Căruța cu coviltir a fost mult timp forma dominantă de transport în America preindustrială. Avându-și originea în masivele căruțe Conestoga, echipate pentru a călători pe drumurile și căile neamenajate ale teritoriului colonial din estul SUA, căruțele cu coviltir s-au răspândit către vest odată cu migrația americană. Au străbătut trasee intens circulate precum Great Wagon Road și drumurile către Santa Fe și Oregon, purtând coloniști care căutau terenuri, aur și crearea unui viitor mai bun cât mai departe în vest.

Prin expunerea omniprezentă în mass-media din secolul al XX-lea, căruța cu coviltir a devenit un simbol al Vestului Sălbatic. Porecla fantezistă Prairie Schooner și reprezentarea romantică a caravanelor a contribuit la înfrumusețarea legendei.

Istoric

În perioada colonială căruțele Conestoga a fost folosită pentru migrația către sud prin Valea Apalașilor Mari de-a lungul Great Wagon Road. După Revoluția Americană ea a fost folosită pentru a transporta mărfuri către Pittsburgh și Ohio. Căruța Conestoga, călătorind adesea în caravane lungi, a fost principalul vehicul terestru de transport de marfă peste Munții Apalași până la dezvoltarea căilor ferate. Căruța era trasă de un grup de până la opt cai sau până la o duzină de boi. Caii folosiți la tractarea acestor căruțe, denumiți și cai Conestoga, făceau parte dintr-o rasă specială de cai de tracțiune.

Odată încălcată, moderată de teren și teren fertil între munții appalachi și Mississippi a fost rapid rezolvată. La mijlocul secolului al XIX-lea, mii de Americani au pornit cu o mare varietate de căruțe de fermă peste Marile Câmpii din zonele dezvoltate aflate în Midwest către zone din Vest precum California, Oregon, Colorado și Montana. Migranții erau echipați cu căruțe puternice dotate cu cinci sau șase arcuri din lemn sau metal deasupra lor. Peste acestea era întinsă o pânză sau un alt material textil robust, creând aspectul unui vagon.

Căruțele cu coviltir erau folosite în principal pentru transportul mărfurilor, a copiilor mici, a persoanelor în vârstă și a infirmilor. Lipsite de suspensii, călătoriile lor erau destul de dure pe un teren accidentat, de aceea călătorii coborau și mergeau pe jos.

Prairie schooner este un nume fantezist pentru o căruță cu coviltir din pânză pictată, prezentată într-un mod romantic ca asemănându-se cu corăbiile cu vele ce traversau marea.

Note

Legături externe

Vechiul Vest al Statelor Unite ale Americii
Istoria expansionismului Statelor Unite ale Americii
Istoria drumurilor

Căruță cu coviltir


Besserud Station (Besserud stasjon) er en metrostation på Holmenkollbanen på T-banen i Oslo. Stationen ligger 242,2 meter over havet.

Indtil 1916 var stationen endestation for Holmenkollbanen og hed da Holmenkollen. Da banen blev forlænget til Frognerseteren blev navnet flyttet til en ny station længere oppe, mens den gamle station skiftede navn til Besserud. Samtidig blev stationsbygningen tegnet af Paul Due flyttet til den ligeledes nye Lillevann Station.

T-banestationer i Oslo
Etableret i 1898

Besserud Station


محمد البساطي (1 نوفمبر 1937 - 14 يوليو 2012 )، أديب مصري. هو محمد إبراهيم الدسوقي البساطي، ولد في بلدة الجمالية المطلة على بحيرة المنزلة بمحافظة الدقهلية. وحصل على بكالوريوس التجارة عام 1960. عمل مديراً عاماً بالجهاز المركزي للمحاسبات، ورئيساً لتحرير سلسلة «أصوات» الأدبية التي تصدر في القاهرة عن الهيئة العامة لقصور الثقافة.

محور أعماله الأدبية
تدور معظم أعماله في جو الريف من خلال التفاصيل الدقيقة لحيوات أبطاله المهمشين في الحياة الذين لا يهمهم سطوة السلطة أو تغيرات العالم من حولهم. نشر البساطي أول قصة له عام 1962م بعد أن حصل على الجائزة الأولى في القصة من نادي القصة بمصر.

أعماله الأدبية
له حوالي عشرين عملاً ما بين الروايات والمجموعات القصصية

من رواياته:
 «التاجر والنقاش» (1976)
 «المقهى الزجاجي» (1978)
 «الأيام الصعبة» (1978)
 «بيوت وراء الاشجار» (1993)
 «صخب البحيرة» (1994)
 «أصوات الليل» (1998)
 «ويأتي القطار» (1999)
 «ليال أخرى» (2000)
 «الخالدية»
 جوع (رواية) والتي رشحت للفوز بالجائزة العالمية للرواية العربية في دورتها الثانية.

وله عدة مجموعات قصصية منها:
 «الكبار والصغار» (1968)
 «حديث من الطابق الثالث» (1970)
 «أحلام رجال قصار العمر» (1979)
 «هذا ما كان» (1987)
 «منحنى النهر» (1990)
 «ضوء ضعيف لا يكشف شيئاً» (1993)
 «ساعة مغرب» (1996)

الجوائز والتكريمات
 جائزة أحسن رواية لعام 1994م بمعرض القاهرة الدولي للكتاب عن روايته الموسومة صخب البحيرة.
 جائزة «سلطان العويس» في الرواية والقصة لعام 2001م مناصفة مع السوري زكريا تامر.
 جائزة الدولة التقديرية في الآداب عام 2012

الوفاة
توفي في 14 يوليو 2012 متأثرًا بسرطان الكبد، وذلك بعد حصوله على جائزة الدولة التقديرية في الآداب قبيل وفاته بأيام قليلة.

المراجع

أشخاص من محافظة الدقهلية
خريجو جامعة القاهرة
روائيو القرن 20
روائيون مصريون
كتاب في القرن 20
كتاب قصة قصيرة ذكور مصريون
كتاب قصة قصيرة في القرن 20
كتاب قصة قصيرة مصريون
مصريون حائزون على جائزة الدولة التقديرية
مواليد 1356 هـ
مواليد 1937
مواليد في بورسعيد
وفيات 1433 هـ
وفيات 2012
وفيات بسبب سرطان الكبد
وفيات في القاهرة

محمد البساطي


164130 Jonckheere este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
164130 Jonckheere este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Uccle de Thierry Pauwels și Peter De Cat. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,89 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 1,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 164001-165000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2003
Centura de asteroizi

164130 Jonckheere


Somain ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Nord in der Region Hauts-de-France. Sie gehört zum Arrondissement Douai und zum Kanton Sin-le-Noble.

1947 wurde die Nachbargemeinde Villers-Campeau eingemeindet.

Geografie
Somain liegt im Norden Frankreichs, etwa auf halbem Weg zwischen den Städten Douai im Westen und Valenciennes im Osten.

Nachbargemeinden von Somain sind Marchiennes und Rieulay im Norden, Fenain im Osten, Abscon im Südosten, Bouchain im Süden, Aniche im Südwesten und Bruille-lez-Marchiennes im Westen.

Bevölkerungsentwicklung

Sehenswürdigkeiten
Siehe auch: Liste der Monuments historiques in Somain
 Priorat Beaurepaire
 Kapelle Sainte-Barbe

Gemeindepartnerschaften
Somain unterhält eine Partnerschaft mit der italienischen Gemeinde Castel del Monte in den Abruzzen.

Persönlichkeiten
 Valérie Bonneton (* 1970), Schauspielerin
 Michel Sanchez (* 1957), Musiker

Literatur
 Le Patrimoine des Communes du Nord. Flohic Editions, Band 2, Paris 2001, ISBN 2-84234-119-8, S. 1120–1123.

Weblinks

Ort in Hauts-de-France
Ersterwähnung 867
Stadt in Frankreich

Somain


السير وليم هنري براغ  (مواليد 2 يوليو 1862 - توفي في 10 مارس 1942) كان عالم فيزياء وكيمياء بريطاني حصل على جائزة نوبل في الفيزياء بالاشتراك مع ابنه لورنس هنري براغ عام 1915.

روابط خارجية

مراجع

أستراليون من أصل إنجليزي
أشخاص من كومبرلاند
أعضاء الأكاديمية الملكية البلجيكية
أعضاء الجمعية الفلسفية الأمريكية
أعضاء أجانب في الأكاديمية الوطنية الأمريكية للعلوم
أعضاء نيشان الاستحقاق
أعضاء هيئة تدريس جامعة أديلايد
أكاديميو كلية لندن الجامعية
أكاديميون من جامعة ليدز
إنجليز حازوا على جائزة نوبل
بريطانيون حازوا جائزة نوبل
حاصلون على ميدالية ماتيوتشي
حائزون على جائزة نوبل في الفيزياء
حائزون على جوائز الأكاديمية الوطنية للعلوم
حائزون على وسام فرانكلين
حائزون على وسام كوبلاي
خريجو كلية ترينيتي (كامبريج)
دراسة البلورات بالأشعة السينية
رواد الأشعة السينية
رؤساء الجمعية الملكية
رؤساء معهد الفيزياء (لندن)
زملاء الجمعية الملكية
علماء البلورات
علماء الفيزياء البصرية
علماء الفيزياء التجريبية
علماء بلورات بريطانيون
فيزيائيو القرن 20
فيزيائيون إنجليز
فيزيائيون بريطانيون في القرن 20
لاعبو لاكروس أستراليون
لاعبو لاكروس بريطانيون
محاضرات المعهد الملكي لعيد الميلاد
مسيحيون حازوا جائزة نوبل
مواليد 1862
وفيات 1942
وفيات في لندن

ويليام هنري براغ


Jern(III)klorid () er et salt bestående af ionerne Fe3+ og klorid, Cl−. Farven på krystaller af jern(III)klorid afhænger af synsvinklen; de kan enten fremstå mørkegrønne eller purpurrøde. Vandfri jern(III)klorid er vandsugende. I naturen forekommer jern(III)klorid som det sjældne mineral molysit.

I vandig opløsning undergår jern(III)klorid hydrolyse og afgiver varme ved en exoterm reaktion. Den resulterende brune, sure og ætsende opløsning anvendes bl.a. til rensning af spildevand og i produktion af drikkevand. Vandfri jern(III)klorid er en rimeligt stærk Lewissyre og anvendes som katalysator i organisk syntese.

Se også
 Jern(II)klorid
 Kemi
 Kemiske stofgrupper

Jernforbindelser
Klorider

Jern(III)klorid


Viktoria Stadlmayer (* 22. August 1917 in Brixen; † 25. Februar 2004 in Innsbruck) arbeitete als hohe Beamtin im Südtirolreferat der Tiroler Landesregierung. Ihre Lebensaufgabe und ihr Ziel war die kulturelle Einheit Tirols, das seit Ende des Ersten Weltkrieges auf zwei Staaten aufgeteilt ist.

Herkunft und Ausbildung

Viktoria Stadlmayer war das einzige Kind des aus Oberösterreich stammenden Offiziers des 2. Tiroler Kaiserjägerregiments Rüdiger Stadlmayer und seiner Frau Elisabeth, geborene Gräfin Wolkenstein-Trostburg. Durch die mütterliche Abstammung von einem der ältesten und bekanntesten Adelsgeschlechter Tirols ergaben sich weitgespannte verwandtschaftliche Beziehungen in der Welt des europäischen Hochadels. Kindheit und Jugend wurden durch häufigen Ortswechsel geprägt: Korneuburg, Bad Reichenhall, Aigen bei Salzburg, Eisenerz, Wien, Wallsee, Dortmund, Kramsach, Berlin und Ostpommern waren die wichtigsten Stationen. Die Sommerwochen verbrachte sie häufig auf der Trostburg.

Stadlmayer besuchte das Innsbrucker Mädchengymnasium. Da sie seit 1934 Mädelschaftsführerin des BDM war, wurde sie im Juni 1935 wegen ihrer illegalen Aktivitäten aus der 6. Klasse ausgeschlossen. 1936 legte sie in Berlin ihre Reifeprüfung ab und begann dort an der Deutschen Hochschule für Politik ein Studium der Politikwissenschaft. Zwei Jahre später – nach dem "Anschluss" – zog sie nach Wien, wo sie an der Universität Geschichte und Volkskunde studierte sowie als Blockwartin der Nationalsozialistischen Volkswohlfahrt fungierte. Im Jahr 1938 erlangte sie auf ihren Antrag hin als "alte Kämpferin" die Mitgliedschaft in der NSDAP. 1941 promovierte Stadlmayer bei Heinrich von Srbik und arbeitete in der Folge beim "Institut für Landes- und Volksforschung": zuerst in Innsbruck, nach Errichtung der Operationszone Alpenvorland und der deutschen Besetzung Italiens bis zum Kriegsende in Bozen, wo sie einen Ableger der Publikationsstelle der Alpenländischen Forschungsgemeinschaft leitete und der NS-Zivilverwaltung Südtirols insbesondere mit bevölkerungspolitischen Expertisen zuarbeitete.

Mitgestalterin der österreichischen Südtirolpolitik

Ab Mai 1945 arbeitete Viktoria Stadlmayer unter Eduard Reut-Nicolussi in der "Landesstelle für Südtirol" der Tiroler Landesregierung und kam somit unmittelbar mit der Südtirolpolitik in Berührung. In ihren NS-Aktivitäten als minderbelastet eingestuft, erhielt sie 1957 das Südtirolreferat der Tiroler Landesregierung ("Referat S") zugeteilt, das sie bis 1985 innehatte; 1969 wurde sie zum Hofrat ernannt.

In ihre Amtszeit fielen die Spannungen zwischen der deutschen Bevölkerung Südtirols und dem italienischen Staat in den 1960er Jahren, die sich auch in Gewalt äußerten. Bei österreichischen und Südtiroler Politikern war sie als eine kluge Beraterin geschätzt. Sie war Mitglied der unter der Führung von Außenminister Bruno Kreisky stehenden österreichischen Delegation in New York, die das Südtirolproblem im Herbst 1960 und 1961 vor der UNO vertrat. Sie nahm auch an allen wichtigen Südtirolverhandlungen mit Italien als Mitglied der österreichischen Delegation teil.

Die Entscheidungen, die zur Autonomie Südtirols führten, waren auch durch ihr Mitwirken begründet. Wegen ihres überzeugten Engagements für die Belange des geteilten Landes wurde sie von der späteren österreichischen Außenministerin Benita Ferrero-Waldner als "Ikone der österreichischen Südtirolpolitik" bezeichnet. Der langjährige Landeshauptmann von Südtirol, Silvius Magnago, bemerkte, dass sie mehr Politik gemacht hätte als mancher Politiker, obwohl sie eigentlich nicht Politikerin war. Extremen italienischen Nationalisten war sie ein Dorn im Auge; in Italien erhielt sie am 29. April 1961 einige Wochen Kerkerhaft.

Historikerin und Lehrbeauftragte

Im Laufe ihres Lebens hat Viktoria Stadlmayer viele Aufsätze, Beiträge und Kommentare zur Südtirolfrage veröffentlicht. Nachdem sie Ende 1985 als Beamte in den Ruhestand trat, war sie Lehrbeauftragte an der Universität Innsbruck. Im Rahmen dieser Tätigkeit veröffentlichte sie 2002 in erster und 2004 in zweiter, verbesserter Auflage das Buch Kein Kleingeld im Länderschacher. Südtirol, Triest und Alcide Degasperi 1945/1946.

Stadlmayer starb am 25. Februar 2004 im 87. Lebensjahr nach kurzer Krankheit. Ihre persönliche Identität hat Stadlmayer des Öfteren wie folgt beschrieben: "Zuallererst bin ich Mensch, dann Europäerin, dann Deutsche, dann Österreicherin und schließlich Tirolerin".

Würdigungen

Unter den Auszeichnungen, die sie erhielt, sind:
 Großes Ehrenzeichen für Verdienste um die Republik Österreich (1975)
 Ehrenbürgerschaft der Universität Innsbruck (1981)
 Ehrenzeichen des Landes Tirol (1985)

Weblinks

 Würdigung durch Außenministerin Benita Ferrero-Waldner

Einzelnachweise

Außenpolitik (Österreich)
Österreichische Geschichte (Zweite Republik)
NSDAP-Mitglied
Träger des Großen Ehrenzeichens für Verdienste um die Republik Österreich (1952)
Träger des Ehrenzeichens des Landes Tirol
Absolvent der Universität Wien
Ehrenbürger der Universität Innsbruck
Person der Hitlerjugend
Person (Südtirol)
Geboren 1917
Gestorben 2004
Frau

Viktoria Stadlmayer


Б (Б, б) هو ثاني أحرف الأبجدية السيريلية. وهو يشبه في النطق الحرف العربي «ب». في الروسية يمكن أن يكون بلا نطق الحرف إذا كان في أخر الجملة أو سبقه حرف ساكن، وتصبح «بي» بعد حرفا علة تذوقي.

في اللغة الروسية، الأوكرانية، البلغارية، يترجم هذا الحرف إلى حرف B الروماني.

الهيئة

هذا الحرف يطابق الرقم ستة، ويجب التنبه بينه وبين الحرف в (تنطق «ڤي»)، لكن شكله يشبه الحرف الروماني B، كلا الحرفين جاؤوا من الحرف اليوناني بيتا. عندما يكتب الحرف б بخط اليد، يصبح شكله الصغير شبيه بالحرف اليوناني دلتا δ.

الموقع الرمزي

مراجع

حروف سيريلية

Б


Přemyslid (în , în , în ) a fost o dinastie regală boemă (cehă) care a domnit în Boemia și Moravia (din secolul al IX-lea până în 1306) și, parțial, de asemenea, în Ungaria, Silezia, Austria și Polonia. Ulterior, Casa de Luxemburg (1310-1437) a revendicat dreptul de a stăpâni coroana Boemiei datorită relației cu membrii dinastiei Přemyslid. Casa de Habsburg (1526-1918) a revendicat dreptul la coroană datorită relației acesteia cu toate celelalte dinastii anterioare, inclusiv cu dinastia Přemyslid.

Originile și dezvoltarea dinastiei Přemyslid
Începuturile dinastiei datează din secolul al IX-lea atunci când membrii familiei Přemyslid stăpâneau un mic teritoriu din jurul Pragăi, populat de tribul ceh al slavilor vestici. Ei s-au întins treptat către alte teritorii și au cucerit regiunea Boemia, situată în bazinul Boemiei unde nu era amenințată de expansiunea Imperiului Franc. Primul duce Premyslid menționat istoric documentat a fost Bořivoj I (867). În secolul următor, Přemyslizii au domnit, de asemenea, peste Silezia și au fondat orașul Wrocław (în ), derivat de la numele ducelui boem Vratislau I, tatăl Sfântului Venceslau. Sub domnia prințului Boleslau I cel Crud (935) și a fiului său, Boleslau al II-lea cel Pios (972), Přemyslizii au stăpânit teritoriul pe care se află astăzi statul Belarus. Ei au controlat importante rute comerciale. În acest timp, teritoriile cehe și Praga au devenit un spațiu comercial important în care s-au stabilit comercianți din toată Europa, inclusiv mulți evrei, după cum a menționat în 965 negustorul și călătorul hispano-evreu Ibrahim ibn Ya'qub. El a scris "Praga este un oraș din piatră, cel mai bogat dintre toate statele de la nord de Alpi". După o dezvoltare importantă, cu toate acestea, luptele interne din cadrul familiei au determinat un declin al puterii politice și, în 1002, regele polonez Boleslav cel Viteaz a ocupat Praga. Boleslau al III-lea, fiul lui Boleslau al II-lea, a fugit din Boemia, acesta fiind începutul unei perioade de zeci de ani de confuzie și anarhie.

Declinul s-a încheiat în timpul domniei lui Bretislau I, nepotul lui Boleslau al II-leaI. El, a jefuit Polonia, inclusiv orașele Cracovia și Varșovia (1038), de unde a luat moaștele Sf. Adalbert. El a obținut înființarea arhiepiscopiei de Praga, precum și un titlu regal. Fiul și succesorul său Vratislau al II-lea a devenit primul rege al Boemiei în 1085.

Fiul lui Vratislau, Sobeslau I, a distrus armata imperială a regelui Lothar III-lea în Bătălia de la Chlumec în 1126. Acest lucru a permis o întărire mai mare a puterii politice a Bohemiei ce a atins apogeul în timpul domniei nepotului lui Vratislau, regele Vladislav al II-lea (1158). Vladislav al II-lea a fondat mai multe mănăstiri și a construit primul pod de piatră peste râul Vltava. Acesta a fost unul dintre cele mai vechi poduri de piatră din Europa Centrală și de Nord. Dar luptele interne au dus din nou la declinul dinastiei Přemyslid. Mai mulți conducători din cadrul dinastiei au alternat pe tronul Boemiei, determinând sărăcirea țării. După ce a ajuns pe tron, Ottokar I a inițiat o serie de schimbări care au scos Boemia din criză și a început o perioadă de succes , care a durat timp de aproape 220 de ani.

La apogeul puterii sale

Ottokar I a fost ales rege în anul 1198 și a primit un titlu regal ereditar. Astfel a început o creștere semnificativă a puterii dinastiei Přemyslid. Regele Venceslau I, fiul lui Ottokar, a anexat Austria (1236), unde avea loc o mare dezvoltare urbană și meșteșugărească.

În cea de-a doua jumătate a secolului al XIII-lea, Přemyslid a fost una dintre cele mai puternice dinastii din Europa Centrală. Regele Ottokar al II-lea, fiul lui Venceslau I, a câștigat porecla de "Regele de Fier și de Aur" din cauza puterii sale militare și a bogăției. După mai multe războaie victorioase cu Regatul Ungariei, el a dobândit Austria, Stiria, Carintia și Carniola, extinzând astfel teritoriul boem până la Marea Adriatică. Ei au fost atât de puternici, încât regele Ottokar al II-lea aspira la coroana imperială a Sfântului Imperiu Roman. Aceste aspirații au început conflictul cu Casa de Habsburg, care erau, până atunci, prinți puțin cunoscuți. Reprezentantul lor Rudolf a fost ales ca rege al romanilor. Ottokar al II-lea a luptat cu Rudolf în mai multe războaie. În Bătălia de la Marchfeld (1278), oștile lui Ottokar s-au ciocnit cu armatele imperiale și maghiare. În plus, el a trebuit să facă față trădării nobilimii boeme. A fost ucis în luptă și Habsburgii au dobândit Austria, pe care au condus-o până în secolul al XX-lea.

Fiul său, regele Venceslau al II-lea a ajuns pe tronul ceh în anul 1283. De-a lungul timpului, datorită diplomației sale abile, el a câștigat coroana Poloniei pentru el însuși și coroana Ungariei pentru fiul său. Venceslau al II-lea a format un vast imperiu care se întindea de la Marea Baltică până la Dunăre și a înființat numeroase orașe, cum ar fi Plzeň în 1295. Boemia a devenit o națiune bogată datorită descoperirii unui filon mare de argint în timpul domniei lui Venceslau al II-lea. El a bătut o monedă de argint la Praga, care a fost o importantă monedă europeană timp de câteva secole, și a plănuit să construiască prima universitate din Europa Centrală. Puterea și bogăția Regatului Boemiei a dat naștere unui mare respect, dar și al unei ostilități din partea altor familii regale europene.

Dinastia a început să se prăbușească după moartea prematură a lui Venceslau al II-lea (1305) și asasinarea fiului său, Venceslau al III-lea în 1306, care a dus la sfârșitul dominației lor. Pe latura ei feminină, cu toate acestea, dinastia a continuat, iar în 1355, regele boem Carol al IV-lea, nepotul lui Venceslau al II-lea, a fost încoronat Sfânt Împărat Roman la Roma.

Conducători legendari
Numele dinastiei, potrivit celor afirmate de cronicarul Cosma în Chronica Boemorum (1119), provine de la fondatorul său legendar, Přemysl, soțul Libušei.
 Přemysl și Libuše
 Nezamysl
 Mnata
 Vojen
 Vnislav
 Křesomysl
 Neklan
 Hostivít

Ducii Boemiei
Primul conducător Přemyslid atestat din punct de vedere istoric a fost ducele Bořivoj I, botezat în 874 de Sfântul Metodie. În 895, Boemia și-a câștigat independența prin desprinderea din Moravia Mare. Între 1003 și 1004, Boemia a fost controlată de către Boleslav cel Curajos, duce al Poloniei din dinastia Piast, nepotul lui Boleslau I cel Crud.

Ducii Vratislau al II-lea și Vladislau al II-lea au fost încoronați în 1085 și, respectiv, în 1158, ca regi ai Boemiei ca un titlul acordat personal de împăratul Sfântului Imperiu Roman. Titlul, cu toate acestea, nu a fost ereditar.
 Bořivoj I (c.870-889)
 Spytihněv I (895-915)
 Vratislau I (915-921)
 Sfântul Venceslau (Venceslau I, duce al Boemiei) (921-935)
 Boleslau cel Crud (935-972)
 Boleslau al II-lea cel Pios (972-999)
 Boleslau al III-lea cel Roșcat (999-1002)
 Vladivoj (1002-1003)
 Boleslau al III-lea (1003)
 Jaromír (1004-1012)
 Ulrich (1012-1033)
 Jaromír (1033-1034)
 Ulrich (1034)
 Bretislau I (1035-1055)
 Spytihněv al II-lea (1055-1061)
 Vratislau al II-lea (1061-1092), rege (1085-1092) cu numele Vratislau I.
 Conrad I din Brno (1092)
 Bretislau al II-lea (1092-1100)
 Bořivoj al II-lea (1101-1107)
 Chechov (1107-1109)
 Vladislav I (1109-1117)
 Bořivoj al II-lea (1117-1120)
 Vladislav I (1120-1125)
 Sobeslau I (1125-1140)
 Vladislav al II-lea (1140-1172), rege (1158-1172) cu numele Vladislav I
 Frederick (1172-1173)
 Sobeslau al II-lea (1173-1178)
 Frederick (1178-1189)
 Conrad al II-lea Otto (1189-1191)
 Venceslau al II-lea (1191-1192)
 Ottokar I (1192-1193)
 Henric Bretislau (1193-1197)
 Vladislav Henric (1197)
 Ottokar I (1197-1198)

Regii Boemiei

Boemia a fost singurul principat din Sfântul Imperiu Roman, care a fost ridicat la statutul de regat înainte de Războaiele Napoleoniene. Motivul acestei modificări de statut a fost puterea: de îndată ce conflictele civile din Boemia au fost înăbușite, ducele ceh a devenit principalul aliat al oricărui candidat pentru tronul imperial. Împăratul putea, astfel, utiliza forțele boeme pentru a-i pedepsi pe rebelii care erau vecinii cehilor, efectuând raiduri pe pământurile lor. Acest lucru a fost ilustrat prin numirea, de către împăratul Sfântului Imperiu Roman, Henric al IV-lea, a prințului Vratislau al II-lea al Boemiei ca primul rege al Boemiei, cu numele Vratislau I, în 1085. El a fost ridicat la această poziție proeminentă la scurtă perioadă după ce tatăl său Bretislau a pacificat Boemia, după mai mulți ani de conflict civil. Titlul de rege a fost contestat ori de câte ori începea un conflict intern ceh. Regalitatea a fost stabilită, cu toate acestea, după ce poziția împăratului german a slăbit.

În 1198, ducele Ottokar I a obținut din nou titlul de rege al Boemiei, ca aliat al lui Filip de Suabia. Acest titlu a fost reconfirmat de către Otto IV-lea, împăratul Sfântului Imperiu Roman și, mai târziu, prin Bula de Aur a Siciliei (1212) emisă de Frederick al II-lea, împăratul Sfântului Imperiu Roman.
 Ottokar I (1198-1230)
 Venceslau I (1230-1253)
 Ottokar al II-lea (1253-1278)
 Venceslau al II-lea (1278-1305)
 Venceslau al III-lea (1305-1306)

Regii Boemiei, Poloniei și Ungaria, conducători ai Austriei

În 1269-1276, regele Ottokar al II-lea al Boemiei a fost primul din istorie care a condus teritoriile actuale ale Austriei (cu excepția Tirolului). El a construit, de asemenea, Palatul Hofburg din Viena.

În anul 1300, regele Venceslau al II-lea a fost încoronat rege al Poloniei. Anterior, el a deținut titlul de "Mare Duce al Poloniei (Duce al Cracoviei)" din 1291 și a devenit stăpânul ei după moartea lui Przemysł al II-lea al Poloniei în 1296.
 Venceslau I (1300-1305)
 Venceslau al II-lea (1305-1306), de asemenea, rege al Ungariei (1301-1305) ca Ladislau al V-lea
Linia regală s-a încheiat în 1306, cu moartea regelui Venceslau al III-lea. Tronul Boemiei a ajuns la Casa de Luxemburg, iar cel al Poloniei a revenit dinastiei Piast.

Ducii de Opava, Krnov, Ratibor și Münsterberg
În 1269, Nicolae, fiul bastard al regelui Ottokar al II-lea care a fost legitimat de către papa Alexandru al IV-lea în 1260, a devenit duce de Opava. În 1337, fiul lui Nicolae al II-lea a moștenit Ducatul de Ratibor. Cei patru fii ai săi au împărțit Ducatul de Opava (Ducatul de Ratibor a fost moștenit numai de către fiul cel mai mare, Ioan). Astfel a început împărțirea unei țări odată unite între urmașii lui Nicolae al II-lea. În 1443 Wilhelm, Duce de Opava, a obținut Ducatul de Münsterberg, care a fost deținut de Přemyslizi până în 1456. Această linie a Přemyslizilor opavieni s-a încheiat în 1521, cu moartea lui Valentin, duce de Ratibor.

Moștenire
Eforturile teritoriale ale regilor din dinastia Přemyslid (toate aranjate sau sprijinite prin căsătorie) nu au fost făcute fără un scop. Ele au fost predecesoarele eforturilor similare de mai târziu ale Casei de Luxemburg, a dinastiei Jagiellonilor și în cele din urmă a Casei de Habsburg. Toate urmăreau să creeze o bază de putere permanentă care să permită conducerea Germaniei fără a reuși să o facă (Luxemburgii, Habsburgii) sau de a domina cel puțin părțile sale cele mai apropiate și de a apăra granița de est a Imperiului de invaziile provenite dinspre est din când în când. Habsburgii au reușit în cele din urmă (1526), dar nu este o mare surpriză că nobilii cehi au consimțit de bună voie să-i accepte ca stăpâni ca o soluție rezonabilă în perioada războaielor cu turcii ce au debutat din timpul lui Sigismund de Luxemburg.

Arbore genealogic
Arborele genealogic al ducilor și regilor Boemiei din dinastia Premyslid

Bořivoj I. + Sfânta Ludmila
 Spytihněv I
 Vratislau I
 Sfântul Venceslau I
 Boleslau I cel Crud
 Boleslau al II-lea cel Pios
 Boleslav al III-lea cel Roșcat
 Jaromír Eunucul
 Venceslau cel mort de copil
 Oldřich
 Břetislav I Achilles (Duce al Boemiei și Moraviei, anterior Duce al Moraviei - Bretislian)
 Spytihněv al II-lea
 Vratislau al II-lea
 Břetislau al II-lea
 Judith a Boemiei, mama lui Boleslav al III-lea al Poloniei
 Bořivoj al II-lea
 Vladislav I
 Vladislav al II-lea
 Bedřich
 Ottokar I
 Venceslau I
 Ottokar al II-lea de Fier și de Aur
 Venceslau al II-lea
 Venceslau al III-lea d. 1306 ca ultimul membru pe linie bărbătească al dinastiei regale Přemyslid
 Anne a Boemiei (1290–1313)
 Elisabeta a Boemiei (1292–1330), ultimul membru al dinastiei regale Přemyslid
 Nicolae I de Opavia a început linia ducilor de Opava, ce s-a stins în 1521
 Vladislau al II-lea al Moraviei (Ottonian)
 Regina Dagmar a Danemarcei, mama lui Valdemar cel Tânăr
 Vladislav al III-lea Henric
 Henric
 Břetislau al III-lea Henric (Henric Bretislav)
 Soběslau I
 Soběslau al II-lea Țăranul
 Venceslau al II-lea
 Episcopul Jaromír
 Konrád I de Brno și Znojmo (Conradian)
 Konrád de Brno (Conradian, anterior duce de Moravia)
 Litolt de Znojmo (Conradian, anterior duce de Moravia)
 Oldřich de Brno (Cobradian, duce de Moravia)
 Konrád de Znojmo (Conradian, anterior duce de Moravia)
 Konrád al II-lea Ota de Brno și Znojmo (Conradian)
 Otto de Olomouc
 Otto al II-lea cel Negru
 Svatopluk
 Abatesa Mlada
 Dobrava, căsătorită cu Mieszko I al Poloniei, strămoși ai liniei piaste din Polonia, care-l include pe Boleslau al III-lea de mai sus
 Strachkvas Christian

Arborele genealogic al Elisabetei de Boemia, a Jagiellonilor și Habsburgilor
 Carol al IV-lea, Sfânt Împărat Roman și rege al Boemiei
 Venceslau, rege al romanilor și rege al Boemiei
 Sigismund, Sfânt Împărat Roman, rege al Ungariei și Boemiei
 Elisabeta de Luxemburg, regina Ungariei, Germaniei și Boemiei
 Ladislau Postumul, rege al Ungariei și Boemiei, arhiduce al Austriei
 Elisabeta de Austria, regina Poloniei
 Regele Vladislav al II-lea al Boemiei și Ungariei
 Regele Ludovic al II-lea al Ungariei și Boemiei
 Prințesa și Regina Anna a Boemiei și Ungariei + Ferdinand I, Sfânt Împărat Roman și rege al Ungariei și Boemiei
 Maximilian I
 Rudolf al II-lea
 Matia
 Carol al Stiriei
 Ferdinand al II-lea
 Ferdinand al III-lea
 Ferdinand al IV-lea
 Leopold I
 Iosif I
 Marie Amalia + Carol al III-lea al Bavariei
 Carol al II-lea
 Maria Terezia
 Iosif al II-lea
 Leopold al II-lea
 Francisc I
 Ferdinand al V-lea
 Francisc Carol
 Franz al II-lea Joseph
 Împăratul Maxmilian
 Carol Ludovic
 Franz Ferdinand d'Este
 Otto
 Carol al IV-lea
 Otto von Habsburg
 Karl von Habsburg
 Ioan de Zgorzelec
 Elisabeta, Ducesă de Luxemburg
 Ioan Henric
 Împăratul Jost al Moraviei

Referințe

Desființări în 1306
Istoria Poloniei (966-1385)
Premyslid

Dinastia Přemyslid


The Natural Area Code, or Universal Address, is a proprietary geocode system for identifying an area anywhere on the Earth, or a volume of space anywhere around the Earth.  The use of thirty alphanumeric characters instead of only ten digits makes a NAC shorter than its numerical latitude/longitude equivalent.

Two-dimensional system
Instead of numerical longitudes and latitudes, a grid with 30 rows and 30 columns - each cell denoted by the numbers 0-9 and the twenty consonants of the Latin alphabet - is laid over the flattened globe.  A NAC cell (or block) can be subdivided repeatedly into smaller NAC grids to yield an arbitrarily small area, subject to the ±1 m limitations of the World Geodetic System (WGS) data of 1984.

A NAC represents an area on the earth—the longer the NAC, the smaller the area (and thereby, location) represented.  A ten-character NAC can uniquely specify any building, house, or fixed object in the world.  An eight-character NAC specifies an area no larger than 25 metres by 50 metres, while a ten-character NAC cell is no larger than 0.8 metres by 1.6 metres.

Using a base 30 positional numeral system, NAC uses an alternate method which excludes vowels and avoids potential confusion between "0" (zero) and "O" (capital "o"), and "1" (one) and "I" (capital "i"):

For example, the ten-character NAC for the centre of the city of Brussels is HBV6R RG77T.

Extension to three dimensions
The full NAC system provides a third coordinate: altitude.  This coordinate is the arctangent of the altitude, relative to the Earth's radius, and scaled so that the zero point (000...) is at the centre of the Earth, the midpoint (H00...) is the local radius of the geoid, i.e. the Earth's surface, and the endpoint (ZZZ...) is at infinity.

For example, the three-dimensional NAC for the centre of Brussels, at ground level, is HBV6R RG77T H0000.

See also
Military Grid Reference System
Universal Transverse Mercator coordinate system
Quadtree
Geohash

References

Further reading

External links
NAC Geographic Products

Geocodes

Natural Area Code


The flag of Wales ( or , meaning 'the red dragon') consists of a red dragon passant on a green and white field.  As with many heraldic charges, the exact representation of the dragon is not standardised in law and many renderings exist. It is not represented in the Union Flag.

The red dragon of Wales personifies the fearlessness of the Welsh nation. Vortigern () King of the Celtic Britons from Powys is interrupted whilst attempting to build a fort at Dinas Emrys. He is told by Merlin/Ambrosius () to dig up two dragons beneath the castle. He discovers a red dragon representing the Celtic Britons (now Welsh) and a white dragon representing Anglo-Saxons (now English). Merlin/Ambrosius prophesies that the Celtic Britons will reclaim the island and push the Anglo-Saxons back to the sea.

As an emblem, the red dragon of Wales has been used since the reign of Cadwaladr, King of Gwynedd from around AD 655. The Red Welsh dragon is often described as the "Red Dragon of Cadwaladr" for this reason. Historia Brittonum was written , and by this point the dragon was no longer just a military symbol but associated with a coming deliverer from the Saxons, and for the first time as a symbol of independence. It is also the first time that the colour of the dragon is verifiably given as red. Nevertheless there may well be an older attribution of red to the colour of the dragon in Y Gododdin. The story of Lludd a Llefelys in the Mabinogion settles the matter, firmly establishing the red dragon of the Celtic Britons being in opposition with the white dragon of the Saxons. Tudor colours of green and white were added by Henry VII at the Battle of Bosworth in 1485, after which it was carried in state to St Paul's Cathedral and a dragon added as a supporter of the Tudor royal arms.

It was officially recognised as the Welsh national flag in 1959. Several cities include a dragon in their flag design, including Cardiff, the Welsh capital.

Symbolism
Historia Brittonum was written , and by this point the dragon was no longer just a military symbol but associated with a coming deliverer from the Saxons, and for the first time as a symbol of independence. It is also the first time that the colour of the dragon is verifiably given as red. Nevertheless there may well be an older attribution of red to the colour of the dragon in Y Gododdin. The story of Lludd a Llefelys in the Mabinogion settles the matter, firmly establishing the red dragon of the Celtic Britons being in opposition with the white dragon of the Saxons.

The dragon of Wales was used by numerous Welsh rulers as a propaganda tool; to portray their links to the Arthurian legend, the title given to such rulers is Y Mab Darogan (The prophesied Son). The Welsh term  was used to refer to Welsh leaders including Owain Gwynedd, Llywelyn ap Gruffudd (Llywelyn the Last) and "the dragon" Owain Glyndŵr. Cynddelw Brydydd Mawr, a court poet to Owain Gwynedd refers to him in one elegy, personifying him as "The golden dragon of Snowdonia of eagles".

Henry VII recognised the red dragon upon its blessing at Saint Paul's Cathedral following his victory at Bosworth Field under the realm of 'England and Wales' in 1485; the United Kingdom would not recognise the flag's official status again until 1959, despite the dragon being used by Romanised Celtic Britons since at least the fall of the Roman empire in 6th century AD.

History

Cadwaladr
As an emblem, the red dragon of Wales has been used since the reign of Cadwaladr, King of Gwynedd from around 655AD. The Red Welsh dragon is often described as the "Red Dragon of Cadwaladr" for this reason. Later Taliesin poems reference the return of Cadwaladr (r.  to 682) and coming Saxon liberation. Nevertheless these are perhaps as old as late 7th century, and speak of the .

Kingdom of Gwynedd

The Senior line of the House of Aberffraw descended from Prince Llywelyn the Great in patriline succession and became extinct on the death of Owain Lawgoch in 1378.

Owain Glyndŵr

In 1400,  raised the dragon standard during his revolts against the occupation of Wales by the English crown. 's banner known as  ('The Golden Dragon') was raised over  during the Battle of Tuthill in 1401 against the English. The flag has ancient origins,  chose to fly the standard of a golden dragon on a white background, the traditional standard.

Henry VII

In 1485, the most significant link between the symbol of the red dragon and Wales occurred when Henry Tudor flew the red dragon of Cadwaladr during his invasion of England. Henry was of Welsh descent and after leaving France with an army of 2,000, landed at Milford Haven on 7 August. He made capital of his Welsh ancestry in gathering support and gaining safe passage through Wales. Henry met and fought Richard III at the Battle of Bosworth Field, and in victory took the English throne. After the battle, Henry carried the red dragon standard in state to St Paul's Cathedral, and later the Tudor livery of green and white was added to the flag.

Modern flag
In 1807, the red dragon on a green mount was adopted as the Royal Badge of Wales, and on 11 March 1953 the motto  ('The red dragon gives impetus' or 'The red dragon leads the way') was added, a line from the poem by . The badge was the basis of a flag of Wales in which it was placed on a horizontal white and green bicolour. However, the flag was the subject of derision, both because the tail pointed downwards in some iterations and because the motto was a potential double entendre, used in the original poem to allude to the penis of a copulating bull. In 1959, government use of this flag was dropped in favour of the current flag at the urging of the  of Bards. Today the flag can be seen flying from the  in Cardiff, and from Welsh Government buildings.

In 2017 the Unicode Consortium approved emoji support for the Flag of Wales following a proposal from Jeremy Burge of Emojipedia and Owen Williams of BBC Wales in 2016. This was added to major smartphone platforms alongside the flags of England and Scotland in the same year. Prior to this update, The Telegraph reported that users had "been able to send emojis of the Union Flag, but not of the individual nations".

Other flags

Flag of Saint David

The flag of Saint David, a yellow cross on a black field, is used in the emblem of the Diocese of St Davids and is flown on St David's Day. In recent times the flag has been adopted as a symbol of Welsh nationalism. Some organisations, such as the Christian Party use this flag instead of , citing their dissatisfaction with the current flag.

Government ensign

An ensign for use aboard ships used by the Welsh Government, such as the patrol boats of the Marine and Fisheries Division, was granted in 2017.

In popular culture
The flag of Wales has been used by those in the arts, sport and business to show a sense of patriotism or recognition with Wales. During the 1999 Rugby World Cup, which was hosted in Wales, the opening ceremony used the motif of the dragon several times, though most memorably, the flag was worn on a dress by Welsh singer Shirley Bassey.

Other musicians to have used the flag, include Nicky Wire of Manic Street Preachers, who will often drape the Welsh flag over amps when playing live, and Cerys Matthews who has worn the image on her clothes, while classical singer Katherine Jenkins has taken the flag on stage during live performances.

Former Pink Floyd bassist Roger Waters's album Radio K.A.O.S. (1987) follows the story of a young disabled Welsh man, grounded in California, who regularly expresses nostalgia and a hope for return to his home country. The chorus of "Sunset Strip" uses the imagery of the flag of Wales to further emphasise this:

In 2018, the flag made an unexpected appearance in Black Panther, during a scene set in the United Nations. The flag is displayed alongside those of independent sovereign nations, leading to speculation that Wales is an independent nation in the Marvel Cinematic Universe. The scene led to comments and discussions, including from the Welsh Government and Plaid Cymru.

See also

 List of flags of the United Kingdom
 List of Welsh flags
 National symbols of Wales
 Flags of Europe

References

Bibliography

Flag of Wales

Welsh heraldry
Flags of the United Kingdom
Welsh mythology
Flags introduced in 1959
National flags
Dragons in art
Flags displaying animals

Flag of Wales


Die Schule am Rathaus ist ein Schulgebäude im Berliner Ortsteil Berlin-Lichtenberg, das in der Nähe des Rathauses Lichtenberg steht. Es entstand im Jahr 1910 als Cecilien-Lyzeum (auch Cäcilienlyzeum), erhielt in den 1960er Jahren den Namen nach dem Widerstandskämpfer Hans Zoschke. Im Jahr 1999 vergab das Bezirksamt den heutigen Schulnamen nach der Lage des Gebäudes.

Cecilien-Lyzeum
Die Gemeinde Lichtenberg im Landkreis Niederbarnim verfolgte zu Beginn des 20. Jahrhunderts das Ziel, den Status einer eigenen Stadt zu erlangen. Zu den notwendigen Voraussetzungen gehörten neben einem Rathaus, Gericht, Gefängnis, kommunalen Friedhof sowie den Stadtwerken für Gas, Wasser und Elektrizität auch ausreichende Unterrichtsmöglichkeiten im eigenen Einzugsbereich, darunter höhere Bildungsanstalten für Knaben und für Mädchen.

Der Gemeinderat beauftragte den ortsansässigen Architekten Wilhelm Grieme und seinen Stadtbaurat Johannes Uhlig mit Entwürfen für eine Höhere Töchterschule, im damaligen Sprachverständnis eine Höhere Mädchenschule oder ein Lyzeum. Das mehrgliedrige Gebäude wurde nach den vorgestellten Plänen errichtet und  1910 eingeweiht, es erhielt im Jahr 1912 den Namen Cäcilien-Lyzeum (auch Cecilienlyzeum) nach der damaligen preußischen Kronprinzessin Cecilie Auguste Marie Herzogin zu Mecklenburg, die sich sozial sehr engagierte.

Im Jahr 1938 wurde das Cecilien-Lyzeum mit der ebenfalls in Berlin-Lichtenberg, Prinz-Albert-Straße (heute Nöldnerstraße) Nr. 44, befindlichen öffentlichen Mädchenschule (seit 1907 Pestalozzi-Lyzeum) zusammengelegt.

Am Ende des Zweiten Weltkriegs waren Dach- und Fassadenteile zerstört, die dann in vereinfachten Formen wieder aufgebaut wurden. So konnte der Schulunterricht fortgesetzt werden.

Hans-Zoschke-Oberschule
In den 1960er Jahren erhielt die Schule einen neuen Namen nach Hans Zoschke, auf dem Schulhof wurde eine Zoschke-Büste aufgestellt. Das Lyzeum wurde zur allgemeinbildenden polytechnischen Oberschule.

Im Jahr 1972 zerstörte ein Brand Teile des Turmes und des Daches, die nicht wieder nach den Originalplänen rekonstruiert wurden. Seit den 1980er Jahren steht das Schulgebäude unter Denkmalschutz.

Nach der Deutschen Wiedervereinigung verlor die Oberschule Hans Zoschkes Namen und diente ab 1991 als Haupt- und Realschule.

Seit 1999: Schule am Rathaus
Am 27. Oktober 1999 erhielt sie in einer Feierstunde den neuen Namen Schule am Rathaus, an dessen Findung die Schüler beteiligt waren. Seit der letzten Schulreform in Berlin im 21. Jahrhundert ist es eine Integrierte Sekundarschule. Der Unterricht findet in folgenden Fachbereichen statt: Deutsch, Mathematik, Biologie, Chemie, Physik, Fremdsprachen, Erdkunde, Ethik, Geschichte/Sozialkunde, Arbeitslehre/Wirtschaft-Arbeit-Technik, Musik, Bildende Kunst und Sport. Freizeitangebote in verschiedenen Arbeitsgemeinschaften und die Teilnahme an Wettbewerben mit anderen Berliner Schulen bereichern das Schülerleben. Schließlich unterstützen die Mitglieder des Fördervereins der Schule am Rathaus, vor allem Eltern und Lehrer der Schule, die zahlreichen Aktivitäten sowohl finanziell als auch durch ehrenamtliches Engagement.

Aus Anlass des hundertjährigen Bestehens der Schule veranlasste das Bezirksamt Lichtenberg aus dem Konjunkturpaket II 2010/2011 eine teilweise Sanierung und denkmalgerechte Instandsetzung des Daches und des äußeren Treppenturms, der in seinen Originalzustand zurückversetzt wurde.

Baubeschreibung
Wilhelm Grieme lehnte sich in seinem Entwurf an die in damaliger Zeit beliebte Stilrichtung der Neorenaissance an. Nach seinem Plan entstanden ab 1908 zwischen Rathausstraße und Rudolf-Reusch-Straße in unmittelbarer Nachbarschaft zum Rathaus Lichtenberg das eigentliche Schulgebäude, ein angegliedertes Rektoren-/Lehrerwohnhaus sowie ein Baukörper mit Turnhalle und Aula. Der mehrfach abgewinkelte Grundriss des Grundstücks auf leichter Hanglage wurde mit dem lebhaft gruppierten dreigeschossigen verputzten Ziegelbauwerk optimal ausgenutzt. Die Hauptfassade ist die südliche Gebäudefront, die mit auffälligem Dekor und baulichen Besonderheiten gestaltet wurde. Von der Straße kommend beherrscht der Treppenturm mit einem achteckigen Grundriss (8,5 × 8,5 m) und seinen vier Etagen sowie einer Turmstube den Gebäudekomplex. Er trug bis zum oben genannten Brand eine Schweifhaube. Der über eine Freitreppe angeschlossene Haupteingang wurde aufwendig und mit Ornamenten gestaltet. Ein dreiteiliger Schmuckgiebel erhebt sich in ganzer Portalbreite darüber und eine Uhr mit vergoldeten römischen Ziffern und Zeigern schmückt ihn in der Mitte, unter der eine als Relief ausgebildete Sonnenuhr nur die "sonnigen Stunden" anzeigt. Beiderseits des Portals sind in Augenhöhe je drei Skulpturen angebracht, die junge Frauen mit zeittypischen Arbeiten wie Kindererziehung, Handarbeiten oder Harfespiel zeigen.

Das Foyer wird von einem Kreuzrippengewölbe gebildet, das sich auf mehrere mit Stuck geschmückte Säulen abstützt.

Die Südseite des Turnhallen-/Aula-Gebäudes besaß bis zur Zerstörung im Krieg einen Staffelgiebel in ganzer Baubreite, der ohne Zierrat erneuert wurde.

Die Restaurierungsarbeiten ab 2009 führten zu einem Nachbau des historischen Turmes nach Fotos, da keine Originalunterlagen erhalten sind. Die 12 Meter hohe hölzerne Konstruktion wiegt 22 Tonnen, wurde von einer Leipziger Zimmermannsfirma vor Ort, in der Rathausstraße, montiert und am 10. August 2010 mit einem Spezialkran aufgerichtet. Anschließend erhielt das gesamte Dach eine neue Schiefereindeckung.

Der sandsteinerne Figurenschmuck am Portal wurde grob gesäubert, die Fassade am trichterförmigen breiten Eingangsportal und der darüber befindliche Giebel erhielten frische Farben. Weitere notwendige Sanierungsarbeiten wie eine komplette Erneuerung des Putzes oder der Austausch der eloxierten Metalltüren können durch fehlende Finanzierung vorerst nicht ausgeführt werden.

Literatur
 Schulordnung für das Städtische Cecilien-Lyzeum zu Berlin-Lichtenberg, Rathausstraße 8. veröffentlicht 1913.

Weblinks

 Denkmale des Monats – Ehemaliges Cecilien-Lyzeum mit Direktorenwohnhaus in der Rathausstr. 8–9. (PDF; 143 kB) berlin.de. Die Untere Denkmalschutzbehörde Lichtenberg hat im Februar 2010 den Titel Denkmal des Monats an das ehemalige Cecilien-Lyzeum vergeben.
 Dokument GUT PERS 328 Formularsammlung der Reichsstelle für Schulwesen im Archiv der Bibliothek für Bildungsgeschichtliche Forschung (bbf-dipf). Enthält Meldungen der Personal- und Einkommensveränderungen der Lehrkräfte: Zu- und Abgänge, Veränderungen der dienstlichen und privaten Verhältnisse aus dem Zeitraum 1923–1938.
 Personalakte zum Studienrat und Musiklehrer Theodor Otto am Cecilien-Lyzeum in der bbf-dipf

Einzelnachweise

Baudenkmal in Berlin
Erbaut in den 1910er Jahren
Integrierte Sekundarschule in Berlin
Berlin
Schule in Berlin-Lichtenberg

Schule am Rathaus


Casa Universitarilor se poate referi la:
 Casa Universitarilor din București
 Casa Universitarilor din Cluj-Napoca

Casa Universitarilor


Judith tenant la tête d'Holopherne est un tableau de Victor Mottez,  réalisé en 1852 et de dimensions .

Le tableau est conservé au musée des Beaux-Arts de Rennes, en France.

Le sujet
Judith tenant la tête d'Holopherne est une peinture qui représente l'héroïne biblique Judith tenant la tête d'Holopherne, après l'avoir décapité.

Histoire du tableau
Le tableau était conservé par la famille de Victor Mottez puis a été acquis par le musée des Beaux-Arts de Rennes, en 2020 auprès de la famille du peintre.

Notes et références

Liens externes

Tableau d'un peintre français
Tableau réalisé en 1852
Judith dans la peinture
Sein dans la peinture
Œuvre conservée au musée des Beaux-Arts de Rennes

Judith tenant la tête d'Holopherne


Solunum aşağıdaki anlamlarda kullanılır

 Oksijenli solunum, hücrelerin enerji elde etmekte kullandıkları bir biyokimyasal süreç (oksijen bir elektron alıcısıdır).
 Oksijensiz solunum, hücrelerin enerji elde etmekte kullandıkları bir biyokimyasal süreç (oksijenden farklı elektron alıcıları kullanılır).
 Soluma, nefesin vücuda alınıp atılması.
 Solunum sistemi, vücuttaki sistemlerden biri.

Solunum


Zoološki park Mendoza je zoološki vrt u argentinskoj provinciji Mendozi.  Nalazi se u gradu Mendoza koji leži na sjeveroistočnim obroncima "Brda slave" (španj. "Cerro de la Gloria").  Zoo vrt se prostire na 48 hektara i ima oko 1300 životinja.

Povijest
Zoološki vrt osnovan je 1903. godine, a dizajnirao ga je arhitekt Carlos Thays. Konstrukcija je započela 1904. godine tijekom vladavine vlade Emilija Civita. Gradnja projekta zamišljena je na zemlji na kojoj se nalazila škola, a zgrada škole prenamijenjena je u kaveze u kojima su stali lavovi.

Prve životinje došle su 18. svibnja 1903., donirao ih je grad Buenos Aires. Među doniram životinjama bili su psi, zamorci i mnogo zečeva. Nove životinje koje su također pristigle od istog donatora dovedene su 1905., a ovog puta to je bio lav, medvjed, dva majmuna, dvije papige i plava čavka.

1939. godien arhitekt Daniel Ramos Correa relocirao je zoološki vrt te je napravio planove za mjesto na kojem je zoološki vrt i danas. Inspiracija za ovaj projekt bili su mu zoo vrtovi diljem svijeta, a arhitekt je pažnju posvetio simulaciji prirodnih uvjeta unutar samog vrta. Redizajnirani i relocirani zoološki vrt otvoren je 1941. godine te se prostire na 48 hektara zemlje na kojim je izgrađeno oko 6,5 kilometara puteva i cesta.

Životinjska prava
Ovaj zoološki vrt privukao je mnogo pažnje nakon što je 2016. godine umro njihov medvjed "Arturo". Ljubitelji životinja napravili su peticiju jer su smatrali da životinja živi u nehumanim uvjetima te mu je pridodan nadimak "world's saddest bear" ("najtužniji medvjed svijeta"). Do 19. srpnja 2014. peticiju je potpisalo više od 400 000 ljudi, uključujući poznatu pjevačicu Cher. Cilj peticije bila je relokacija Artura u kanadski zoološki vrt Assiniboine. 24. srpnja 2014. direktor zoološkog vrta izjavio je kako je Arturo prestar da bi ga se preselilo u Kanadu, a na društvenim mrežama pojavio se hashtag "#FreeArturo". Medvjed je umro 3. srpnja 2016.

2016. godine novi direktor zoološkog vrta odlučio je da će maknuti sve slonove iz zoološkog vrta te ih poslati u posebno izgrađeno područje za njih koje se nalazi u Brazilu.

Izvori

Mendoza
Građevine u Argentini

Zoološki park Mendoza


În chimie, un electron de valență este acel electron dintr-un atom care poate participa la formarea de legături chimice. Într-o legătură covalentă simplă, ambii atomi care participă la legătură contribuie cu un electron de valență pentru a forma un dublet electronic, de exemplu în molecula hidrogenului (molecular) gazos, H2. Prezența electronilor de valență poate determina unele proprietăți chimice ale elementului și determină dacă acesta se poate sau nu combina cu alte elemente. De exemplu, pentru elementele din grupele principale, electronii de valență se află doar în ultimul strat electronic. Metalele tranziționale pot avea electroni de valență într-un strat intern.

Legături chimice

Electron de valență


Marajá Ranjit Singh  (, 1 de novembro de 1780 — 27 de junho de 1839), popularmente conhecido como o Sher-e-Panjabe () ou «o Leão do Panjabe», foi o primeiro Marajá do Império Sique, que governou o noroeste do subcontinente indiano durante a primeira metade do século XIX. Na sua infância foi acometido gravemente pela varíola, e embora tivesse sobrevivido, acabou por perder a visão do seu olho esquerdo. Com a idade de 10 anos, lutou na sua primeira batalha ao lado do seu pai. Após a morte do seu pai, na sua adolescência, lutou em várias guerras com o fim de expulsar os afegãos da região, e quando tinha 21 anos foi proclamado o «Marajá do Panjabe». O seu império cresceu na região sob a sua liderança até à sua morte em 1839.

Antes da sua subida ao poder, a região Panjabe foi dividida por confederações em guerra, doze foram sobre governantes siques e um sobre um governante muçulmano. Ranjit Singh unificou as confederações siques e conquistou outros reinos na região para estabelecer o Império Sique. Repeliu várias invasões por exércitos do exterior, especificamente os que vieram do Afeganistão, e estabeleceu relações amigáveis com a Companhia Britânica das Índias Orientais.

O seu reinado introduziu reformas, modernização e investimento em infraestruturas. Siques, hindus, muçulmanos e europeus ocupavam posições prominentes no seu exército e governo. O seu legado marca um período de renascimento cultural e artístico sique, incluindo a reconstrução do Harmandir Sahib em Amritsar. Ranjit Singh foi sucedido pelo seu filho Kharak Singh.

Siquismo
Panjabe

Ranjit Singh


En gramática inglesa, un verbo preposicional (phrasal verb, multi-word verb, MWV o two- y three-part verb) es un verbo compuesto formado por la combinación de un verbo y una partícula gramatical, es decir, un adverbio o una preposicióno incluso por el verbo seguido por un adverbio y una preposición.

Una característica de éstas partículas es que su significado varía según el phrasal verb. Un sencillo ejemplo sería el verbo come (venir) que, a pesar de su significado original, se transformaría en "encontrarse con" o "toparse con" si se le añade across.

Así mismo, un mismo phrasal verb puede tener más de un significado, por ejemplo, turn down puede significar «bajar el volumen (de la música)» o «rechazar».

Los phrasal verbs se utilizan más en el habla cotidiana que en la escritura formal.

Un verbo puede combinarse con preposiciones (come on, in, under), o adverbios (come up, down, away).

A menudo, un phrasal verb se traduce con una única palabra a otros idiomas. Al español, to get up se traduce por «levantarse», al portugués «levantar», etc. No obstante, en muchos casos, un phrasal verb también tiene un sinónimo en inglés que viene del latín.

Tipos de phrasal verbs
Existen cuatro tipos de phrasal verbs:
Phrasal verb transitivo y verbo y partícula separables
Phrasal verb transitivo y verbo y partícula inseparables
Phrasal verb intransitivo y verbo y partícula siempre inseparables
Phrasal verb con dos partículas

Phrasal verbs más utilizados
A nivel cotidiano, los phrasal verbs más utilizados son:

Verbo más adverbio

Los phrasal verbs que contienen una partícula como up (para unos un adverbio, para otros una preposición) son llamados «verbos con partículas», verbos relacionados con los verbos separables en otras lenguas germánicas. Hay dos modelos principales: intransitivos y transitivos.

Lógicamente un verbo con partículas  intransitivo no rige complemento directo: "When I entered the room he looked up."

Un verbo con  partículas transitivo rige un complemento directo además de la partícula. El complemento directo lo podemos colocar a ambos lados de la partícula, si el compremento directo está en un predicado verbal muy largo la partícula se coloca junto al verbo:

 "Switch off the light."
 "Switch the light off."
 "Switch off the lights in the hallway next to the bedroom in which the president is sleeping".

Con algunos verbos transitivos obligatoriamente la partícula debe de ir detrás del verbo, son los llamados phrasal verbs "inseparables", por ejemplo: "The gas gave off fumes. (es incorrecto  *The gas gave fumes off.)"

Otros verbos transitivos incluse requieren colocar el complemento entre el verbo y la partícula incluso cuando el complemento es muy largo:

 "I cannot tell the Beatles apart. (Es incorrecto I cannot tell apart the Beatles.)"
 "I cannot tell the various members of the band called the Beatles apart."

Con todos los verbos transitivos, si el complemento es un pronombre, debe, con un solo tipo de excepción, preceder a la partícula:

 "Switch it off. (Es incorrecto Switch off it)"
 "The smell put them off. (Es incorrecto put off them)"
 "They let him through. (Es incorrecto they let through him)"

La excepción  se produce cuando el complemento se enfátiza por contraste, como en el siguiente ejemplo: "Figure out THESE, not THOSE"

Verbo más preposición
Los verbos preposicionales son verbos que rigen una preposición, que siempre es seguida por su complemento. Se comportan y son diferentes a los verbos con partículas transitivos e inseparables , ya que el complemento incluso tratándose de un pronombre sigue a la preposición.

 On Fridays, we look after our grandchildren.
 We look after them. (Es incorrecto look them after)

El verbo puede tener su propio complemento, que generalmente precede a la preposición, por ejemplo, She helped the boy to an extra portion of potatoes. Y con  pronombre: She helped him to some.

Además, podemos encontrar verbos con dos preposiciones, por ejemplo: We talked to the minister about the crisis.

Verbo más adverbio y preposición
Se puede dar el caso de un verbo que contenga un adverbio y una preposición al mismo tiempo, a su vez el verbo en sí mismo puede regir o no un complemento.

Tipos de verbo
Hay básicamente seis tipos de verbo que se usan para formar phrasal verbs:
Verbos de movimiento (normalmente monosílaba y de origen anglosajón): go; come, run; walk;
Verbos con significados indefinidos o múltiples (normalmente monosílabas): get; put; take; make; do;
Verbos utilizados para invitar y dar órdenes: invite (invite out); let (let off; let out, etc.);
Verbos derivados de adjetivos: dry (dry off; dry out; dry up); brighten (brighten up); flatten (flatten out; flatten off);
Verbos derivados de sustantivos: chalk (chalk up); brick (brick up);
Verbos de origen latín: contract out; level off.
 Sin complemento: The driver 'got off to' a flying start.

 Con complemento: Onlookers 'put the accident down to' the driver's loss of concentration.

Otros ejemplos: get on with somebody; put up with somebody/something; run out of something; look forward to somebody/something.

Referencias

Gramática inglesa

Verbo preposicional (inglés)