Rusland, Hviderusland og Ukraine. Det foregik primært i 800- og 900-tallet. De handlede, koloniserede, plyndrede og var beskæftiget som lejetropper. De strejfede omkring på flodsystemerne i Gardarige, og etablerede bosættelser ved Det Kaspiske Hav og Konstantinopel.

Væringernes helt store indryk kom, da slaviske stammer i området bad dem om at komme for at etablere orden, da disse stammer konstant var involveret i interne krige ("Vores land er rigt og stort, men styres af uorden. Kom og styr os og hersk over os."). Stammerne blev forenet og styret under Rurik af Novgorods ledelse, som før havde været leder for en gruppe væringer. Rurik havde etableret handelsbyer og -poster langs floderne Volga og Dnieper, som var velegnede til handel med Det Byzantinske Rige. Ruriks efterfølgere formåede at erobre og forene byer langs de to floders bredder, og de grundlagde Kijevriget. På trods af forskellighederne mellem væringene og de slaviske stammer i begyndelsen af 900-tallet, så begyndte væringene at integrere sig i det lokale samfund, og ved udgangen af 1200-tallet var det nye folk, Russerne, opstået.

Vikinger i Georgien
På trods af at ligge flere tusinde kilometer fra hinanden så havde middelalderlig Georgien og Skandinavien en fælles forbindelse. Omkring 1036 kom væringerne til en landsby nær Bashi ved floden Rioni for at etablere en permanent vikingebosættelse i Georgien.

Den georgiske krønike Kartlis Tskhovreba beskriver dem som omkring 3.000 mand, der havde rejst fra Skandinavien igennem det nuværende Rusland, hvor de havde roet ned ad floden Dnjepr og tværs over Det Sorte Hav. Kong Bagrat 4. tog imod dem, og accepterede nogle af dem som en del af landets hær. Adskillige hundrede vikinger kæmpede på Bagrats side under slaget ved Sasireti i 1047.

Andre vikinger fortsatte vestpå, hvorefter de forsvandt. Svenske forskere har for nylig foreslået en teori om, at den georgiske krønike omhandler den svenske vikingekspedition, der blev ledet af høvding Ingvar den vidfarne, som nævnes på flere runesten i Midtsverige.

Nordatlanten

Island

[[Fil:LandnamabokManuscriptPage.jpg|thumb|En side fra manuskriptet Landnámabók på Árni Magnússon-instituttet i Reykjavík, Island.]]

Island blev opdaget af Naddodd, der var en af de første bosættere på Færøerne, som sejlede fra Norge til Færøerne og undervejs for vild og drev til Islands østkyst. Naddodd kaldte landet for Snæland (Sneland). Den svenske søman Garðar Svavarsson drev ligeledes ved en tilfældighed til Islands kyst, og han fandt ud af, at det var en ø, som han navngav Garðarshólmi (bogstavelig talt Garðars Ø) og han blev der vinteren over i Húsavík. De første skandinavere, der med vilje sejlede til Garðarshólmi var Flóki Vilgerðarson, der også var kendt som Hrafna-Flóki (Ravne-Flóki). Flóki overvinterede ved Barðaströnd. Det var en kold vinter, og da han så noget drivis i fjordene gav han øen dens nuværende navn Ísland.

Egnetlige permanente bosættelser på Island kom omkring 870. Den første person, som bosatte sig fast på øen, har ofte været angivet som en norsk høvding ved navn Ingólfr Arnarson. Ifølge historien kastede han to udskårne træsøjle overbord, da han kom tæt på land, og svor at han ville slå sig ned, hvor de drev i land. Han sejlede herefter langs kysten indtil de blev fundet på den sydvestlige halvø, der i dag hedder Reykjanesskagi. Her slog han sig ned med sin familie omkring 874, på et sted han kaldte Reykjavík (Bugt med Røg) da geotermisk damp kom fra jorden. I dag ved man dog at han ikke nødvendigivs var den første med en fast bosættelse på øen, idet Náttfari, der var en af Garðar Svavarssons slaver, blev tilbage på Island, da hans herre rejste tilbage til Skandinavien.

 Grønland
I året 985 mener man at Erik den Røde opdagede Grønland efter han var sendt bort fra Island, for et mord begået i 982. Tre år senere, i 986, vente Erik den Røde tilbage fra Island til Grønland med 14 vikingeskibe (de tilbageværende ud af de 25 han medbragte på ekspeditionen). To områder langs Grønlands sydvestkyst blev koloniseret af nordboerne, inklusive Erik den Røde, omkring 986.

Landet var i bedste fald marginalt egnet til det nordiske landbrug. Bosætterne ankom i en varm periode, hvor afgrøder med en kort vækstsæson som rug og byg kunne dyrkes. De havde også får og kvæg til at få mad, uld og skind fra. Deres primære eksport var hvalrostænder, som kunne blive handlet for jern og andre materialer, som de ikke kunne producere lokalt. Grønland blev uafhængig af Norges konge i 1261. I 1200-tallet har befolkningen måske været helt oppe på 5.000 personer, der var delt mellem de to primære bosættelser Eystribygð (Østbygden) og Vestribygð (Vesterbygden). De bestod af omkring 250 gårde, der var delt op i omkring 14 småsamfund, der havde tilknyttet 14 kirker, hvoraf én var katedralen ved Gardar. Den katolske biskop i Grønland lå under ærkebiskoppen i Nidaros. Mange biskopper valgte dog at udføre deres hverv på afstand, og var således ikke bosat på Grønland. Årene gik og klimaet skiftede (se den lille istid), og i 1379 blev den nordligste bosættelse angrebet af skrælinger (norrønt for inuit). Høsten fejlede og handlen faldt, og den grønslandske koloni forsvandt gradvist. I 1450 havde den mistet kontakten med Norge og Island, og al omtale af den forsvandt, bortsat fra i nogle få skandinaviske legender.

 Nordamerika

Et norsk skibskaptajn ved navn Bjarni Herjólfsson stødte første gang på det nordamerikanske kontinent i 985, da han blev blæst ud af kurs på en tur fra Grønland til Island. Efterfølgende ekspeditioner fra Grønland (hvoraf nogle blev ledet af Leif den Lykkelige) udforskede området mod vest, i søgen efter større tømmer til at bygge med. Grønland havde kun små træer og buske, og tømmer var derfor en mangelvare her. Regelmæssig aktivitet fra Grønland gik til Ellesmere Island, Skraeling Island og Ruin Island for jagt og for handel med inuitter. En kortlevet sommerbosættelse blev etableret ved L'Anse aux Meadows, som ligger på den nordligste del af Newfoundland i det nuværende Canada. Siden 2012 er der blevet opdaget yderligere fem potentielle bosættelser fra Tanfield Valley i nord til Point Rosee i syd.

Grønlænderne kaldte det nyopdagede område for Vinland. Det er uvist om Vinland referer til den traditionelle opfattelse om at det bogstavelig talt er Vínland (vinets land), eller om det er en mere moderne tolkning Vinland (eng- eller græsområdeland). Under alle omstændigheder så fejlede nordiske bosættelser på dette kontinent, idet der ikke var nogen overordnet strategi og støtte fra Skandinavien. Der var for mange indfødte til at grønlænderne kunne erobre og fastholde områder, og de trak sig derfor tilbage til Grønland.

 Svalbard

Vikingerne opdagede muligvis Svalbard allerede i 1100-tallet. Ifølge nordiske kilder fandt man et land kendt som Svalbarð'', der bogstavelig talt betyder "kolde kyster". Dette kan dog også have været Jan Mayen, eller den østlige del af Grønland. Hollænderen Willem Barents foretog den første opdagelse af Svalbard, der med sikkerhed kan dokumenteres, i 1596.

Genetiske spor
Studier af genetisk diversitet har givet videnskabelige beviser, der bekræfter de arkæologiske fund fra vikingernes ekspansion. De har derudover givet information om mønstre i forfædre, der indikerer nye migrationer, og viser individuel bevægelse blandt forskelligartede områder. Forsøg på at fastlægge en historisk befolkningsgenetik er dog uhyre vanskeligt, da mange spor er forsvundet ved efterfølgende migrationer og demografiske udsving. Særligt hurtige migrationer i 1900-tallet har gjort det vanskeligt at fastslå hvilken tidligere genetik der har været dominerende i visse områder.

Genetisk beviser har modbevist flere almindelige opfattelser af vikingerne som primært plyndringsfolk. Et nyere forskningsstudie af Roger Highfield opsummerer moderne forskning og konkluderer at både mandlige og kvindlige genmarkører findes i flere områder, hvilket tyder på, at vikingerne i lige så høj grad koloniserede fremfor at plyndre og besætte. Dette stemmer dog ikke helt overens med uens fordelinger af mandlige og kvindlige haplotyper (se nedenfor), der indikerer at flere mænd end kvinder bosatte sig, hvilket er et tegn på en besættende population.

Mitokondria og Y-kromosom Haplotyper

Y-kromosom haplotyper tjener som markører for forfædre på mandlig side på samme vis som mDNA repræsenterer de mødrenes. Tilsammen giver de to metoder en mulighed for at spore folks genetiske historie og kortlægge de historiske migrationer blandt mænd og kvinder.

Islændinge bliver ofte betragtet som at have "reneste" nordiske gener, og de kan spore 75-80 % af deres gener til Skandinavien, og 20-25 % til Skotland og Irland. På mødrenes side stammer kun omkring 37 % fra Skandinavien, mens 68 % stammer fra Skotland og Irland. Island har også de mest veldokumenterede stamtræer, som i mange tilfælde går 15 generationer og omkring 300 år tilbage. Dette suppleres af en af de største genetiske optegnelser der er blevet indsamlet af deCODE genetics. Tilsammen giver disse to databaser et godt historisk indblik i den skandinaviske genetik, selvom generne på Island er blandet med nordisk-britisk migration.

Almindelige Y-Haplogrupper
Haplogruppe I1 er den mest almindelige haplotype blandt skandinaviske mænd. Den findes i 35 % af mænd i Danmark, Norge og Sverige, samt 40 % af mænd i det vestlige Finland. den er også fremherskende hos befolkningen langs Østersøen og Nordsøen, men bliver mindre almindelig længere sydpå.

Haplogruppe R1b er en anden meget almindelig haplotype i hele Vesteuropa. Den er dog ikke nogen direkte forbindelse mellem vikingerne og deres ekspansion. Der er indikationer på en mutation, R-L165, der muligvis er bragt til Storbritannien af vikingerne, men beviserne er ikke endegyldige.

C1
The mitokondrilelt C1 haplotype er hovedsageligt en asiatisk-amerikansk, der udviklede sig umiddelbart inden migrationern over Beringstrædet. Denne kvindlige haplotype er dog blevte fundet i flere islandske eksempler. Mens man oprindeligt troede at det kom fra en immigrant fra 1900-tallet, har mere komplette analyser vist, at denne haplotype har været på Island i mindst 300 år, og er særegnet for andre C1-linjer. Dette tyder på, at disse gener kan stamme fra personer, der er rejst mellem Island, Grønland og Vinland.

Navn og Y-Haplotype
Der er forskning som tyder på, at Y-Haplotyper i kombination med historien for visse efternavne kan give en god repræsentation af historiske befolkninger og deres bevægelsesmønstre, der giver en bedre repræsentation af dette, idet det forhindrer at mere moderne migrationer skjuler vandringerne.

Cys282Tyr
Cys282Tyr (eller C282Y) er en mutation af HFE genet der er blevet linket med de fleste tilfælde af hereditary hemochromatosis. Genetiske teknikker indikerer at denne mutation er sket for mellem 60 og 70 generationer siden, hvilket er mellem år 600-800, med en antagelse om at generationerne har en længde på 20 år. Den regionale fordeling af denne mutation blandt europæiske populationer indikerer at den stammer fra det sydlige Skandinavien, og har spredt sig med vikingernes ekspansion. Som følge af fremkomsten af denne mutation og de efterfølgende befolkningsbevægelser, er C282Y meget prominent i Storbritannien, Normandiet og det sydlige Skandinavien, selvom C282Y er blevet fundet i næsten alle de befolkninger, som har haft kontakt med vikingerne.

Se også
 Nordicisme
 The Exploration Museum

Referencer

Litteratur
 Stefansson, Jon, "The Vikings in Spain. From Arabic (Moorish) and Spanish Sources." In Saga-Book of the Viking Club: Vol. VI Proceedings. University of London King's College, 1909, p. 32.

Vikingetid
Nordens historie

Vikingernes ekspansion


Sange i solen  er en dansk thriller fra 2017. Filmen blev instrueret af Kristian Sejrbo Lidegaard.

Medvirkende
 Emma Sehested Høeg
 Victoria Carmen Sonne
 Charlotte Munck
 Anders Mossling
 Ina-Miriam Rosenbaum

Eksterne henvisninger

Thrillerfilm fra Danmark
Danske film fra 2017

Sange i solen


عصام الدين امين أبو العينين لاعب كرة سلة مصري ولد سنة1958 في مصر في مدينة بورسعيد ثم انتقل الي مدينة الإسكندرية الي موطن عائلة امه وهو في الثانية من عمرهِ حيث ان أبوه قد مات فهو يتيم الأب دخل عصام الدين مدرسة الأخاء الإسلامية وهو في الحضانة ثم انتقل الي مدرسة الجمعية الخيرية أثناء المرحلة الإعدادية ثم انتقل الي مدرسة الإسكندرية الثانوية -المشير أحمد بدوي حاليا- انضم الي فريق كرة السلة بنادي الإتحاد السكندري وهو بالصف الثالث الإعدادي.

الانضمام إلي نادي الاتحاد
كان انضمام عصام إلي نادي الاتحاد صدفة حيث انه كان يسير في شارع جرين عندما لفت انتباه المدرب القدير دكتور عبد الوهاب نظرا لطوله الفارع نسبة الي سنه إذ ان طوله كان متران وهو في الرابعة عشر.

أخذ عصام يتدرج في فرق نادي الاتحاد السكندري حتي لعب في فريق الدرجة الأولي وهو ابن الثامنة عشر حيث لعب بجوار لاعبون كان يرغب في اللعب بجوارهم مثل عوض عبد النبي.

تلقيبه بالعملاق الأبيض
خاض عصام الدين العديد من المباريات مع نادي الاتحاد واطلق عليه من قبل المعلقين والجمهور العملاق الأبيض وفاز معهم بالعديد من البطولات حيث ظل نادي الاتحاد محتكرا للبطولات المحلية لمدة اربع سنوات متتالية.

انضمامه لمنتخب مصر
شارك عصام الدين مع منتخب مصر لمدة سبع سنوات متتالية ولم يخرج من المنتخب إلا لإصابة عينه والرباط الصليبي ولكنه عاد من جديد ليشارك في اولمبياد لوس انجليس عام 1984. بعد أولمبياد لوس انجليس اعتزل عصام دوليا بعد أن اشترك في أكثر من 120 مباراة دولية.

اعتزاله
اعتزل العملاق الأبيض عام 1991 لينهي مسيرته كلاعب.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
لاعبو كرة سلة أولمبيون مصريون
لاعبو كرة سلة في الألعاب الأولمبية الصيفية 1984
لاعبو كرة سلة مصريون
مواليد 1373 هـ
مواليد 1954
مواليد 1958

عصام أبو العينين


Robyn Mason Dawes (* 23. Juli 1936 in Pittsburgh; † 14. Dezember 2010 in Alliance, Ohio) war ein amerikanischer Psychologe, der sich auf Entscheidungstheorien spezialisiert hatte. Dabei verband er rational choice mit psychoanalytischen Theorien.

Dawes erhielt 1958 einen Bachelor of Arts in Philosophie an der Harvard University. Einen Master in klinischer Psychologie erwarb er 1960 an der University of Michigan, Ann Arbor, wo er 1963 auch in mathematischer Psychologie promovierte.

In seiner beruflichen Karriere lehrte er an der University of Oregon, wo er Dekan wurde und arbeitete am Oregon Research Institute. 1985 begann er seine Arbeit an der Carnegie Mellon University, wo er später ebenfalls Dekan wurde. Er erhielt die Mitgliedschaft in der American Academy of Arts and Sciences und wurde 2006 auch als fellow in die American Statistical Association gewählt. 2009 ging er in den Ruhestand.

Dawes starb 2010 an Parkinson.

Werke

Siehe auch
 Confusion of the Inverse

Psychologe
Hochschullehrer (University of Oregon)
Hochschullehrer (Carnegie Mellon University)
Mitglied der American Academy of Arts and Sciences
US-Amerikaner
Geboren 1936
Gestorben 2010
Mann

Robyn Dawes


La Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina fue una institución que tenía por objeto el mejoramiento del cine argentino que se fundó el 22 de noviembre de 1941 y funcionó hasta que fue disuelta en 1955. Es el antecedente de la actual Academia de las Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina, fundada en 2004.

Historia
Los críticos de cine Manuel Peña Rodríguez, que ese año había fundado el Museo Cinematográfico Argentino, y Chas de Cruz, un miembro adherente del Museo, bosquejaron en base al conocimiento personal de la Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas de Hollywood que habían adquirido en sus viajes como periodistas el camino para formar una similar en el país.

El plan requería primer término agrupar separadamente a los miembros de cada especialidad, formando las que pasarían a ser ramas de la Academia, tarea ardua porque sólo había asociaciones de Productores, Exhibidores y Actores, o sea que faltaban las de Directores, Directores de Fotografía, Sonidistas, Periodistas, Argumentistas, Adaptadores, Músicos, Escenógrafos y Laboratorios. Con paciencia, buenos modos y entusiasmo lograron ese objetivo, así como la designación por cada rama de los delegados que reunidos en la sede del Museo, Ríobamba 423, el 22 de noviembre de 1941 fundaron la Academia y eligieron autoridades: presidente, Mario Soffici; vicepresidente, Manuel Peña Rodríguez; secretarios, Chas de Cruz y Connio Santini; junta de gobierno, Alberto de Zavalía, Sebastián Chiola, Luis César Amadori, Hugo Mac Dougall, Ulyses Petit de Murat y Sebastián M. Naón.

Otros delegados que estaban presentes y no ocuparon ningún cargo fueron el director Francisco Mugica, el director de fotografía Alberto Etchebehere, el sonidista Jorge Di Lauro, los actores Enrique Serrano, Paulina Singerman, Mecha Ortiz y Nicolás Fregues, el exhibidor Marcos Sánchez, los periodistas Luis María Álvarez y Raimundo Calcagno, los productores Atilio Mentasti, Miguel Machinandiarena y Olegario Ferrando, los argumentistas Sixto Pondal Ríos y Ramón Gómez Masía, el músico Alejandro Gutiérrez del Barrio y el escenógrafo Ralph Pappier.

Objetivos
Conforme sus estatutos la Academia "funcionará con carácter representativo y con fines exclusivamente artísticos, técnicos, culturales y sociales en cuanto se refiere a la aglutinación de la gran familia cinematográfica y el establecimiento de su prestigio. Se entenderá por tales, aparte de aquellos que el organismo juzgue oportuno agregar, la otorgación anual de premios a las labores generales y especializadas más notables dentro de la producción cinematográfica argentina en la forma que se determine; el estímulo de las artes y ciencias cinematográficas mediante su estudio, experimentación, debate y práctica; el fomento de las relaciones entre las diversas ramas necesarias a los espectáculos de la pantalla y con las entidads similares del extranjero; las investigaciones de orden técnico; la valorización de las contricuione del cinemtógrafo a la cultura y conservación del régimen democrático de acuerdo con las leyes del país, complemento indispensable para la subsistencia y crecimiento del cinematógrafo. La Academia ...no podrá tener carácter comercial, ni podrá intervenir en pleitos interreligiosos, intergremiales o políticos."

Con el avance del gobierno peronista en el poder, la Academia fue adquiriendo un matiz cada vez más politizado y hubo quienes acusaron que directivos de la misma recibían favores del Estado en materia de créditos y película virgen (que escaseaba ya desde la guerra), tal como por ejemplo se sugiere en el filme Ay, Juancito, de Héctor Olivera. El gobierno surgido del golpe de Estado de septiembre de 1955 dispuso la disolución de esa Academia y en 2004 se fundó la actual entidad Academia de las Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina.

Premios anuales
Los premios, denominados Cóndor Académico comenzaron a otorgarse a partir de la producción de 1941 y a esa primera ceremonia asistió el actor estadounidense Orson Welles.

Notas

Referencias

Academia de Artes y Ciencias Cinematográficas de la Argentina


يونس بك يفكيروف  الرئيس السابق لجمهورية إنغوشيتيا الروسية، من 31 أكتوبر 2008 إلى 24 يونيو 2019. عينه الرئيس فلاديمير بوتين نائبًا لوزير الدفاع في 8 يوليو 2019.

خريجو أكاديمية ميخائيل فاسيليفتش فرونزه العسكرية
أبطال الاتحاد الروسي
أشخاص على قيد الحياة
إنغوشيون
شخصيات حروب الشيشان
عسكريون روس
قادة إنغوشيا
مسلمون سنة روس
مواليد 1383 هـ
مواليد 1963
ناجون من هجوم إرهابي
قادة كيانات روسيا الاتحادية

يونس بك يفكيروف


El Grupo Deportivo Genil, es un club ciclista de la ciudad de Granada (España) creado el 10 de abril de 1965 por José Moleón Calero y su hijo menor Enrique Moleón Espigares y en un principio formado por jóvenes que se acercaban a su taller de bicicletas, que se agrupaban bajo el nombre de Peña Ciclista "El Salón", por estar su negocio situado junto al río Genil, en el Paseo del Salón de la ciudad de Granada, siendo oficializado el cambio a su actual nombre de "Genil", en homenaje al río que cruza y baña Granada.  Junto a la Peña Ciclista Semar, son los clubes con más años en activo de la provincia de Granada.

En 1995 el Grupo Deportivo Genil recibió la medalla de oro y brillantes de la Federación Andaluza de Ciclismo y en diciembre de 2015 una distinción, con placa conmemorativa, en reconocimiento a su 50 aniversario en la gala del ciclismo andaluz , celebrada en la localidad granadina de Almuñécar.

El Grupo Deportivo Genil fundó la primera escuela de ciclismo de Andalucía que dedicó a la memoria del malogrado Manuel Galera, en el año 1974.

En 1979 el club fue patrocinado por la empresa granadina "Ávila Rojas", creándose el G.D. Genil-Ávila Rojas, germen del legendario equipo ciclista a nivel nacional durante tres décadas. Esta unión duró hasta 1984, en que se desvinculó de la empresa constructora, creando el G.D Genil-TechLuz.

Historia
Una vez entregada la Unión Velocipédica Granadina a la Federación Andaluza Oriental de Ciclismo en 1972, le propusieron al Grupo Deportivo Genil hacerse cargo de la misma, acción que fue rechazada, no adoptando su nombre, manteniéndose con su actual nombre y realizando una transición organizando carreras y recuperando algunas clásicas: campeonatos provinciales, la subida al llano de la perdiz, la Carrera del Pavo, además de challenges y la creación y organización del Memorial Manuel Galera en sus tres primeras ediciones de 1972 a 1974.

Fue sucesor en organización de muchas pruebas a la Unión Velocipédica Granadina, desaparecida en diciembre de 1972, que fuese cofundada por el propio José Moleón Calero en el año 1930, quien además la presidió.

El Club creó equipos ciclistas en todas las categorías y a partir de 1968 comenzó en la categoría de aficionados participando en un gran número de carreras por todo el territorio nacional.

Escuela de ciclismo

El Grupo Deportivo GENIL fundó la Primera Escuela de Ciclismo en Andalucía en el año 1974, en memoria del corredor ciclista granadino fallecido Manuel Galera, instaurando también una prueba en el calendario ciclista anual dedicada al ciclista, organizada en sus tres primeras citas por el propio G.D. Genil, tras rendir visita y entregar una corona de flores a Manuel Galera en su morada en el cementerio de la ciudad de Armilla (Granada) durante los 15 años siguientes tras su fatal accidente. Esta escuela fue la cuna deportiva donde se iniciaron corredores granadinos que llegaron a categoría profesional como: Antonio Manuel Huete, Aurelio Robles, Manuel Fernández Ginés o Blas Giner.

Años en competición

Se crearon equipos ciclistas en todas las categorías competitivas, participando en vueltas de carácter nacional e internacional, destacando entre ellas las de Segovia, Gerona,, Cáceres Lérida, Mallorca, Tarragona y cinturón de Cataluña. En esta primera etapa del club, pueden citarse corredores en el ciclismo regional como Manuel Pertíñez, Hubert Janssens, Stephan Deweure, Fco. Barrales, Jesús Ángel Camarero (actualmente presidente de la Federación Granadina de Ciclismo), Antonio García García, Miguel y Esteban García Roldán o Juan Fdez. Pozo, vencedores de campeonatos granadinos, andaluces y de pruebas ciclistas como el Memorial Manuel Galera entre otras, generando también, multitud de campeones a nivel provincial, como regional.

El Grupo Deportivo Genil creó las primeras licencias femeninas, como la de Rosario Robles Jiménez y aleccionó a Juán Zurano en Genil, Hermenegildo Castillo, Ángel Ocaña, Jorge Díaz, José Manuel Ruiz, Francisco Moleón, Manuel R. Jiménez y Raimundo Ortega en GENIL-Ávila Rojas, Ignacio y Raul Sánchez, Manuel Fernández Ginés  y Jordi Casillas en GENIL-Tech Luz y Fco. José Lara, Francisco Cabello, Antonio J. Arias, José Enrique Espigares en Tech-Luz entre otros corredores que se encuentran integrados en la sección Inscripción Histórica de Corredores de su portal web.

Durante el periodo relacionado con el ciclismo de competición aparecen vinculados a este club ciclistas que compitieron más tarde, en las décadas de 1980 y 1990, en el campo profesional como Ángel Ocaña, Francisco Espinosa, Pedro Pérez, Antonio Manuel Huete, Aurelio Robles, Blas Giner, Ignacio Rodríguez, Fco. José Lara, Francis Cabello y el único campeón de España, nacido y formado como ciclista en Granada, Manuel Fernández Ginés.

En cicloturismo, organizó la Ruta Ciclista de las Alpujarras, así como la Ruta Ciclista a España en 1984 y a la Ruta Granada-París en 1985.

Algunas de las marca patrocinadoras granadinas del Grupo Deportivo Genil que se unieron junto a su nombre fundacional fueron: Peugeot, Auto Andaluz, Ávila Rojas o Tech-Luz, entre otros.

Actualidad del club

A finales de la década de 1980 el Grupo Deportivo GENIL estuvo en trance de desaparecer, pero Enrique Moleón lo recuperó a partir de 1991, aunque con una vertiente totalmente orientada a la práctica ciclo-deportiva.

En 2012, dentro de los objetivos del club, se mantiene un calendario oficial de marchas, de carretera entre febrero y octubre y participan cada año en pruebas ciclo-deportivas del calendario nacional como(Marcha cicloturista Quebrantahuesos "La Perico", "La Induráin", "La Sufrida", Subida al Veleta, etc.) e internacional Maratona de los Dolomitas, La Marmotte, Marcha al Stelvio, etc.

Desde 1992, durante el periodo invernal, los domingos realizan marchas en bicicleta de montaña por las sierras que rodean Granada, con alguna incursión en otras sierra béticas de provincias andaluzas (Málaga, Jaén, Cádiz) o algo más lejos, como la ruta Lhasa-Katmandú cruzando el Tíbet y el Nepal. En los últimos años, un grupo de componentes ha optado por mantener durante el periodo de invierno la actividad de carretera adaptando las etapas a las inclemencias climatológicas aunque con una vertiente totalmente orientada a la práctica ciclo-deportiva, donde cada año, más integrantes del club se incorporan a la misma, que cuenta con un calendario previo, lo que permite conocer con antelación las etapas que se realizan.

Palmarés

 Campeonatos obtenidos en diferentes categorías federativas.

Referencias

Ciclismo de base
Cicloturismo
Ciclismo en Andalucía
Deporte en Granada
Equipos ciclistas amateur de España

Grupo Deportivo Genil


Det Hindu–arabiske talsystem (også kaldet det arabiske talsystem eller hinduistiske talsystem) er et positionelt decimalt talsystem, der er det mest almindelige talsystem i verden. Det var et gammelt indisk talsystem, der blev reintroduceret i bogen Om Beregning med Hindu-Tal skrevet af den middelalderlige iranske matematiker og ingeniør al-Khwarizmi. Systemet spredte sig senere til middelalderens Europa i højmiddelalderen.

Systemet er baseret på ti (oprindeligt ni) forskellige tegntyper. Symbolerne (cifre), der anvendes til at repræsentere systemet er i princippet uafhængig af systemet selv. De symboler, der er i brug i dag nedstammer fra de ligeledes indiske Brahmi-tal, og har været delt op i forskellige typografiske varianter siden middelalderen.

Disse symbolsæt kan opdeles i tre hovedgrupper: (vestlige) arabertal, der oprindeligt brugtes i Nordvestafrika og i Europa (og i dag i det meste af verden), østlige arabertal (også kaldet "de Indiske tal"), der anvendes i Mellemøsten, og de indiske tal, der anvendes på det indiske subkontinent.

Etymologi
Hindu-arabiske eller indo-persiske tal stammer fra Indien. Efter deres genindførelse i bogen Om Beregning med Hindu-Tal skrevet af den middelalderlige persiske matematiker og ingeniør al-Khwarizmi (hvis navn blev translittereret til latin som "Algoritmi"), begyndte man blandt persiske og arabiske matematikere at henvise til dem som "hindu-tal" (hvor "hindu" betød Indisk). Efter den efterfølgende introduktion i Europa blev de betegnet som "arabertal", baseret på en udbredt misforståelse der knytter hele den orientalske videnskab til det arabiske folk.

Positionel notation
Det hindu–arabiske talsystem er designet til positionel notation i et titalssystem. I en mere udviklet form bruger den positionelle notation også en decimalmarkør (oprindeligt en markering over enerne, mens det nu er normalt at indsætte et komma eller punktum, som adskiller enere fra tiendedele), og (i matematisk brug) også et symbol for "disse cifre gentager sig i det uendelige". I moderne brug er dette sidste symbol normalt en vinculum (en vandret linje, der er placeret over de gentagende cifre). I denne mere udviklede form kan talsystem symbolisere ethvert rationalt tal ved hjælp af kun 13 symboler - de ti cifre, decimalmarkøren, vinculum, samt et symbol (minustegn) til at angive negative tal.

Selv når tallene bruges i tekst skrevet med det arabiske alfabet ("abjad"), der læses fra højre mod venstre, skrives tallene med de mest betydende cifre til venstre, så de læses fra venstre mod højre.

Symboler
Forskellige symbolsæt bruges til at repræsentere tal i det Hindu–arabiske talsystem. De fleste er udviklet fra Brahmi tal.

De symboler, der anvendes til at repræsentere systemet er delt op i forskellige typografiske varianter siden middelalderen, arrangeret i tre hovedgrupper:

 De udbredte Vestlige "arabertal", der anvendes med det latinske, Kyrilliske og græske bogstaver i tabellen, nedstammer fra "Vest arabertal", som blev udviklet i al-Andalus, og Maghreb (der er to typografiske stilarter for at gøre det vestlige arabertal, der er kendt som foring tal og tekst, tal).
 "Arabisk–Indiske" eller "Østlige arabertal" bruges med arabiske skrifttegn, som er udviklet primært i, hvad der nu er Irak. En variant af de Østlige arabiske tal er brugt i persisk og Urdu.
 De Indiske tal i brug med scripts af Brahmic familie i Indien og Sydøstasien. Hver af de ca halv snes store scripts i Indien har sine egne tal, bogstaver (som man vil bemærke, når perusing Unicode-diagrammer).

Tegntyper sammenligning

Som i mange nummerering systemer, tallene 1, 2, og 3, repræsenterer simpel optælling mærker; 1 er en enkelt linje, 2 være to linjer (nu forbundet med en diagonal) og 3 er tre linjer (nu forbundet med to lodrette streger). Efter tre numre har de, en tendens til at blive mere komplekse symboler (eksempler herpå er de Kinesiske tal og Romertal). Teoretikere mener, at det er, fordi det bliver svært at øjeblikkeligt at tælle objekter seneste tre.

Se også

 Arabertal
 Decimal
 Positionelle notation
 Rejsemål
 Historien om matematik
 0 (antal)

Noter

Referencer

Bibliografi

 Menninger, Karl W. (1969). Antal Ord og Antal Symboler: En kulturhistorie af Numre. MIT Press. .
 På slægtsforskning for moderne tal af Edward Clive Bayley

Talsystemer

Hindu-arabertal systemet


La  cérémonie des British Academy Film Awards, organisée par la British Academy of Film and Television Arts (BAFTA), a lieu le 13 mars 2022 au Royal Albert Hall pour récompenser les films sortis en 2021.

Les nominations sont dévoilées le . Le film Dune est le plus nommé, avec 11 nominations et remporte 5 prix.

Palmarès

Meilleur film
Note : la catégorie du meilleur film récompense les producteurs.
 The Power of the Dog – Jane Campion, Iain Canning, Roger Frappier, Tanya Seghatchian et Emile Sherman Belfast – Laura Berwick, Kenneth Branagh, Becca Kovacik and Tamar Thomas
 Don't Look Up : Déni cosmique (Don't Look Up) – Adam McKay and Kevin Messick
 Dune – Cale Boyter, Mary Parent et Denis Villeneuve
  Licorice Pizza – Paul Thomas Anderson, Sara Murphy and Adam Somner

 Meilleur film britannique
Note : la catégorie du meilleur film britannique récompense les producteurs.
 Belfast – Kenneth Branagh, Laura Berwick, Becca Kovacik et Tamar Thomas After Love – Aleem Khan et Matthieu de Braconier
 Ali & Ava – Clio Barnard et Tracy O'Riordan
  The Chef  (Boiling Point) – Philip Barantini, Bart Ruspoli, Hester Ruoff et James Cummings
 Cyrano – Joe Wright, Tim Bevan, Eric Fellner, Guy Heely et Erica Schmidt
 Tout le monde parle de Jamie (Everybody's Talking About Jamie) – Jonathan Butterell, Peter Carlton, Mark Herbert et Tom MacRae
 House of Gucci – Ridley Scott, Mark Huffam, Giannina Scott, Kevin J. Walsh, Roberto Bentivegna et Becky Johnston
 Last Night in Soho – Edgar Wright, Tim Bevan, Eric Fellner, Nira Park et Krysty Wilson-Cairns
 Mourir peut attendre (No Time to Die) – Cary Joji Fukunaga, Barbara Broccoli, Michael G. Wilson, Neal Purvis, Robert Wade et Phoebe Waller-Bridge
 Clair-obscur (Passing) – Rebecca Hall, Margot Hand, Nina Yang Bongiovi et Forest Whitaker

 Meilleure réalisation
 Jane Campion – The Power of the Dog
 Paul Thomas Anderson – Licorice Pizza Audrey Diwan – L'Événement Julia Ducournau – Titane Ryusuke Hamaguchi – Drive My Car Aleem Khan – After LoveMeilleur acteur
 Will Smith – La Méthode Williams (King Richard)
 Adeel Akhtar – Ali & Ava
 Mahershala Ali – Swan Song
 Benedict Cumberbatch – The Power of the Dog
 Leonardo DiCaprio – Don't Look Up : Déni cosmique (Don't Look Up)
 Stephen Graham – The Chef  (Boiling Point)

Meilleure actrice
 Joanna Scanlan – After Love
 Lady Gaga – House of Gucci
 Alana Haim – Licorice Pizza Emilia Jones – Coda Renate Reinsve – Julie (en 12 chapitres)
 Tessa Thompson – Clair-obscur (Passing)

 Meilleur acteur dans un second rôle
 Troy Kotsur – Coda
 Mike Faist – West Side Story
 Ciarán Hinds – Belfast
 Woody Norman – Nos âmes d'enfants (C'mon C'mon)
 Jesse Plemons – The Power of the Dog
 Kodi Smit-McPhee – The Power of the Dog

Meilleure actrice dans un second rôle
 Ariana DeBose – West Side Story
 Caitriona Balfe – Belfast
 Jessie Buckley – The Lost Daughter
 Ann Dowd – Mass
 Aunjanue Ellis – La Méthode Williams (King Richard)
 Ruth Negga – Clair-obscur (Passing)

 Meilleur scénario adapté
 Coda – Sian Heder
 Drive My Car – Ryusuke Hamaguchi et Takamasa Oe
 Dune – Eric Roth, Jon Spaihts et Denis Villeneuve
 The Lost Daughter – Maggie Gyllenhaal
 The Power of the Dog – Jane Campion

Meilleur scénario original
 Licorice Pizza – Paul Thomas Anderson
 Being the Ricardos – Aaron Sorkin
 Belfast – Kenneth Branagh
 Don't Look Up : Déni cosmique (Don't Look Up) – Adam McKay
 La Méthode Williams (King Richard) – Zach Baylin

 Meilleurs décors
 Dune – Patrice Vermette et Zsuzsanna Sipos Cyrano – Sarah Greenwood et Katie Spencer
 The French Dispatch – Adam Stockhausen et Rena DeAngelo
 Nightmare Alley – Tamara Deverell et Shane Vieau
 West Side Story – Adam Stockhausen et Rena DeAngelo

 Meilleurs costumes
 Cruella – Jenny Beavan Cyrano – Massimo Cantini Parrini
 Dune – Robert Morgan et Jacqueline West
 The French Dispatch – Milena Canonero
 Nightmare Alley – Luis Sequeira

 Meilleurs maquillages et coiffures
 Dans les yeux de Tammy Faye - (The Eyes of Tammy Faye) – Linda Dowds, Stephanie Ingram et Justin Raleigh Cruella – Naomi Donne et Nadia Stacey
 Cyrano – Alessandro Bertolazzi et Siân Miller
 Dune – Love Larson et Donald Mowat
 House of Gucci – Frederic Aspiras, Jane Carboni, Giuliano Mariana et Sarah Nicole Tanno

 Meilleure photographie
 Dune – Greig Fraser
 Nightmare Alley – Dan Laustsen
 No Time to Die – Linus Sandgren
 The Power of the Dog – Ari Wegner
 Macbeth (The Tragedy of Macbeth) – Bruno Delbonnel

Meilleur montage
 No Time to Die – Tom Cross and Elliot Graham Belfast – Úna Ní Dhonghaíle
 Dune – Joe Walker
 Licorice Pizza – Andy Jurgensen
 Summer of Soul – Joshua L. Pearson

 Meilleurs effets visuels
 Dune – Brian Connor, Paul Lambert, Tristan Myles et Gerd Nefzer Free Guy – Swen Gillberg, Bryan Grill, Nikos Kalaitzidis et Dan Sudick
 Ghostbusters: Afterlife – Aharon Bourland, Sheena Duggal, Pier Lefebvre et Alessandro Ongaro
 Matrix Resurrections – Tom Debenham, Huw J. Evans, Dan Glass et J. D. Schwalm
 No Time to Die – Mark Bakowski, Chris Corbould, Joel Green et Charlie Noble

 Meilleur son
 Dune – Ron Bartlett, Theo Green, Doug Hemphill, Mark Mangini et Mac Ruth Last Night in Soho – Tim Cavagin, Dan Morgan, Colin Nicolson et Julian Slater
 No Time to Die – James Harrison, Simon Hayes, Paul Massey, Oliver Tarney et Mark Taylor
 Sans un bruit 2 – Erik Aadahl, Michael Barosky, Brandon Proctor et Ethan Van der Ryn
 West Side Story – Brian Chumney, Tod A. Maitland, Andy Nelson et Gary Rydstrom

 Meilleure musique de film
 Dune – Hans Zimmer Being the Ricardos – Daniel Pemberton
 Don't Look Up : Déni cosmique (Don't Look Up) – Nicholas Britell
 The French Dispatch – Alexandre Desplat
 The Power of the Dog – Jonny Greenwood

 Meilleur film en langue étrangère
 Drive My Car – Ryusuke Hamaguchi et Teruhisa Yamamoto
 La Main de Dieu – Paolo Sorrentino et Lorenzo Mieli
 Madres paralelas – Pedro Almodóvar et Agustín Almodóvar
 Petite Maman – Céline Sciamma et Bénédicte Couvreur
 Julie (en 12 chapitres) – Joachim Trier et Thomas Robsahm

 Meilleur film d'animation
 Encanto – Jared Bush, Byron Howard, Yvett Merino et Clark Spencer Flee – Jonas Poher Rasmussen et Monica Hellström
 Luca – Enrico Casarosa et Andrea Warren
 Les Mitchell contre les machines – Mike Rianda, Phil Lord et Christopher Miller

 Meilleur film documentaire
 Summer of Soul – Ahmir "Questlove" Thompson, David Dinerstein, Robert Fyvolent et Joseph Patel
 Becoming Cousteau – Liz Garbus et Dan Cogan
 Cow – Andrea Arnold et Kat Mansoor
 Flee – Jonas Poher Rasmussen et Monica Hellström
 The Rescue – Elizabeth Chai Vasarhelyi, Jimmy Chin, John Battsek et P. J. van Sandwijk

Meilleur casting
 West Side Story – Cindy Tolan
 Dune – Francine Maisler
 La Main de Dieu – Massimo Appolloni et Annamaria Sambucco
  La Méthode Williams (King Richard) – Rich Delia et Avy Kaufman

 Meilleur court métrage
 The Black Cop – Cherish Oleka Femme – Sam H. Freeman, Ng Choon Ping, Sam Ritzenberg et Hayley Williams
 The Palace – Jo Prichard
 Stuffed – Joss Holden-Rea et Theo Rhys
 Three Meetings of the Extraordinary Committee – Max Barron, Daniel Wheldon et Michael Woodward

 Meilleur court métrage d'animation
 Do Not Feed the Pigeons – Antonin Niclass, Vladimir Krasilnikov et Jordi Morera Affairs of the Art – Les Mills et Joanna Quinn
 Night of the Living Dread – Danielle Goff, Hannah Kelso, Ida Melum et Laura Jayne Tunbridge

 Meilleur nouveau scénariste, réalisateur ou producteur britannique
 The Harder They Fall – Jeymes Samuel (scénariste/réalisateur) After Love – Aleem Khan (scénariste/réalisateur)
 The Chef  (Boiling Point) – James Cummings (scénariste) et Hester Ruoff (producteur)
 Keyboard Fantasies – Posy Dixon (scénariste/réalisateur) et Liv Proctor (producteur)
 Clair-obscur (Passing) – Rebecca Hall (scénariste/réalisateur)

 EE Rising Star Award
 Lashana Lynch''
 Ariana DeBose
 Harris Dickinson
 Millicent Simmonds
 Kodi Smit-McPhee

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 British Academy Film Awards
  des
  des César
  des

Liens externes

  BAFA 2022 sur l'Internet Movie Database

British Academy Film Awards
British Academy Film Awards
British Academy Film Awards
British Academy Film Awards

75e cérémonie des British Academy Film Awards


Caterina Gattilusio (; fallecida en agosto de 1442) fue la segunda esposa de Constantino XI Paleólogo, último emperador bizantino, cuando todavía era déspota de Morea.

Era hija de Dorino de Lesbos y Orietta Doria. En 1440, Caterina se comprometió con Constantino Paleólogo. La crónica de Jorge Frantzés registra que el propio autor llegó a la isla de Lesbos el 6 de diciembre de 1440 para negociar la mano de Caterina.

Al año siguiente, Constantino Paleólogo zarpó hacia Lesbos con Frantzés y Lucas Notaras y, en agosto se celebró el matrimonio en Mitilene. Al año siguiente Constantino Paleólogo zarpó a Morea para reanudar sus funciones. Sin embargo, el matrimonio duró aproximadamente un año: Constantino Paleólogo, al regresar a Constantinopla en julio de 1442, se detuvo en Mitilene para recoger a su consorte y se dirigió a Lemnos donde fue detenido por, como describe Frantzés, «toda la flota turca». Aunque la flota turca partió a los pocos días, Caterina enfermó y sufrió un aborto espontáneo ese agosto. Murió poco después en Paleocastro en Lemnos. Constantino Paleólogo nunca se volvió a casar.

Referencias

Bibliografía

Nobles de Grecia del siglo XV
Dinastía de los Paleólogos
Mujeres del Imperio bizantino del siglo XV
Fallecidas por parto
Casa de Gattilusio
Griegas del siglo XV
Italianas del siglo XV

Caterina Gattilusio


Împărțirea cu zero sau împărțirea la zero este împărțirea în care împărțitorul (sau divizorul) este zero.

Formal, o astfel de împărțire poate fi exprimată sub forma unei fracții de tipul , unde a este numărătorul fracției sau deîmpărțitul operației. În aritmetica elementară, expresia reprezentând împărțirea la zero nu are sens, întrucât nu există niciun număr care multiplicat cu zero să dea rezultatul a (pentru orice a nenul, ori  a ≠ 0). Ca atare, împărțirea la zero este o operație nedefinită.

Însă împărțind un număr a la un număr n foarte mic, adică în vecinătatea lui zero (de exemplu o milionime), se poate da un sens fracției anterioare, locul lui 0 fiind luat de numărul n foarte mic apropriat de zero . Acesta este un exemplu de aproximare a unui număr printr-un șir de numere progresiv descrescătoare spre numărul dat, constituind o trecere la limita unui șir numeric convergent. Împărțirea cu acest număr foarte mic dă un număr foarte mare. Cu cât numărul variabil de la numitor este mai mic, adică este mai apropriat de zero, cu atât rezultatul împărțirii este mai mare. Valorea limită infinit se obține prin micșorarea nelimitată a numărului foarte mic n.

Din moment ce orice număr înmulțit (multiplicat) cu zero este zero, expresia  este de asemenea nedefinită, iar atunci când se prezintă sub forma unei limite, devine una din formele de nedeterminare.

Istoric, una dintre cele mai timpurii referințe la imposibilitatea matematică de a conferi o valoare exactă operației reprezentate de împărțirea cu zero () este conținută în lucrarea lui George Berkeley din 1734, The Analyst ("ghosts of departed quantities" - "fantome ale cantităților pierdute"), o lucrare critică la adresa calcului infinitezimal.

Există structuri matematice în care operația  este definită pentru unele din numerele "a", așa cum ar fi în sfera Riemann și ; totuși, astfel de structuri nu pot satisface nici o regulă obișnuită din aritmetică (vezi axiome pentru corpuri).

În programele calculatoarelor, o eroare de program poate rezulta dintr-o încercare de a diviza cu zero. În funcție de mediul de programare și de tipul numărului (de exemplu, în cazul virgulei mobile sau a unui număr întreg) este împărțit la zero, poate genera infinit (pozitiv sau negativ) de către standardul de virgulă mobilă IEEE 754, generează prin excepție un mesaj de eroare, care este cauza terminării programului, rezultând o valoare specială precum o valoare de tipul NaN, sau o  via unei bucle infinite sau ca rezultat al unei .

Chiar dacă împărțirea cu zero nu are sens în mulțimea numerelor reale, studiul acestei probleme conduce la noi considerații atât matematice, cât și filozofice în ceea ce privește concepte de bază ca: număr, mulțime, calcul etc.

Aritmetica elementară
Atunci când diviziunea este explicată la nivelul aritmeticii elementare, este adesea considerată divizarea unui mulțimi de obiecte în părți egale.

Spre exemplu, având zece fursecuri la dispoziție și aceste prăjiturele să fie distribuite în mod egal unui număr de cinci persoane, aflate la o masă. Fiecare persoană ar primi  = 2 fursecuri. În mod similar, dacă există zece fursecuri și doar o singură persoană la masă, acea persoană ar primi  = 10 fursecuri, deci toate cele 10 fursecuri.

Deci, pentru împărțirea la zero, întrebarea devine "Care este numărul de fursecuri pe care fiecare persoană le primește atunci când cele 10 fursecuri sunt distribuite în mod egal între 0 persoane, aflate la o masă?" Anumite cuvinte pot fi identificate în întrebare pentru a evidenția problema. Problema cu această întrebare este "când". Nu există nici o modalitate de a distribui 10 prăjiturele nimănui. În jargonul matematic, un set de 10 elemente nu poate fi partiționat în subseturi (submulțimi) de 0 elemente. Deci , cel puțin în aritmetica elementară, se consideră a fi fie lipsit de sens, fie nedefinit.

Algebră

Împărțirea ca operație inversă înmulțirii

Sofisme - Imposibilități - Demonstrații greșite

Un motiv convingător pentru a nu permite divizarea prin zero este că, dacă ar fi permisă, vor apărea multe rezultate absurde, efecte ale unor contradicții (adică falsități sau demonstrații greșite) cum ar fi egalitatea a două numere diferite.

Când se lucrează cu numere este ușor să se determine când se face o încercare  nepermisă de a diviza prin zero. De exemplu în următoarele două "demonstrații" de mai jos, ambele încercând a "convinge" că 1 = 2 (!?).

Prima "demonstrație"
Dându-se cele de mai jos:

următoarea egalitate este adevărată:

Divizând ambii membri ai egalității cu zero, se obține:

După simplificare, se obține ... absurdul:

Imposibilitatea aici, care conduce la absurditate, este că împărțirea la zero este o operație permisă, cu aceleași proprietăți ca și împărțirea cu orice alt număr nenul.

A doua "demonstrație"
Oricum, este posibil să se "mascheze" o împărțire cu zero într-o formă de "disimulare" algebrică, care conduce invariant la un alt tip de demonstrație greșită, care "demonstrează" (din nou) că , precum în cele ce urmează mai jos.
Să considerăm egalitatea .
Multiplicând ambii membri cu  se obține,

Scăzând  din ambele părți ale egalității, se obține,

Divizând ambii membri cu binomul

se obține, după simplificare,

Dar, din moment ce ,

Imposibilitatea efectuării operației de împărțire cu zero, aici, este mascată în pasul împărțirii cu binomul  când, de fapt,  și binomul împărțitor este zero.

În analiza matematică
Din punctul de vedere al analizei matematice, nedefinirea unei împărțiri la zero poate fi studiată în cadrul conceptului de limită matematică. Să presupunem că avem următoarea expresie:

 unde

Apoi, pentru a analiza valoarea , se poate folosi o aproximare a limitei, pe partea pozitivă:

și apoi pe ramura negativă,

Când valoarea argumentului  tinde la zero, fracția  atinge o valoare foarte mare (pozitivă sau negativă).

Concluzie: când  «tinde» la zero, expresia  se «apropie» de infinit.

Expresia  indică faptul că fracția este una din cazurile de nedeterminare.

Alte articole conexe

 Asimptotă
 Definit și nedefinit
 Infinit
 Nedeterminare
 Zero

Note

Bibliografie

 Jakub Czajko (July 2004) "", Chaos, Solitons and Fractals, volume 21, number 2, pages 261–271.

 To Continue with Continuity Metaphysica 6, pp. 91–109, a philosophy paper from 2005, reintroduced the (ancient Indian) idea of an applicable whole number equal to 1/0, in a more modern (Cantorian) style.

Legături externe
 Împărțirea la zero (în ciclul primar)

0 (număr)
Analiză matematică
Anomalii software
Aritmetica calculatoarelor
Erori numerice
Fracții
Infinit
Împărțire (matematică)
^

Împărțirea cu zero


Skyline  (cu sensul de Orizont urban) este un film SF american din 2010 regizat de Frații Strause despre o Invazie extraterestră. Aceștia au regizat anterior Aliens vs. Predator: Requiem. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Eric Balfour, Scottie Thompson, Brittany Daniel, Crystal Reed, David Zayas și Donald Faison.  A fost urmat de filmul Dincolo de Orizont (Beyond Skyline) din 2017, regia Liam O'Donnell.

Prezentare

Distribuție
 Eric Balfour - Jarrod
 Scottie Thompson - Elaine
 Brittany Daniel - Candice
 Crystal Reed - Denise
 Neil Hopkins - Ray
 David Zayas - Oliver
 Donald Faison - Terry
 Tanya Newbould - Jen
 J. Paul Boehmer - Colin

Note

Legături externe

Vezi și
 2010 în cinematografie
 Listă de filme cu extratereștri
 Lista ficțiunilor apocaliptice și postapocaliptice
 Listă de filme științifico-fantastice din anii 2010
 Film cu dezastre
 Listă de filme americane din 2010
 2010 în științifico-fantastic
 Listă de filme SF thriller

Filme din 2010
Filme americane
Filme SF americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Frații Strause
Filme SF din anii 2010
Invazie extraterestră
Filme thriller din anii 2010
Filme de acțiune din anii 2010
Filme SF thriller
2010 în științifico-fantastic
Filme cu extratereștri
Filme cu dezastre
Filme Universal Pictures

Skyline (film)