Pe 19 ianuarie 2018, Armata Turciei a declanșat o nouă intervenție în Siria, codificată Operațiunea "Ramura de măslin" (în ). Intervenția reprezintă o ofensivă împotriva pozițiilor Forțelor Democratice Siriene (FDS) din jurul orașului Afrin, având drept fază finală un asalt spre Manbij. Turcia a mai afirmat că ofensiva este îndreptată și împotriva Statului Islamic (SIIL), deși SIIL nu există în Afrin. Afrin și zona înconjurătoare sunt revendicate de Federația Democratică a Siriei de Nord drept Regiunea Afrin. Operațiunea "Ramura de măslin" este prima ingerință majoră turcă în Siria după intervenția din august 2016-martie 2017.

Tot pe 19 ianuarie, președintele turc Recep Tayyip Erdoğan a declarat că operațiunea din Afrin va fi urmată de un avans spre orașul nordic Manbij, pe care forțele kurde sprijinite de Statele Unite l-au capturat de la Statul Islamic în 2016. Generali americani au replicat că vor răspunde "agresiv" dacă vor fi provocați în acest mod. YPG au anunțat că vor proteja populația din Afrin și că se vor opune armatei turce. Zeci de civili au fost uciși și cel puțin 5.000 de civili au devenit refugiați de la începerea operațiunii.

În Turcia au avut loc demonstrații atât în favoarea, cât și împotriva operațiunii militare. Președintele Erdoğan a amenințat că cei care vor protesta împotriva ofensivei vor plăti "un preț greu". Zeci de jurnaliști și sute de utilizatori ai rețelelor sociale au fost arestați pentru criticarea operațiunii.

Între 295 și 510 civili au fost uciși și cel puțin 150.000 de civili s-au refugiat de la începerea operațiunii turce.

Conform Reuters, dacă Turcia și aliații săi vor controla regiunea Afrin, vor putea astfel uni două zone deținute de rebelii antiguvernamentali în nord-vestul Siriei, dând astfel un nou impuls forțelor care se opun militar guvernului președintelui Bashar al-Assad.

Context

Turcia luptă de decenii în regiunile sale de sud-est împotriva Partidului Muncitorilor din Kurdistan (PKK). Se estimează că acest conflict a costat viața a 40.000 de persoane. Guvernul turc a declarat în mod public faptul că nu recunoaște nici o diferență între forțele kurde siriene YPG și PKK, considerându-le două organizații teroriste. În timp ce Statele Unite și mai multe state occidentale au desemnat și ele PKK drept o organizație teroristă, poziția guvernului american este că YPG nu se încadrează în această categorie, iar acest lucru a devenit o sursă de conflict între cei doi aliați NATO. În ciuda acestui fapt, CIA a numit PYD "aripa siriană" a PKK în anuarul său World Factbook, pe 23 ianuarie 2018.

Ofensiva Turciei în Afrin a fost concepută pe fondul tensiunilor crescânde dintre guvernele turc și american pe tema sprijinului pe care Statele Unite îl acordă Forțelor Democratice Siriene, constituite în special din luptători kurzi ai YPG. În particular, Turcia a obiectat contra planurilor anunțate de Statele Unite de a antrena și echipa o forță de grăniceri constituită din 30.000 de membri ai FDS, despre care Turcia a afirmat că ar constitui o amenințare directă la adresa sa. Într-un discurs ținut la Ankara, președintele turc Recep Tayyip Erdoğan a spus că "O țară pe care o numim aliată insistă să formeze o armată a terorii la granițele noastre". "Ce altceva poate ținti o armată a terorii decât Turcia? Misiunea noastră e să o sugrumăm încă din fașă."

În zilele anterioare ofensivei, forțele turce au schimbat focuri de artilerie cu milițiile YPG de-a lungul frontierei turco-siriene, în zona Afrin. Agenția națională turcă de știri Anadolu a raportat că observatorii militari ruși din regiunea Afrin au început să fie retrași pe 19 ianuarie 2018, în anticiparea ofensivei turce împotriva pozițiilor YPG din Afrin.

Pe 21 ianuarie, președintele Erdoğan a amenințat că oricine în Turcia va protesta împotriva ofensivei va plăti "un preț greu", adăugând: "Țineți minte că oriunde mergeți pe stradă forțele noastre de securitate sunt la gâtul vostru".

Pe 12 februarie, Ministerul de Interne al Turciei l-a adăugat pe fostul co-lider al PYD Salih Muslim Muhammad, împreună cu alte nume, pe lista sa de "teroriști căutați", și a oferit bani pentru informații privind locul unde se află acesta. Pe 25 februarie, Salih Muslim a fost arestat la Praga, la solicitarea Turciei. Viceprim-ministrul turc Bekir Bozdağ a declarat că Turcia dorește extrădarea lui Muslim. Pe 27 ianuarie, Tribunalul Municipal din Praga l-a eliberat pe Muslim din arest, pe baza promisiunii acestuia că nu va părăsi teritoriul Uniunii Europene și se va prezenta în cazul unor eventuale noi audieri. Mevlüt Çavușoğlu, ministrul turc al Afacerilor Externe, a condamnat decizia tribunalului ceh, considerând că "echivalează foarte clar cu susținerea grupărilor teroriste", iar Bekir Bozdağ a amenințat că ea va avea un impact negativ în relația Turciei cu Cehia.

Ofensiva

Avansul inițial al forțelor pro-turce

Guvernul Turciei a anunțat începerea ofensivei pe 19 ianuarie 2018, Ministrul Apărării Naționale a Turciei, Nurettin Canikli, declarând că "operațiunea a început de fapt cu tiruri de artilerie peste frontieră". El a adăugat că nici un militar nu a traversat frontiera în Afrin. Turcia și-a intensificat ulterior tirurile de artilerie, Unitățile de Apărare a Poporului (YPG) afirmând că 70 de obuze au fost trase în timpul nopții. După zile de baraje de artilerie, bombardiere turce au efectuat raiduri, pe 20 ianuarie 2018, împotriva pozițiilor deținute de grupările kurde ale PYD și YPG în regiunea de frontieră. S-a raportat că cel puțin 72 de avioane au fost implicate în operațiune.

Statul Major General al Armatei Turciei a anunțat într-o declarație publicată pe site-ul său oficial că obiectivul operațiunii este de a "restabili securitatea și stabilitatea la frontierele noastre și în regiune, de a elimina teroriștii PKK/KCK/PYD-YPG și SIIL".

Observatorul Sirian pentru Drepturile Omului (OSDO) a declarat că 14 persoane internate într-un spital psihiatric au fost rănite în urma tirurilor de artilerie ale Forțelor Democratice Siriene. Mass-media turcă a raportat că 20 de autobuze, transportând rebeli sprijiniți de Turcia ai opoziției siriene, au intrat în Siria prin punctul de trecere a frontierei de la Öncüpınar. Un fotograf AFP a afirmat că 30 de autobuze cu luptători sirieni au traversat de asemenea punctul de trecere a frontierei Cilvegözü.

Pe 20 ianuarie, Turcia a anunțat că raidurile sale aeriene au lovit peste 150 de ținte din Afrin.

Conform surselor pro-FDS, luptătorii Armatei Revoluționarilor din cantonul al-Shahba au produs pierderi grele milițiilor pro-turce din Armata Siriană Liberă, ucigând 4 militanți și rănind alți 5, drept răspuns la recentele tiruri de mortiere trase la întâmplare împotriva locuințelor populației. Ulterior, s-a raportat că trei rachete trase din Siria de luptătorii kurzi ar fi lovit patru puncte din două așezări în provincia turcă Kilis. Agenția Anadolu, citându-l pe guvernatorul provinciei, Mehmet Tekinarslan, a informat că trei persoane ar fi fost rănite în acest atac. FDS au negat tirurile de rachetă, considerându-le o provocare turcă.

Pe 21 ianuarie 2018, mass-media de stat turcă a raportat că trupele terestre turce au traversat frontiera și au intrat în Afrin. În cursul zilei, Agenția Anadolu a informat că luptători pro-turci ai Armatei Siriene Libere au avansat în cursul dimineții către Afrin. YPG au confirmat avansul, precizând că două sate de la frontiera cu Turcia au fost atacate. Conform Anadolu, trupele turce, însoțite de rebeli sirieni pro-turci, avansaseră deja 5 km pe teritoriul sirian. Nouri Mahmoudi, purtător de cuvânt al YPG, a respins însă informația, afirmând că gruparea a reușit să respingă trupele turce și că acestea au fost "forțate să bată în retragere".

Pe 22 ianuarie, OSDO a informat că trupele turce s-au ciocnit cu milițiile kurde la frontierele de nord și vest ale regiunii Afrin, apoi au intrat în localitățile Shankal și Adah Manli din vest. Tot pe 22 ianuarie 2018, forțele turce au anunțat și ele capturarea a șapte localități, Shankal, Qorne, Bali, Adah Manli și zonele rurale Kita, Kordo și Bibno, deși ulterior YPG au recapturat două. Armata turcă a susținut că a preluat controlul a 11 poziții deținute anterior de kurzii sirieni și că a creat "zone sigure". În aceeași zi, s-a anunțat că primul soldat turc a fost ucis în luptele desfășurate la sud-est de orașul de frontieră Gülbaba.

Tot pe 22 ianuarie, Agenția Anadolu a făcut public faptul că forțele turce au deschis un al doilea front spre Afrin, dinspre orașul Azaz, cu scopul de a presa YPG din două direcții, est și vest.

Pe 23 ianuarie, câștigurile teritoriale ale forțelor pro-turce erau încă "limitate". Fiecare tabără a susținut că i-a produs numeroase victime celeilalte, kurzii reclamând inclusiv uciderea unui comandant de rang înalt al ASL pro-turce în timpul luptelor pentru câteva poziții strategice de la frontieră. În același timp, circa 5.000 de civili au fugit din calea avansului forțelor turce, stabilindu-se temporar în zonele centrale ale Regiunii.

Pe 24 ianuarie, președintele turc Erdoğan a reafirmat intenția țării sale de a ataca și regiunea Manbij. FDS au replicat că sunt "pregătite să răspundă oricărui atac turc". Tot pe 24 ianuarie, Erdoğan a cerut Statelor Unite să stopeze furnizarea de armament grupării kurde.

Spre deosebire de Afrin, în Manbij sunt staționați militari americani care instruiesc forțele kurde, însă președintele Erdoğan a anunțat că Turcia va ataca regiunea în ciuda riscului de confruntare între trupele țării sale și cele americane. Într-o convorbire telefonică avută cu președintele turc pe 24 ianuarie, președintele american Donald Trump a făcut apel la Turcia "să acționeze cu grijă și să evite orice acțiuni care ar putea risca un conflict între trupele turce și cele americane". Pe 25 ianuarie, vicepremierul Bekir Bozdağ a declarat la Ankara, cu referire la Statele Unite, că "cei care sprijină organizația teroristă vor deveni o țintă în această bătălie".

Pe 25 ianuarie, autoritățile kurde din Regiunea Afrin au făcut apel la statul sirian "să-și îndeplinească obligațiile suverane față de Afrin și să-și protejeze frontiera cu Turcia de atacurile ocupantului turc ... și să desfășoare forțele armate siriene pentru a securiza frontierele regiunii Afrin". Până pe 25 ianuarie, avansul armatei turce și al milițiilor sprijinite de Turcia a fost limitat, îngreunat de ploaie și de nori, care au redus posibilitatea sprijinului aerian. În ciuda avansului limitat, bombardamentele turce și luptele grele au obligat mii de civili să-și părăsească locuințele. Pe 25 ianuarie, un director al spitalului din Afrin a declarat BBC News că 40 de civili au fost uciși și alți 128 răniți. Populația din Afrin se temea de asemenea că orașul, până atunci unul sigur și secular, va cădea pe mâna milițiilor islamiste sprijinite de Turcia.

Într-un discurs public de pe 26 ianuarie, Recep Tayyip Erdoğan a promis că țara sa va elimina militanții de pe toată lungimea frontierei cu Siria, adăugând că Ankara și-ar putea extinde operațiunile militare  din nord-est până în vestul Siriei, la frontiera cu Irakul. Forțele Democratice Siriene au replicat în aceeași zi că Turcia va primi "răspunsul potrivit" dacă își va extinde atacul.

Pe 27 ianuarie, ministrul turc al Afacerilor Externe Mevlüt Çavușoğlu a reluat apelul către Statele Unite de a-și retrage militarii din Manbij și de a "face pași mai concreți, nu doar vorbe", în sensul încetării sprijinului pe care-l acordă YPG. Într-un interviu pentru Rudaw TV, colonelul Ryan Dillon, purtător de cuvânt al CJTF–OIR, referindu-se la Manbij, a declarat că "vom continua să operăm acolo până când ni se va ordona altceva".

Tot pe 27 ianuarie, în primul caz al unui atac sinucigaș kurd asupra forțelor turce, s-a afirmat că luptătoarea Zuluh Hemo din YPJ (pseudonim de luptă "Avesta Habur") ar fi aruncat o grenadă pe turela unui tanc turc, distrugându-l și ucigând doi militari turci și pe ea însăși. Atacul ar fi avut loc în timpul luptelor din satul al-Hammam. Armata turcă a negat că vreun soldat al său și-ar fi pierdut viața sau ar fi fost rănit în incident, afirmând în schimb că Hemo s-ar fi aruncat singură în aer cu o grenadă în gură.

Spre sfârșitul lunii ianuarie au fost publicate mai multe rapoarte care afirmau că voluntari occidentali, printre care americani, britanici și germani, s-au deplasat în Afrin pentru a participa la apărarea sa împotriva forțelor conduse de Turcia.

Pe 28 ianuarie, Agenția Anadolu a raportat prima victorie majoră a trupelor turce și aliaților lor, care au preluat controlul Muntelui Barsaya, o înălțime strategică din Afrin, după ce mai multe atacuri succesive, începând din 22 ianuarie, au eșuat în fața rezistenței îndârjite a forțelor kurde. Chiar în aceeași zi, FDS anunțaseră că au respins un prim atac, însă pozițiile lor au fost apoi supuse unor puternice lovituri aeriene. Un alt bombardament turc a distrus un important sit arheologic, templul Ain Dara, construit de arameeni în timpul mileniului I ÎC. Directoratul General pentru Antichități și Muzee din Siria, aflat în subordinea Ministerului Culturii, a condamnat bombardamentul: "Acest atac reflectă ura și barbarismul regimului turc împotriva identității siriene și împotriva trecutului, prezentului și viitorului poporului sirian". Bombardamentul asupra sitului istoric a fost confirmat și de Observatorul Sirian pentru Drepturile Omului.

În altă dezvoltare din 28 ianuarie, FDS au anunțat că aviația turcă a bombardat intens barajul Midanki de pe râul Afrin.

Pe 29 ianuarie, generalul Joseph Votel, comandantul Statului Major General al Statelor Unite, a reiterat hotărârea guvernului american de a nu-și retrage militarii din Manbij. El a declarat că retragerea "nu este un lucru pe care îl analizăm".

Pe 30 ianuarie, Agenția Anadolu a făcut public faptul că Forțele Aeriene Turce au lansat fluturași inscripționați în arabă, kurdă și turcă, îndemnând populația "să se opună PKK, PYD, YPG și ISIL".

La începutul lunii februarie, unele grupări rebele care luptau de partea Turciei s-au retras din Afrin pentru a lupta împotriva armatei guvernamentale siriene.

Pe 3 februarie, într-o zi considerată "cea mai mortală" pentru trupele turce de la începerea operațiunii, Turcia a pierdut 7 militari, din care 5 au fost uciși când tancul lor a fost atacat de forțele kurde în satul Sheikh Haruz, la nord-est de Afrin. Ceilalți doi soldați fuseseră uciși anterior incidentului din Sheikh Haruz, unul în Afrin, celălalt în Turcia, la nord de frontiera cu Siria, într-un atac atribuit YPG. Premierul turc Binali Yıldırım a promis că milițiile kurde "vor plăti de două ori mai mult" pentru uciderea militarilor turci.

Pe 4 februarie, Agenția Anadolu a anunțat că trupele conduse de Turcia au capturat dealul Haruz de lângă satul Bulbul, afirmând că acesta reprezintă a 31-a poziție ocupată de Turcia de la începerea operațiunii. Tot pe 4 februarie, viceprim-ministrul Bekir Bozdağ a amenințat că, dacă grupările kurde "PYD/PKK" nu se retrag din Manbij, Turcia va ataca orașul și regiunea majoritar kurdă situată la este de Eufrat. El a acuzat Statele Unite că furnizează armament kurzilor, afirmând că SUA ar fi livrat grupărilor PYD și YPG circa 5.000 de camioane și 2.000 de TIR-uri încărcate cu armament.

Pe 6 februarie, un convoi venit din partea estică a nordului Siriei controlată de FDS, transportând luptători ai YPG, precum și yazidiți din YBȘ și YJÊ, a traversat teritoriul controlat de trupele guvernamentale siriene și a ajuns în orașul Afrin în urma unei înțelegeri aprobate de Damasc. Numărul luptătorilor din convoi este neclar, estimările presei situându-l între 500 și 5.000. S-a speculat că aprobarea înțelegerii, precum și oprirea temporară a raidurilor aeriene turcești în Afrin, s-au produs drept urmare a desfășurării trupelor turce în provincia Alep și doborârii, pe 3 februarie, a unui avion rusesc Su-25 de către rebelii din provincia Idlib, în apropierea căreia fuseseră deplasate trupele turce. Un comandant din rândul forțelor pro-guvernamentale siriene a declarat și că armata a desfășurat dispozitive de apărare antiaeriană și rachete antiaeriene în apropierea pozițiilor turce, având ca rază de acțiune întregul spațiu aerian din nordul Siriei, inclusiv Afrin. Totuși, conform surselor turce, închiderea temporară de către Rusia, începând cu noaptea de 4 februarie, a spațiului aerian sirian pentru Turcia, se datorează în realitate intenției Rusiei de a pune la punct un mecanism electronic de apărare împotriva lansatoarelor portabile de rachete. Aceeași sursă a precizat că dronele militare turcești pot opera în continuare în Afrin. Pe 9 februarie, la ora 12:00 AM (GMT+3), Rusia a redeschis spațiul aerian sirian pentru avioanele turcești.

Pe 10 februarie, un elicopter de atac T129 ATAK turcesc s-a prăbușit în Afrin, cei doi membri ai echipajului fiind uciși. Conform președintelui turc Erdoğan, Forțelor Democratice Siriene și OSDO, elicopterul a fost doborât. Prim-ministrul Turciei a confirmat și el doborârea elicopterului, spre deosebire de armata turcă. Aceasta s-a limitat să declare că a fost deschisă o investigație privind prăbușirea aparatului.

Intervenția forțelor pro-guvernamentale siriene

Pe 19 februarie, Agenția siriană de știri SANA a anunțat că guvernul a încheiat un acord cu YPG din Afrin. Ministrul turc de externe Mevlüt Çavușoğlu a răspuns că Turcia consideră binevenite trupele siriene dacă acestea sosesc pentru a lupta împotriva YPG, declarând "Dacă este așa, atunci nu e nici o problemă. Totuși, dacă ei vor intra [în Afrin] pentru a proteja YPG/PKK, nimeni nu va putea opri armata turcă". Nuri Mahmoud, un purtător de cuvânt al YPG, a declarat Al-Jazeera că formațiunile kurde au făcut apel la forțele guvernamentale "să păstreze Siria unită", dar a adăugat că acestea nu au sosit încă. Totuși, Nuri a negat ulterior că ar exista un acord cu guvernul sirian în acest sens.

Pe 20 februarie, președintele Erdoğan a anunțat că Turcia a zădărnicit posibila dislocare a forțelor pro-guvernamentale siriene în Afrin după discuții cu președintele rus Vladimir Putin. Între timp, ministrul rus de Externe Serghei Lavrov a sugerat că situația din Afrin ar putea fi rezolvată prin dialog direct între Damasc și Ankara. În aceeași zi, Armata Siriană Liberă pro-turcă a reușit să conecteze zona Bulbul cu zona Azaz, după ce a preluat controlul asupra satului Deir al-Sawan.

În cursul aceleeași zile, 20 februarie, miliții pro-guvernamentale siriene, denumite "Forțele Populare", au intrat în regiunea Afrin. Brigada Baqir, parte a rețelei de miliții a Forțelor Locale de Apărare (FLA), a anunțat că va conduce aceste forțe. Un convoi al trupelor pro-guvernamentale siriene a intrat în regiune pentru a sprijini YPG, dar a fost atacat cu "tiruri de avertizare" de trupele turce. Agenția Anadolu a afirmat că forțele pro-guvernamentale siriene s-ar fi retras la 10 km de Afrin în urma acestor tiruri. Agenția SANA a confirmat tirurile de artilerie turce, dar nu a menționat nici o retragere. Președintele Erdoğan a declarat că milițiile au fost respinse de artileria turcă, adăugând că respectivul convoi era alcătuit din "teroriști" care acționau independent. El a mai declarat că, "Din nefericire, acest tip de organizații teroriste fac pași greșiți în urma deciziilor pe care le iau. Noi nu putem permite asta. Vor plăti un preț foarte greu".

Între timp, fostul copreședinte al PYD, Salih Muslim Muhammad, a negat orice acord politic cu guvernul sirian, afirmând că înțelegerea privind Afrin este pur militară. Pe 21 februarie 2018, mass-media de stat siriană a anunțat sosirea în regiune a unor efective suplimentare ale forțelor pro-guvernamentale siriene. Un comandant al alianței luptând pentru guvernul sirian a declarat că milițiile pro-guvernamentale din Afrin au răspuns cu foc după ce au fost atacate de rebelii pro-turci în noaptea precedentă.

Faza finală. Capturarea orașului Afrin

Pe 26 februarie, forțele YPG fuseseră respinse de pe aproape întreaga frontieră a Regiunii Afrin cu Turcia. În aceeași zi, viceprim-ministrul turc Bekir Bozdağ a anunțat desfășurarea unor forțe speciale de poliție în Afrin, pentru o nouă etapă a ofensivei.

Pe 1 martie, armata turcă a făcut public faptul că opt soldați turci au fost uciși în lupte, în timp ce alți 13 au fost răniți. OSDO a publicat faptul că loviturile aeriene turcești din timpul nopții împotriva satului Jamaa au ucis 17 luptători pro-guvernamentali. O declarație de presă a agenției de știri Doğan afirma că un elicopter turc ce evacua răniți a trebuit să se întoarcă după ce a fost lovit de tiruri trase de la sol. Conform OSDO, 36 de membri ai milițiilor guvernamentale au fost uciși, două zile mai târziu, de bombardamentele aeriene turce împotriva unei tabere din Kafr Jina.

Pe 3 martie, forțele pro-turce au afirmat că au capturat orașul Rajo, unul din cele mai importante puncte de rezistență kurde din vestul Afrinului. S-a raportat că forțele conduse de Turcia ar fi străpuns rapid liniile de apărare din Rajo și l-ar fi capturat într-o oră. Totuși, OSDO a publicat faptul că în oraș încă se dau lupte, deși ASL pro-turcă ar fi capturat 70% din el. De asemenea, ASL pro-turcă a susținut că a capturat satul Badinli, muntele Bafilyun situat la vest de Azaz, satele Ramadiyah și Hamelika din districtul Jinderes, satul Shamanli din zona Sheran și satele Ali Bazan și Karaknli, avansând mult mai rapid în ultimele zile.

Pe 4 martie, Rajo era încă supus unui puternic bombardament turcesc, în timp ce ASL pro-turcă încerca să preia controlul deplin asupra orașului. FDS au confirmat că forțele pro-turce au intrat în oraș și că luptele continuau pe toată durata dimineții. Ulterior, în cursul aceleiași zile, OSDO a raportat că părți mari din Rajo au fost capturate, iar ASL pro-turcă a intrat în Shaykh al-Hadid. Pe 5 martie, OSDO a confirmat completa capturare a Rajo de către ASL pro-turcă.

Pe 6 martie, FDS au anunțat că au deplasat în Afrin 1.700 de membri de pe frontul din valea Eufratului Mijlociu, în Guvernoratul Deir ez-Zor. Plecarea luptătorilor FDS către Afrin a fost confirmată de colonelul Thomas Veale, Director pentru Relații Publice al CJTF–OIR.

Pe 8 martie, armata turcă și formațiuni ale ASL pro-turce au capturat orașul Jandairis și barajul 17 Aprilie, și au ajuns la periferiile orașului Afrin pe 10 martie. Pe 13 martie, Turcia a anunțat că Afrin e înconjurat, că forțele turce sunt pregătite să atace centrul orașului și că atacul este iminent. În ziua următoare, opt luptători pro-guvernamentali sirieni au fost uciși în urma unui bombardament aerian turc împotriva postului lor de pază de pe o șosea spre Afrin.

Pe 18 martie, forțele turce au raportat că au preluat complet controlul centrului orașului. După capturarea Afrinului, părăsit deja de majoritatea locuitorilor săi, forțele pro-turce au început să jefuiască orașul. În replică, İbrahim Kalın, purtătorul de cuvânt al președinției Turciei, a declarat că vor fi luate măsurile necesare pentru rezolvarea situației. Pe 19 martie, ministerul sirian de Externe a cerut retragerea imediată a Turciei din Afrin, afirmând, în două scrisori trimise Secretarului General al ONU și conducerii Consiliului de Securitate, că ocupația turcă este "ilegală și contrazice principiile și scopurile Cartei ONU și legile internaționale".

Înaltul Comisar al Națiunilor Unite pentru Drepturile Omului, Zeid Ra'ad Al Hussein, a declarat, referindu-se la capturarea orașului: "În orașul Afrin, care a fost capturat ieri de forțele turce, zeci de civili au fost uciși sau răniți de bombardamente aeriene, bombardamente la sol și dispozitive explozive, iar alte mii s-au refugiat".

Avansul forțelor pro-turce în zonele deținute de YPG/FNA
Pe 21 martie, Forțele aeriene ale Turciei au bombardat poziții ale trupelor siriene din localitățile Kimar și Barad. Spre seară, alianța turcă a capturat cele două așezări, avansând până la câțiva kilometri de Nubl și Al-Zahraa.

Pe 25 martie, președintele turc Erdoğan a anunțat că operațiunea își va atinge scopul după ocuparea localității Tal Rifaat.

Compoziția forțelor

The Independent a reprodus acuzații că Turcia ar folosi în rândul forțelor sale un contingent de foști luptători ai Statului Islamic în Irak și Levant (SIIL). Un fost militant al SIIL ar fi declarat: "Majoritatea celor ce luptă în Afrin împotriva YPG sunt din SIIL, deși Turcia i-a antrenat să-și schimbe tacticile de atac". Faraj, așa cum se numește respectivul militant, a adăugat: "La începutul operațiunii sale, Turcia a încercat să inducă în eroare publicul, afirmând că luptă împotriva SIIL, dar antrenează în realitate membrii SIIL și îi trimite în Afrin".

Printre forțele sprijinite de Turcia au fost remarcați și alți luptători jihadiști. Un videoclip publicat pe internet înfățișa câțiva comandanți ai ASL pro-turce lăudându-se cu bătăliile anterioare în care au luptat, inclusiv cele de la Tora Bora (fosta bază a lui Osama bin Laden), Groznîi și Daghestan, concluzionând apoi: "iar acum ne cheamă Afrinul".

Spre sfârșitul lunii ianuarie au fost făcute publice mai multe rapoarte privind faptul că luptători occidentali, printre ei americani, britanici și germani, s-au mutat în Afrin pentru a lua parte la apărarea sa împotriva forțelor pro-turce. Pe 12 februarie, 2 luptători străini, cetățeanul francez Olivier François Jean Le Clainche și cel spaniol Samuel Prada Leon, au fost uciși în Afrin. Pe 24 februarie, activistul islandez Haukur Hilmarsson, care lupta de partea YPG, a fost ucis într-un bombardament aerian turc în Afrin. Pe 9 martie s-a raporta că trei luptători străini cu cetățenie turcă, aparținând MLKP, au fost uciși în Afrin.

Insurgența Forțelor Democratice Siriene

Campania de gherilă a YPG

Un purtător de cuvânt al PYD a anunțat la scurtă vreme după capturarea orașului Afrin că forțele FDS vor continua să lupte împotriva forțelor pro-turce folosind tactici de gherilă. Pe 4 mai, YPG au declarat că vor considera drept ținte legitime familiile membrilor grupărilor rebele pro-turce active în regiunea Afrin, precum și pe refugiații neprovenind din regiune care vor fi colonizați în Afrin. La începutul verii 2018 a fost înființat centrul de operații "Furia măslinilor", care a devenit activ în toate zonele din Siria ocupate de Turcia. YPG au negat vreo afiliere cu acesta.

În mai 2018, o insurgență extinsă a izbucnit în districtul Afrin, pe măsură ce rezistenți ai YPG și militanți aliați, supranumindu-se "Șoimii Afrinului", au început să comită atentate cu bombă, ambuscade și asasinate împotriva armatei turce, milițiilor pro-turce și simpatizanților civili ai acestora. Insurgenții au fost ajutați în încercările lor de a destabiliza regimul impus de Turcia în Afrin de frământările care încă dominau regiunea. Ostilitatea a rămas crescută între localnicii preponderent kurzi și refugiații preponderent arabi care au fost colonizați în regiune după ocupație, în timp ce câteva grupări pro-turce au continuat să cauzeze probleme de securitate. În ciuda încercărilor Turciei de a le antrena și disciplina, aceste miliții s-au ciocnit uneori violent între ele și au terorizat locuitorii civili. O grupare a Armatei Siriene Libere pro-turce a început să-și împodobească vehiculele cu portrete ale lui Saddam Hussein, care comisese un genocid împotriva kurzilor din Irak. Kurzii din Afrin au considerat acest lucru drept o încercare de umilire a unor membri suspectați de apartenență la PKK.

La jumătatea anului 2018 insurgența era concentrată în special în zonele rurale și periferiile orașului Afrin, unde Forțele Aeriene Turce au bombardat rezistența YPG la începutul lunilor mai și iulie. În mai, o operațiune a YPG a condus la uciderea fostului comandant al grupării Poliția Ghoutei de Est Libere, Jamal al-Zaghloul, ale cărei forțe fuseseră însărcinate să asigure operațiunile polițienești în Afrin după ocupație. El a fost ucis de o mină în al-Basouta, la sud de orașul Afrin. După moartea sa, YPG au reafirmat că "oricine are legătură cu forțele invadatoare devine ținta noastră". Pe 26 august, YPG au publicat un film al asasinării in Babili a lui Abu Muhammad Al-Shmali, un comandant al Legiunii al-Rahman.

Insurgenții au comis și un mic număr de atentate urbane cu bombă în zona de ocupație turcă. Pe 27 iunie, două bombe au exlodat în centrul Afrinului și au provocat 9 morți și mulți răniți. Atentatele au fost revendicate de Șoimii kurzi ai Afrinului, care au declarat că nu sunt afiliați cu nici o altă grupare politică sau militară kurdă și că "acțiunile lor sunt independente. Alte atentate majore au fost duse la îndeplinire în Jarablus pe 7 iulie (șapte răniți), al-Bab pe 8 iulie (câțiva uciși), și din nou în centrul Afrinului, pe 22 august (cel puțin un mort). Nu a fost întotdeauna clar, totuși, cine este responsabil pentru atentate, rămășițe ale Statului Islamic și loialiști guvernamentali sirieni fiind și ei suspectați de comiterea unora dintre atacuri. Spre sfîrșitul lui august 2018, 108 de rebeli pro-turci și soldați turci fuseseră uciși în atacuri de gherilă kurde. La începutul lui septembrie, atacuri au fost comise și în pădurile de la periferiile Afrinului.

Acuzații privind crime de război

Conform Human Rights Watch (HRW), grănicerii turci deschid nediscriminatoriu focul împotriva civililor care încearcă să fugă din zona de conflict și să se refugieze în Turcia. Directorul adjunct pentru Orientul Mijlociu al HRW a declarat: "Sirienii care fug spre granița turcă în căutarea siguranței și azilului sunt obligați să se întoarcă prin gloanțe și abuz". Mai mulți martori, și ei solicitanți de azil, au afirmat că au fost bătuți, au suferit abuzuri și nu li s-a permis accesul la tratament medical. Declarația oficială a HRW a solicitat Turciei să "respecte principiul nereturnării, care interzice respingerea solicitanților de azil la frontieră atunci când acest lucru i-ar expune amenințării persecuțiilor, torturii și pericolelor la adresa vieții și libertății. De asemenea, Turcia trebuie să respecte dreptul la viață și integritate corporală, inclusiv interdicția absolută a aplicării de relelor tratamente sau tratamentelor degradante."

La sfârșitul lunii ianuarie 2018, oficiali kurzi au acuzat Turcia de folosirea napalmului în timpul invaziei, o armă interzisă. Forțele armate turce au negat folosirea napalmului: "Armamentul chimic, biologic, napalmul și alte muniții similare sunt interzise de legile și tratatele internaționale. Ele nu sunt folosite de Forțele Aeriene. Astfel de muniție nu se află în inventarul Forțelor Armate Turce".

La mai puțin de o săptămână de la începerea operațiunii, cel puțin 66 de civili fuseseră uciși de raidurile aeriene și bombardamentele turce. Oficialul FDS Redur Xelil a acuzat Turcia de comiterea unor crime de război.

Un film distribuit pe rețelele de socializare a prezentat ceea ce s-a raportat a fi cadavrul mutilat al unei luptătoare din YPJ, având sânii tăiați. Cadavrul era înconjurat de luptători ai milițiilor pro-turce, conform Observatorului Sirian pentru Drepturile Omului (OSDO), care spuneau "să le fie rușine că trimit femei să lupte", în timp ce batjocoreau cadavrul. Rami Abdulrahman, președintele OSDO, a condamnat incidentul, considerându-l "o crimă". Conform agenției de presă pro-PKK Firat News, luptătoarea YPJ, care se numea Barin Kobanê, a luptat până la sfârșit, apoi s-a aruncat în aer cu o grenadă. Armata Siriană Liberă pro-turcă a declarat că va investiga dacă luptătorii săi au mutilat cadavrul membrei YPJ.

La scurtă vreme, un alt film distribuit pe rețelele de socializare înfățișa soldați turci călcând și lovind cadavrul unei luptătoare a YPG. În aceeași perioadă au fost publicate în spațiul virtual mai multe videoclipuri, inclusiv unul care arăta soldați turci bătând un civil kurd în timp ce-l interogau.

Publicații siriene și kurde au acuzat forțele turce de bombardarea unor școli. OSDO a raportat și el că Turcia a bombardat un centru pentru distribuția apei din apropierea orașului Afrin, lăsând mai mult de 100.000 de civili fără apă. Turcia a respins acuzațiile.

De la începerea operațiunii Turciei, Agenția Anadolu a afirmat că a înregistrat 7 civili uciși și 107 răniți în 90 de atacuri comise de YPG în provinciile Kilis și Hatay.

Pe 16 februarie, YPG au acuzat Turcia de folosirea unui gaz de atac ce ar fi intoxicat mai multe persoane. OSDO a confirmat incidentul și a adăugat că mai multe persoane au avut pupilele dilatate și dificultăți respiratorii. De asemenea, agenția siriană guvernamentală de știri SANA, citând un medic al unui spital din Afrin, a menționat incidentul. Turcia a negat folosirea substanțelor chimice, afirmând că acuzațiile sunt "lipsite de substanță".

Pe 22 februarie, publicații pro-guvernamentale siriene au acuzat Turcia de bombardarea convoaielor umanitare aflate în drum spre Afrin. Drept rezultat, Crucea Roșie Arabă Siriană și-a suspendat toate convoaiele cu ajutoare spre Afrin din cauza pericolului la care ar fi supuse.

În aceeași zi a fost publicat un film care înfățișa rebeli pro-turci executând un civil care conducea un tractor agricol. Același grup a postat ulterior un nou film, care prezenta execuția sumară a șase civili, inclusiv o femeie, lângă orașul Jendires.

Consecințe economice
Prim-ministrul turc a declarat că economia Turciei nu va fi afectată de operațiune.

Pe 7 mai, agenția Moody's a retrogradat ratingul Turciei, motivând acest lucru prin erodarea statului de drept sub conducerea președintelui Recep Tayyip Erdoğan și declarând că ofensiva din Afrin, care a înrăutățit relațiile Turciei cu Washingtonul și a implicat și mai mult țara în războiul civil din Siria, au adăugat un risc geopolitic suplimentar.

Reacții în Turcia
În Istanbul, birourile Partidului Democratic al Poporului (HDP) au fost atacate de suporteri ai operațiunii militare, care au vandalizat clădirea și au inscripționat pe ziduri mesaje sexiste și rasiste.

Sentimentul general anti-american este în creștere de la începerea operațiunii militare din Afrin. Un sondaj de opinie efectuat în timpul acesteia constata că 90% dintre repondenți consideră că Statele Unite se află "în spatele" PKK și YPG. İbrahim Karagül, editorul șef al publicației pro-AKP Yeni Șafak, nota că Statele Unite sunt inamicul real și că au în plan "să împartă și să distrugă Turcia" aliindu-se cu PKK și SIIL. El a făcut apel ca baza aeriană İncirlik să fie închisă, deoarece, "de când a izbucnit războiul din Siria, organizațiile teroriste sunt controlate din această bază". El a mai atras atenția că, dacă nu va fi închisă, "va veni vremea când mii de oameni vor înconjura și asedia baza İncirlik".

Compania Turcă de Radio și Televiziune (TRT World) a raportat că Armata Siriană Liberă "a capturat de la YPG o armă care se crede că a fost furnizată FDS de către Statele Unite".

Organizații din Turcia
Partidul Mișcarea Naționalistă, Partidul İYİ, Partidul Republican Popular și Partidul Patriotic au anunțat că sprijină intervenția militară, în timp ce Partidul Democratic al Poporului, Partidul Comunist Turc și Partidul Muncitoresc se opun acțiunii Turciei.

La mai puțin de o săptămână după începerea operațiunii, İsmail Kahraman, președintele Marii Adunări Naționale a Turciei și vicepreședinte al partidului guvernamental AKP, a chemat la jihad deschis în Afrin. He said: "Look, we are now in Afrin. We are a big state. Without jihad, there can be no progress, one cannot stand on their feet." When on 7 March a HDP deputy criticised the government for planning "ethnic cleansing" in Afrin, deputies of the governing AKP party physically attacked their HDP colleagues in parliament, leaving two HDP deputies injured.

Asociația Medicală Turcă a declarat că războiul s-au putea sfârși printr-o tragedie umană pe scară largă. Președintele Erdoğan a răspuns numindu-i pe doctorii din asociație "jeguri", "agenți ai imperialismului" și "iubitori ai teroriștilor". Ministrul turc de Interne a deschis apoi o anchetă privind asociația. Cel puțin 11 medici au fost arestați. Erdoğan a declarat că asociației medicale i se va retrage adjectivul "Turcă" din denumire și a clarificat că organizația "nu va mai putea folosi nici noțiunea de turcism, nici pe cea de Turcia". El a adăugat apoi: "Această instituție nu are nimic de-a face cu turcismul și nimic în ceea ce o privește nu este vrednic de noțiunea de turcism".

Patriarhul Ecumenic de Constantinopol, Bartolomeu I, și-a declarat sprijinul pentru operațiunea turcă.

Patriarhia Armeană de Constantinopol a susținut într-o declarație că armenii din Turcia se roagă pentru soldații turci "care luptă împotriva terorismului". Yetvart Danzikian, redactorul-șef al ziarului turc de limbă armeană "Agos", a declarat că e greșit să se creadă că armenii sunt de acord cu Patriarhul. El a adăugat că în Turcia bate "un puternic vânt naționalist", iar criticarea operațiunii ar duce la arestare și închisoare.

Restricții media și arestări în Turcia
Miniștrii guvernului turc au ordonat presei să respecte o listă de 15 puncte cu "așteptări" în privința raportării conflictului. Lista include interdicția de a menționa atacuri asupra civililor sau proteste împotriva ofensivei militare, solicită folosirea drept surse de informații doar a comunicatelor guvernamentale și cere ignorarea comunicatelor "cozilor de topor domestice ale PKK", incluzând în această categorie Partidul Democratic al Poporului (HDP), și insistă pe redactarea articolelor având în minte doar "interesul național" și "jurnalismul patriotic". Ziariștii au fost instruiți să nu publice "articole de știri care să crească moralul PKK/PYD". Organizația Reporteri fără frontiere a remarcat că scopul acestor directive reprezintă în principal "punerea mass-mediei turce în serviciul guvernului și a scopurilor sale de război".

Într-un articol publicat pe 1 martie 2018 și intitulat "Nimeni în Turcia nu îndrăznește să raporteze corect războiul din Siria", The Economist rezuma că "climatul de teamă, continua stare de urgență și fanatismul naționalist declanșate de lovitura militară au făcut imposibilă acoperirea jurnalistică obiectivă a războiului din Afrin" și arăta cu degetul spre arestări, considerându-le o "armă folosită în ultimă instanță", alături de un "sistem nuanțat de stimulente și sancțiuni".

Până pe 23 ianuarie 2018, cel puțin 24 de jurnaliști care au scris articole împotriva operațiunii militare fuseseră arestați. Suplimentar, au fost efectuate sute de arestări ale unor persoane cunoscute, printre care politicieni sau activiști, pentru postări pe rețelele sociale în care criticau operațiunea. Biroul Procurorului Șef al Anatoliei a declarat că postările reprezentau infracțiuni prescrise de articole ale codului penal al Turciei, inclusiv Articolul 301, care interzice insultarea publică a oficialilor sau a președintelui, defăimarea națiunii turce și răspândirea propagandei teroriste. Într-o conferință de presă, prim-ministrul turc Binali Yıldırım a declarat că "mass-media pe rețelele sociale nu înseamnă mass-media iresponsabilă, am început să-i tragem la răspundere pe respectivii pentru infracțiunile comise aici. Nu-i vom accepta niciodată pe cei care încearcă să păteze o operațiune în sprijinul păcii".

După o emisiune de știri de la Radio-Televiziunea Turcă (RTT), o prezentatoare a fost investigată de departamentul de știri al RTT după ce a declarat în direct că unii civili ar fi murit în urma unor bombardamente turcești. Departamentul de știri a publicat o declarație care rezuma că: "după această eroare regretabilă, prezentatoarea noastră a fost imediat retrasă din emisie, iar o colegă nouă a fost desemnată să o înlocuiască. De asemenea, a fost lansată o investigație împotriva prezentatoarei noastre".

Reacții media
Principalele ziare populare turce au publicat pe prima pagină articole însoțite de titluri precum: "Am spus că vom lovi, în ciuda Statelor Unite și Rusiei. Lovim trădătorii" (Sözcü), "I-am lovit în bârlogul lor" (Sabah), "Pumn de oțel împotriva terorii, ramură de măslin pentru civili" (Habertürk) sau "Avioanele noastre țintesc Afrin. Inima Turciei bate ca una singură" (Hurriyet).

Reacții în Siria
Ministrul Sirian de Externe a condamnat "agresiunea turcă împotriva orașului Afrin", numindu-l "o parte inseparabilă a Siriei". Președintele sirian Bashar al-Assad a denunțat invazia turcă drept terorism, declarând că "agresiunea Turciei în orașul sirian Afrin nu poate fi separată de politica urmată de regimul turc de la izbucnirea crizei siriene și construită pe sprijinul pentru terorism și diverse grupări teroriste".

Alți actori regionali
  Coaliția Națională Siriană sprijină operațiunea comună a Armatei Naționale Siriene și Forțelor Armate Turce, considerând-o o continuare a luptei împotriva "regimului tiranic și a aliaților săi, organizațiile teroriste iraniene". Coaliția a numit Partidul Muncitorilor din Kurdistan, Unitățile de Apărare a Poporului și Partidul Uniunea Democratică organizații teroriste și a chemat la înlăturarea "pericolului lor din Siria". Coaliția Națională Siriană a subliniat: "consilii locale alese vor prelua administrarea orașelor și satelor eliberate de sub autoritatea grupărilor teroriste și a statu quo-ului pe care acestea căutau să-l stabilească".
  Consiliul Turkmen Sirian, prin președintele Emin Bozoğlan, a declarat că "eram informați că grupările teroriste PYD/PKK își vor transfera armamentul la Raqqa, unde colaborau de ani buni cu forțele regimului sirian". El a mai spus că Turcia ar trebui să ia "în mod absolut" toate măsurile necesare în această privință.
  Consiliul Național Kurd (CNK) din Siria, parte a Consiliului Național Sirian (CNS), a condamnat operațiunea militară turcă din Afrin. Într-o declarație din 22 ianuarie, CNK a "respins categoric" declarația CNS privind sprijinul față de operațiune, afirmând că a fost publicată fără o consultare anterioară cu CNK. CNK a mai cerut și oprirea bombardamentelor și operațiunilor militare ale Turciei în Afrin.

  YPG au făcut public faptul că "vor răspunde provocării turce, din moment ce civilii au fost atacați". Comandantul general al YPG în Afrin a declarat: "Știm că, fără permisiunea puterilor globale și în principal a Rusiei, ale cărei trupe erau cantonate în Afrin, Turcia nu poate ataca civili folosind spațiul aerian al Afrinului. Considerăm, deci, Rusia la fel de responsabilă ca și Turcia și subliniem că Rusia este partenerul în crimă al Turciei la masacrarea civililor din regiune".

 Populația siriană din Guvernoratul Idlib a denunțat decizia rebelilor de a ajuta Turcia în campania ei din Afrin în timp ce guvernul sirian conduce o ofensivă activă și de succes în regiune.

  Partidul Comunist Muncitoresc a condamnat și el intervenția turcă.

Reacții internaționale

Membri ai ONU
  Azerbaidjan: Purtătorul de cuvânt la Ministerului Afecerilor Externe, Hikmət Hacıyev, a declarat că Azerbaidjanul înțelege perfect preocupările Turciei în privința securității sale în fața "amenințării teroriste". Hacıyev a mai spus: "Azerbaidjanul, care a suferit din cauza terorismului, condamnă toate formele și manifestările de terorism și sprijină eforturile comunității internaționale în lupta împotriva acestei amenințări".

 Bulgaria: Președintele Bulgariei a condamnat operațiunea și a insistat ca Uniunea Europeană să intervină pentru oprirea ei.

  Cipru: Republica Cipru condamnă invazia turcă în Afrin drept "ilegală" și subliniază că rezolvarea crizei siriene nu poate fi asigurată pe cale militară.

  Egipt: Egiptul a condamnat intervenția militară a Turciei în regiunea Afrin și a declarat că o consideră o amenințare serioasă a suveranității Siriei.

  Franța: Ministrul pentru Europa și Afaceri Externe Jean-Yves Le Drian a solicitat, la câteva ore după invazia turcă în Afrin, o întrunire de urgență a Consiliului de Securitate al ONU. El a indicat pe Twitter că întrunirea ar trebui să discute și crizele din Ghouta și Idlib.

  Germania: Rainer Breul, purtătorul de cuvânt adjunct al Ministerului Afacerilor Externe german, a declarat că "Turcia are interese de securitate legitime de-a lungul graniței sale cu Siria. Sperăm și ne așteptăm ca Turcia să continue să exercite reținere militară și politică". Breul a mai adăugat că Germania crede că activitățile militare în nordul Siriei trebuie să se concentreze pe SIIL și organizațiile lui teroriste succesoare din regiune.

  Iran: Un purtător de cuvânt al Ministerului Iranian de Externe a declarat: "Iranul speră că operațiunea va fi oprită imediat, pentru a preveni o adâncire a crizei în regiunile învecinate Turciei și Siriei. O criză continuă în Afrin poate avantaja (..) grupările teroriste din nordul Siriei".

 Olanda: Ministrul olandez al Afacerilor Externe, Halbe Zijlstra, a spus că Turcia are dreptul să se apere și să-și apere granițele, dar a făcut în același timp apel la Turcia să dea dovadă de reținere. El a mai menționat, într-o scrisoare către parlamentul olandez, că ofensiva turcă în Afrin va avea un impact asupra luptei comune împotriva SIIL. El ia în considerare acest lucru deoarece luptătorii kurzi ai YPG, care luptă alături de coaliția internațională împotriva SIIL, sunt acum atacați de Turcia. Mai mult, ministrul speră să obțină mai multe informații de la autoritățile turce în privința operațiunii; dacă totuși acest lucru nu va fi posibil, ministrul va solicita clarificări la următoarea întrunire a NATO.

  Qatar: Purtătoarea de cuvânt a Ministerului Afacerilor Externe, Lulwah Rashif Al-Khater, a declarat că: "Lansarea operațiunii militare de către Turcia sâmbăta trecută a fost motivată de îngrijorările legitime legate de interesul său național și de securitatea granițelor sale, pe lângă protejarea integrității teritoriale a Siriei în fața pericolului secesiunii. Turcia, membru NATO, a fost întotdeauna un factor de stabilitate în regiune".

  Regatul Unit: Boris Johnson, Secretarul de Stat pentru Afaceri Externe și Commonwealth, a spus: "Urmărim atent desfășurările din Afrin. Turcia are dreptate să dorească să-și mențină granițele sigure. Împărtășim țelul reducerii violenței și al menținerii atenției pe sarcina cea mai importantă: un proces politic în Siria care să ducă la sfârșitul regimului Asad".

  Rusia: Ministrul Rus de Externe Sergei Lavrov a calificat operațiunea Turciei drept "nebunească", adăugând însă că "acțiunile unilaterale" ale Statelor Unite în Iran și Siria au "înfuriat" Turcia. Ministerul de Externe al Rusiei a precizat că Moscova urmărește atent situația din Afrin și că este îngrijorată de știrile privind angajamentul militar turc din regiune. Ministerul Apărării al Rusiei a afirmat că Rusia și-a retras trupele din zona siriană Afrin, ținta ofensivei turce.

  Statele Unite: Un purtător de cuvânt al Pentagonului a afirmat: "Încurajăm toate părțile să evite escaladarea și să se concentreze pe sarcina cea mai importantă, înfrângerea Statului Islamic". Purtătorul de cuvânt a adăugat apoi că Statele Unite înțeleg îngrijorarea Turciei cu privire la PKK, dar ar dori să vadă o reducere a violenței și o concentrare în schimb pe lupta împotriva Statului Islamic. Heather Nauert, o purtătoare de cuvânt a Departamentului Apărării, a făcut apel la Turcia să nu se implice în nici o invazie în Afrin, repetând o declarație a Secretarului de Stat Rex Tillerson, care asigurase anterior că Statele Unite nu au nici o intenție de înființare a unei forțe de grăniceri formată din membri ai FDS la frontiera turco-siriană, afirmând că subiectul, care a inflamat autoritățile de la Ankara, a fost "prezentat greșit" în presă.

Organizații supranaționale
  NATO: Secretarul General Adjunct Rose Gottemoeller a declarat următoarele în Istanbul: "dintre toți Aliații NATO, Turcia este cea mai expusă instabilității și haosului generat dinspre Orientul Mijlociu. Țara dumneavoastră a suferit o serie de atacuri teroriste brutale și vreau să știți că NATO este solidar cu Turcia în lupta împotriva terorismului".

  Uniunea Europeană: Înaltul Reprezentant al Uniunii pentru Afaceri Externe și Politică de Securitate, Federica Mogherini, s-a declarat "extrem de îngrijorată" și a solicitat discuții cu oficialii turci. Ea și-a exprimat îngrijorarea din două motive: "Pe de o parte este latura umanitară — trebuie să ne asigurăm că accesul la ajutor umanitar este garantat și că populația civilă nu suferă din cauza activităților militare de pe teren". Al doilea motiv este că ofensiva "poate pune serios în pericol reluarea convorbirilor de pace de la Geneva, care credem că ar putea cu adevărat aduce o pace pe termen lung și securitate pentru Siria.

Alte entități politice
 : Într-o postare pe Twitter, prim-ministrul cipriot turc Hüseyin Özgürgün a susținut că cea mai mare dorință a lui este  succesul operațiunii din Afrin.

Biroul ziarului cipriot turk Afrika a fost distrus după ce președintele turc Erdoğan a atras atenția într-un discurs public că ziarul a scris un articol intitulat "Încă o ocupație turcă", referindu-se la similitudinile între operațiunea din Afrin și Invazia turcă a Ciprului. Erdoğan l-a numit "un titlu murdar", iar discursul său a provocat o mulțime de 500 de protestatari să înconjoare biroul ziarului și să scandeze "Allah Akbar!", să arunce cu ouă, cu pietre sau cu sticle de apă. Unii dintre manifestanți purtau steaguri cu figura lui Erdoğan. Mulțimea a intrat apoi în clădire și a distrus mobilierul, ferestrele și echipamentul. Poliția, prezentă la fața locului, a privit incidentele fără să intervină. Mustafa Akıncı, președintele Ciprului de Nord, a declarat că, în timp ce dezaprobă personal titlul articolului, "nu a gândit nici o clipă că ziarul ar trebui redus la tăcere". El a calificat atacul drept "inacceptabil" și s-a deplasat la sediul redacției în timpul manifestației pentru a solicita suplimentarea pazei ziarului, dar a fost el însuși atacat de mulțime. Un "Marș pentru pace și democrație" a fost organizat de societatea civilă drept răspuns la atacarea sediului jurnalului.

  Guvernul Regional al Kurdistanului: Parlamentul Kurd a condamnat invazia militară turcă din Afrin, solicitând Națiunilor Unite și comunității internaționale să oprească atacul.
  Partidul Muncitorilor din Kurdistan (PKK): Ulkem Guneș, pseudonim de război Ciwal Simal, membră a YJA, aripa feminină a PKK, a declarat: "Rezistența din Afrin va inaugura revoluția în nord, în Kurdistan și Turcia". Ea a chemat la rebeliune în Turcia. Discursul ei s-a încheiat cu "Trăiască rezistența în Afrin" și sloganul "Conducătorul Apo".
  Frontul Turkmenilor Irakieni (FTI): Aydin Maruf, parlamentar al FTI: "Suntem foarte conștienți că această operațiune vizează organizațiile teroriste din Afrin și nu populația locală sau pe frații noștri kurzi. Grupările armate având în acest moment baza acolo, în Afrin, constituie o amenințare serioasă la adresa Turciei și a întregii regiuni. Turkmenii din Irak, precum întotdeauna, sunt de partea Republicii Turce. Credem că această operațiune va servi la restabilirea păcii, prosperității și frăției în zonă. Prezența grupării teroriste PYD/PKK în districtul irakian Sinjar deranjează toate grupurile etnice din regiune. Credem deci că este important să lansăm o operațiune similară în Sinjar."

: Poliția kosovară a interzis desfășurarea unui eveniment intitulat "Libertate pentru Kurdistan". Motivul oficial oferit de poliție a fost că organizatorii nu dețin autorizație și că "persoane necunoscute ar putea încerca să provoace un incident în timpul evenimentului, care ar putea avea urmări". Mass-media turcă a lăudat interdicția, afirmând că evenimentul ar fi urmărit propagarea propagandei pro-teroriste. Ministrul turc al Administrației Publice, Mahir Yağcılar, a condamnat evenimentul programat, numindu-l "o provocare", și a îndemnat populația să evite activitățile care ar deteriora imaginea Republicii Kosovo și relațiile acesteia cu Turcia.

Note

Operațiuni militare ale Turciei în Războiul Civil Sirian
Conflicte militare în 2018

Intervenția militară a Turciei în Afrin (ianuarie 2018–prezent)


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 20. listopada: Carl Ferdinand Cori, češko-američki biokemičar (* )

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Biologija u 1984.


Stopul cardio-respirator apare atunci când inima nu mai primește oxigen de la plămâni, plămânii nu mai sunt în stare să realizeze schimbul de gaze iar inima se oprește. Prin administrarea șocurilor electrice, prin resuscitare și prin conectarea pacientului la o sursă de oxigen pur inima poate reporni. Adesea stopul cardio-respirator duce la deces.

Note

Vezi și
 Insuficiență respiratorie

Urgențe medicale
Cauze ale morții
Boli ale sistemului cardio-vascular

Stop respirator


Underrækken Agaricomycotina er et af tre taxa af Svampe-rækken Basidiomycota (svampe der bærer sporer på basidier). Agaricomycotina indeholder ca. 20.000 arter, og omkring 98 % af disse findes i klassen Agaricomycetes, som omfatter de fleste af de svampe der kendes som 'paddehatte', herunder skivesvampe og støvbolde. Arter i Agaricomycotina som ikke hører til Agaricomycetes er typisk uregelmæssigt formede svampe og mikroskopiske svampe som f.eks. gærsvampe; disse er samlet i klasserne Tremellomycetes og Dacrymycetes.

Referencer
 Hibbett DS, et al. 2007. A higher-level phylogenetic classification of the Fungi.  Mycological Research 111:509–547.
 Smith, G. M. 1955. Cryptogamic Botany, Vol. I, Algae and Fungi, 2nd Ed. McGraw Hill Book Co., New York. 546 pp.

External links
Tree of Life Agaricomycotina
Hymenomycetes  at the Tree of Life Web Project

Basidiesvampe

Agaricomycotina


Sud (af norrønt súð = sammenføring (egentlig sammensyning, efter verbet sýja og seowian) af bordgange, bredder lagt med kanten over hinanden) er en detalje på et skib. Betegnelsen forekommer som regel kun i sammensatte ord, eksempelvis i skibsnavn som Maríusúðin og Rauðsúði. De såkaldte sudere fra sagalitteraturen var ofte store langskibe med plads til flere hundrede mand.

Suder
"Suder" tilhører ikke en egen bådklasse, men er et udtryk for en beskrivelse. Benævnelsen spiller på skibssidernes bordklædning og hermed hvordan disse sammenføjes at gøre. Det er altså et verbum som beskriver en teknik, at sude (nn = suda). Ordet stammer fra den tids bordgange langs skibssiderne blev syet sammen med vidjer. Foruden at være en teknik har benævnelsen også været anvendt i forbindelse med skibsnavn, specielt i sagalitteraturen. Disse skibe var gerne store, men siden suding er en teknik findes der ikke belæg for at hævde at alle skibe bygget med denne teknik var store. Ej heller er der belæg for, at det kun var langskibe som benyttede teknikken.

Skibe fra denne periode har gået under mange benævnelser, blandt andet knarr, karve, busse, byrding, kaupskib, langskib, sud, sesse, snekke, skude, drade, skeide, brand, busse og bard.

Nogle af navnene kan være lokale varianter, nogle er poetisk beskrivende såsom som drage og bard, mens andre siger noget om selve skibstypen. Kaupskib som knarren og byrdingen blev primært brugt til handelsrejser, men også som forskydningsskib for krigsflåden. Langskibene var krigsskibe, men mens skeiden nærmest var et rent krigsskib, var bussen og snekken sandsynligvis også bygget til transport af personel og andet udstyr.

Sude-skibe kom tilsyneladende til sent i langskibenes udvikling, og efter at den egentlige vikingetid var afsluttet. Den første reference man har til et skib med denne benævnelsen er Bøkesuden, som Øystein Magnusson skal have ladet bygge helt i begyndelsen af 1120'erne. Det sidste var Kristsuden, som Håkon Håkonsson sandsynligvis lod bygge i Bergen i begyndelsen af 1260'erne.

I henhold til Brøgger og Shetelig blev der kun fremstillet et mindre antal af sådanne langskibe.

Suderne i sagalitteraturen
 Bøkesuden (Øystein Magnusson, bygget umiddelbart før 1123)
 Olavssuden (Magnus Erlingsson, bygget omkring 1170-1175)
 Erkesuden (Nikolas Kuvung, sandsynligvis bygget før 1175)
 Mariasuden (Sverre Sigurdsson, bygget vinteren 1182-1183)
 Gorsuden (Hide, usikkert hvornår det blev bygget, sandsynligvis omkring 1190)
 Raudsuden (Biskop Nikolas, sandsynligvis bygget i 1190'erne)
 Olavssuden II (Håkon Håkonsson, bygget i 1234)
 Mariasuden II (Håkon Håkonsson, sandsynligvis bygget før 1250)
 Korssuden (Håkon Håkonsson, bygget 1252-1253)
 Kristsuden (Håkon Håkonsson, sandsynligvis bygget omkring 1260)

Referencer

Litteratur
 Hole, Arne R. Båter og kystfolk 2007
 Krag, Claus. Sverre- Norges største middelalderkonge. 2005  (side 109)
 A.W. Brøgger og Haakon Shetelig. Vikingeskipene- deres forgjengere og etterfølgere. 1950
 Håkon Håkonssons saga
 Magnus Lagabøtes saga
 Sverre Sigurdssons saga
 Snorre Sturlassons Heimkringla

Eksterne henvisninger
 Skipstyper
 Nordlandsmuseet, vikingskip
 Skipsnavn fra Vikingtiden og Middelalderen

Skibstyper

Sud


Filme americane din 1919 — Filme americane din 1920 — Filme americane din 1921
Aceasta este o listă de filme americane din 1920:

Referințe

Legături externe

Listă de filme americane din 1920 la Internet Movie Database

 *Listă
america
Liste de filme americane

Listă de filme americane din 1920


Ruth Carla Revez Rita Campos (1972 – 15 de outubro de 2022) foi uma modelo portuguesa. Ficou conhecida no início dos anos 90 como a assistente de Herman José no programa A Roda da Sorte.

Biografia

Nascida em 1972, Ruth Rita foi escolhida para ser a assistente de Herman José no programa A Roda da Sorte, que estreou em 1990. De sorriso fácil e com poucas palavras, Ruth Rita conquistou o público da Roda da Sorte, onde também participava Cândido Mota, que era o locutor do programa. No último episódio do programa, Ruth participou num momento insólito: o momento em que Herman José destrói os prémios e o cenário com uma caçadeira.

Em 1991, Ruth fez uma aparição no Festival RTP da Canção 1991, onde apareceu em palco com a banda T&Gus para interpretar "Bye Lili Bye", que se classificou em 4º lugar.

Após o fim da Roda da Sorte, em 1994, Ruth volta participar como assistente de Herman José, desta vez no programa Com a Verdade M' Enganas. Quando o programa terminou, Ruth, já casada, afastou-se de vez dos ecrãs, focando-se no seu negócio familiar.

Ruth era também empresária e geria uma loja de roupa em Telheiras chamada "Ruth Rita".

Ruth Rita faleceu a 15 de outubro de 2022 aos 50 anos, vítima de doença prolongada. Sabia-se que Ruth lutava contra um cancro nos últimos meses.

Mortos em 2022

Ruth Rita


Kairo er en dansk eksperimentalfilm fra 1978.

Baggrunden for filmen er, at Poul Gernes i 1978 tog til Egypten, hvor han optog en hel del filmruller, der dog aldrig blev redigeret til en færdig film. Steen Møller Rasmussen har på baggrund af optagelserne skabt filmen i 1997. Gernes' synkroniseringsklap er medtaget, så man både ser Gernes i aktion og forstår, at der har været et lydspor.

Handling
Et portræt af Poul Gernes' blik på Egypten - ikke mindst hans interesse i forskellige konstruktioner til at hejse vand op med.

Referencer

Eksterne henvisninger

Eksperimentalfilm fra Danmark
Danske film fra 1978

Kairo (eksperimentalfilm)


Byturus ochraceus é uma espécie de besouro da família Byturidae .

Descrição

É morfologicamente muito semelhante a outros membros do gênero Byturus . É improvável que todas as espécies deste gênero sejam confundidas com qualquer outra família.

Byturus ochraceus mede 4,0–4,6 mm de comprimento, são de cor marrom-amarelada com pelos amarelos em todo o corpo. O pronoto é curvado de forma desigual para a frente, de modo que um ângulo frontal é aparente. O diâmetro longo dos olhos é claramente maior que a metade da largura da fronte. A parte de baixo é colorida de marrom escuro a preto. Alguns indivíduos mudam de cor para marrom acinzentado em junho.

Habitat e ciclo de vida
Os adultos de Byturus ochraceus estão ativos de maio a julho. Eles estão associados a uma grande variedade de plantas hospedeiras, incluindo: Taraxacum officinale, Salix, Caltha palustris, Potentilla anserina, Anthriscus sylvestris, Geum urbanum, Geranium robertianum, Alliaria officinale, Hieracium praealtum, Silene dioica, Stellaria nemorum, Lactuca muralis e Ranunculus repens.

Referências

Byturidae
Coleópteros descritos em 1790
Coleópteros da Europa

Byturus ochraceus


Tia Clayton (née le ) est une athlète jamaïcaine, spécialiste des épreuves de sprint.

Biographie
Elle est la sœur jumelle de Tina Clayton, également sprinteuse.

Lors des championnats du monde juniors de 2021, à Nairobi au Kenya, la médaille d'or du relais 4 × 100 mètres en compagnie de sa sœur Tina, Serena Cole et Kerrica Hill, en établissant un nouveau record du monde junior en .

Le , à l'occasion des Jeux de la Carifta, l'équipe jamaïcaine composée de Serena Cole, Brianna Lyston et des sœurs Clayton établit un nouveau record du monde junior du 4 × 100 m en .

Palmarès

Records

Notes et références

Liens externes

Sprinteuse jamaïcaine
Coureuse de 100 mètres
Naissance en août 2004
Championne du monde junior d'athlétisme
Jumeaux

Tia Clayton


La Universidad de Alcalá, Universidad Complutense o Universidad Cisneriana (Complutensis Universitas) fue la universidad que existió en la localidad española de Alcalá de Henares (perteneciente actualmente a la Comunidad de Madrid). Fundada en 1499 por el Cardenal Cisneros, durante los siglos XVI y XVII se convirtió en el gran centro de excelencia académica. En 1777, se la separó física y orgánicamente de su Colegio Mayor de San Ildefonso y se pasó a denominar Real Universidad de Alcalá, con sede en el antiguo edificio del Colegio Máximo de los Jesuitas de Alcalá de Henares. En 1836, la universidad se integró junto con las enseñanzas de los Reales Estudios de San Isidro y el Real Museo de Ciencias Naturales de Madrid en una única institución, creando así la Universidad Central de Madrid, que, con el paso del tiempo, se convirtió en la actual Universidad Complutense de Madrid.

En sus aulas enseñaron y estudiaron grandes maestros y hombres ilustres, como Antonio de Nebrija, Santo Tomás de Villanueva, Juan Ginés de Sepúlveda, san Ignacio de Loyola, Domingo de Soto, Ambrosio de Morales, Benito Arias Montano, Francisco Suárez, Juan de Mariana, Francisco Vallés de Covarrubias, Antonio Pérez, San Juan de la Cruz, Mateo Alemán, Lope de Vega, Francisco de Quevedo y Villegas, Pedro Calderón de la Barca, Melchor Gaspar de Jovellanos, Andrés Manuel del Río, Fray Diego Morcillo y Blas Ortiz, entre otros.

Historia

Studium Generale (1293-1499)

El 20 de mayo de 1293, el rey Sancho IV de Castilla otorgó licencia al arzobispo toledano García Gudiel para crear un Studium Generale (Estudio General, como entonces se denominaban los estudios universitarios) en Alcalá de Henares, "con las mismas franquezas para los maestros y escolares, que estaban concedidas al Estudio General de Valladolid". Estos estudios, si bien de manera bastante modesta, pervivieron a través del tiempo hasta enlazar con la refundación cisneriana. El 17 de julio de 1459, el papa Pío II otorgó una bula, solicitada por el arzobispo Alonso Carrillo de Acuña, "para la erección de tres Cátedras de Artes y Gramática en este estudio de Alcalá".

 Estas últimas cátedras, susbsistentes de aquel Estudio General del , fueron integradas por Cisneros en la "nueva" universidad.

Complutensis Universitas (1499-1836)

Cisneros, que había sido alumno del Estudio General, creó a partir de este la Complutensis Universitas (Universidad Complutense o de Alcalá o Cisneriana) mediante tres bulas pontificias concedidas por el papa Alejandro VI el 13 de abril de 1499.

Gracias a esta bula, el cardenal pudo fundar la institución, dotarla de todos los bienes materiales y económicos necesarios y se confirió oficialidad a los títulos expedidos por ésta. Con bastante antelación a la obtención de la bula pontificia, Cisneros había comenzado una vasta labor de compra de terrenos y construcción: la futura Civitas Dei, Ciudad de Dios, bajo un esquema innovador (el primer campus universitario ex-novo del mundo) que sería exportado a diferentes universidades.

La primera piedra del edificio se puso el 14 de marzo de 1501. La primera promoción de estudiantes no comenzó sus estudios hasta el 18 de octubre de 1508, festividad de San Lucas. Entre los alumnos de esa promoción se encontraba Tomás García Martínez, posterior arzobispo de Valencia, conocido como Santo Tomás de Villanueva.

En el curso 1509-1510 ya funcionaban cinco facultades: Artes y Filosofía, Teología, Derecho Canónico, Letras y Medicina. El 22 de enero de 1510, Cisneros dotó a su fundación de las «Constituciones del Colegio Mayor San Ildefonso», normativa reguladora de todos los asuntos de la comunidad universitaria, donde se especificaban los derechos y deberes de sus miembros.

Cisneros adecuó la universidad a la nueva época (la Edad Moderna), fomentando su participación activa en la sociedad y en las estructuras de poder, sin ser solo un centro exclusivo para el cultivo erudito del saber, como había estado recluido dentro de los muros de los conventos medievales. La creó con tres objetivos:
 religioso: institución de enseñanza para formar eclesiásticos que recuperasen los valores de la espiritualidad antigua perdidos durante el Medievo;
 político: la formación de cualificados letrados y obispos a las estructuras de gobierno, capaces de dirigir los complejos asuntos de la Monarquía Católica;
 cultural: la adecuación de la teología a los principios de la antigüedad clásica.

Los dos principales cargos de la Universidad eran el de rector, elegido entre los alumnos del Colegio Mayor de San Ildefonso, siendo la persona con máxima autoridad académica, ejecutiva, económica y jurisdiccional; y el canciller, asignado de forma vitalicia al abad de la Iglesia Magistral de los Santos Justo y Pastor, que otorgaba los grados académicos universitarios por la autoridad apostólica que ostentaba. Cargos con numerosos enfrentamientos a lo largo de toda la historia de la institución.

El plan de estudios de la Universidad de Alcalá la convierte en el estandarte del humanismo cristiano. La Teología fue el eje central de la formación, siendo subsidiarias el resto de disciplinas: Derecho canónico, Filosofía, Medicina, Gramática, Retórica y las lenguas bíblicas. La Facultad de Teología organizó sus tres principales cátedras atendiendo a las tres escuelas más importantes de enseñanza teológica del  europeo: escotismo, nominalismo y tomismo. Su magisterio se impartía en igualdad de condiciones, dotando a los alumnos de la posibilidad privilegiada, en tierras hispanas, de recibir una formación teológicamente amplia, sincrética y contrastada, sobre la base de la propia multiplicidad de los postulados defendidos.

La fundación cisneriana del Colegio Mayor de San Ildefonso fue acompañada de la de otros colegios denominados «menores». Cisneros decidió en 1513 la creación de seis nuevos colegios, en general de orden independiente, a diferencia de otros fundados con posterioridad vinculados a las órdenes religiosas, aunque con una cierta dependencia del Mayor, ya que a veces se cursaban en ellos los primeros años. Los colegios menores creados por el Cardenal Cisneros fueron:
 el Colegio de San Pedro y San Pablo, único vinculado a una orden religiosa, la franciscana, que era la fundadora;
 el Colegio de la Madre de Dios (conocido como Colegio de los Teólogos) para estudiar Teología, aunque también destacaron en él los estudios de Medicina;
 el Colegio de Santa Catalina (conocido como de los Artistas —bachilleres en Artes— o de los Físicos) para estudiar la Física de Aristóteles;
 el Colegio de Santa Balbina (conocido como de los Lógicos) porque en él se cursaban esta y otras disciplinas filosóficas y teológicas, correspondientes a los primeros cursos de Artes;
 los Colegios de San Eugenio y de San Isidoro (de los Gramáticos, tanto latinos como griegos) que en el  se fundieron en uno solo llamado de San Ambrosio;

Tras la muerte de Cisneros, a partir del segundo cuarto del  empiezan a proliferar los colegios menores de las órdenes religiosas (agustinos, el Colegio-Convento de San Basilio de los basilios, carmelitas calzados y descalzos, cistercienses, clérigos regulares menores, dominicos, franciscanos, jesuitas, mercedarios calzados y descalzos, y trinitarios calzados y descalzos), de las órdenes militares, de diócesis (como el Colegio Menor de San Clemente Mártir o de los Manchegos), de fundación real (por Felipe II, como el de San Felipe y Santiago, llamado «del Rey»), y fundación privada (como el de Santiago o de los Caballeros Manriques, el de Santa Catalina Mártir o de los Verdes, el de San Ciriaco y Santa Paula o de Málaga, el Colegio Menor de San Jorge o de los Irlandeses), expandiendo la ciudad universitaria con una treintena de colegios menores.

Durante los siglos XVI y XVII, la Universidad de Alcalá se transformó en el gran centro de excelencia académica. El prestigio de sus estudios, así como de sus maestros, la convirtió muy pronto en el modelo sobre el que se constituyeron las nuevas universidades en la América hispana, siendo además el principal foco del humanismo de España. Llegó también a ser una universidad de referencia en lo que al estudio de la Teología se refiere, contando en sus aulas con multitud de estudiantes de origen flamenco e irlandés.

El , en medio de un contexto de cambio en los modelos educativos universitarios españoles, Gaspar Melchor de Jovellanos llegó a la Universidad de Alcalá dando un nuevo impulso a sus estudios. No obstante, ya se había desencadenado un proceso de decadencia universitaria progresivo, que se intentó frenar con diversas reformas.
 Real Universidad de Alcalá
En 1777 se separó el gobierno de la Universidad del poder del Colegio Mayor de San Ildefonso, mediante unos nuevos estatutos y el agrupamiento en 1779 de varios colegios menores en el nuevo Colegio Menor de la Inmaculada Concepción de Nuestra Señora. Además se trasladó, a la rebautizada Real Universidad de Alcalá, a una nueva sede en el antiguo edificio del Colegio Máximo de los Jesuitas de Alcalá de Henares.  En 1785 se confirió el grado de doctora en Filosofía, a la primera mujer que lo recibió en España, María Isidra de Guzmán y de la Cerda. El 5 de octubre de 1797 la Real Universidad de Alcalá regresó a su antigua sede en el Colegio Mayor, en la que permaneció definitivamente hasta su clausura en 1836.

En 1824, Francisco Tadeo Calomarde incorporó la Universidad de Sigüenza a la de Alcalá.

Traslado a Madrid de la Universidad de Alcalá (1836)
En 1836, bajo el reinado de Isabel II, la universidad fue trasladada a Madrid, donde tomó el nombre de Universidad Central. El 2 de octubre de 1848, Vicente de la Fuente (último rector del Colegio de Málaga) fue comisionado para trasladar la biblioteca de la Universidad complutense a la Central de Madrid; en esta labor distribuyó, clasificó y colocó en el espacio de tres meses los 20 000 volúmenes que la formaban en el establecimiento que se abrió en Madrid, en la calle de San Bernardo, el 10 de enero de 1849. En 1970 adoptaría el nombre de Universidad Complutense de Madrid.

Los edificios que hasta entonces habían albergado la universidad del Cardenal Cisneros se subastaron y pasaron a manos particulares en 1845. El primer propietario de los bienes subastados fue un empresario de la seda llamado Joaquín Alcober, que pretendía establecer en el Colegio Mayor de San Ildefonso un criadero de gusanos de seda y un telar. Sus planes no se llevaron a cabo y vendió el complejo universitario, el cual terminó en manos de Javier de Quinto y Cortés (importante político y mecenas de la época, que sería ennoblecido por la reina Isabel II como conde de Quinto), quien se llevó de Alcalá gran parte de las obras de arte que decoraban la universidad, destruyendo otras (como el arco universitario). Ante la posibilidad de que el patrimonio inmobiliario de la universidad desapareciera, un grupo de vecinos complutenses creó en 1851 una sociedad por acciones para la protección y la conservación del patrimonio histórico, la Sociedad de Condueños de los Edificios que fueron Universidad. Hoy en día, los herederos de estos vecinos de Alcalá siguen siendo los propietarios de una parte importante de los edificios que antiguamente conformaron la universidad, la denominada Manzana Universitaria, los cuales se encuentran arrendados a la actual Universidad de Alcalá.

Restauración universitaria en Alcalá de Henares (1977)
Durante 1975, se establecieron en Alcalá algunas facultades dependientes de la Universidad Complutense de Madrid, con el objeto de descongestionarla. En 1977, se fundó, a partir de dichos centros, la «nueva Universidad de Madrid con sede en Alcalá de Henares».
 En 1981, con motivo de la sanción legal del escudo y del lema, se reconoció legalmente la denominación «Universidad de Alcalá de Henares». El 5 de noviembre de 1996 adoptó la denominación «Universidad de Alcalá».

La UNESCO, el 2 de diciembre de 1998, declaró Patrimonio de la Humanidad al recinto universitario e histórico de la ciudad de Alcalá de Henares.

El término «complutense»
El término «complutense» proviene del nombre del asentamiento romano que da origen a la actual ciudad de Alcalá de Henares: Complutum, que se supone proviene del término confluvium (donde confluyen los ríos); si bien es esta una hipótesis cuestionada (el primer asentamiento de Complutum se hallaba en alto, apartado de cauces fluviales). Complutense es, por tanto, el gentilicio de Alcalá.

Estructura orgánica
La estructura organizativa de la Universidad de Complutense se componía de:
 el Rector era la persona con máxima autoridad académica y jurídica. Era, también, el rector del Colegio Mayor de San Ildefonso al ser elegido anualmente entre sus colegiales becados, y a su vez lo era de toda la Universidad de Alcalá, es decir, de todos los colegios menores adscritos. Los colegios menores también elegían a su rector (en la práctica era un vicerrector) entre sus colegiales becados.
 el Canciller o cancelario era la persona encargada de entregar los títulos académicos universitarios. Este cargo vitalicio le correspondía siempre al abad en la Iglesia de los Santos Justo y Pastor de Alcalá de Henares, por lo que ostentaba el título de "Magistral".
  las capillas eran un órgano de gobierno colegiado. Se celebraban periódicamente tanto en el colegio mayor como en los menores, con el fin de tratar los asuntos fundamentales como la elección del rector y de los tres consiliarios, el nombramiento de los oficiales del colegio y la presentación de informes sobre el estado de la hacienda y de los pleitos.
  los claustros eran un órgano colegiado específico de la universidad, que atendía todos los asuntos cotidianos que afectaban a esta institución.

Además, existían diferentes categorías de "oficiales" con tareas muy concretas:
 asuntos de gobierno del colegio: secretario de la capilla, visitadores de los colegios menores e informantes.
 de la administración de la hacienda: receptor, ecónomo, diputados de cuentas, tesorero y mayordomos
 de diversas cuestiones materiales: la atención del refectorio, la limpieza y mantenimiento de los edificios, la asistencia médica, etc.
 obligaciones gubernativas: secretario de la Universidad y consiliarios
 con la administración de justicia: conservador, asesor del rector, prior síndico, solicitador general, notario de la Audiencia Escolástica, alguaciles, procuradores y abogados
 actos universitarios diversos: maestro de ceremonias y bedeles
 y tareas de mantenimiento: tasador de las casas de los estudiantes, caseros y maestros de obras.

Colegiales
La Universidad Complutense fue una academia exclusivamente para hombres, como era habitual en aquella época, salvo una excepción María Isidra de Guzmán y de la Cerda, que en 1785 obtuvo el grado de doctora y maestra en la Facultad de Artes y Letras humanas.

El Colegio Mayor de San Ildefonso fue su sede principal, y en el que se impartían las clases (siempre en latín). Los colegios menores, e incluso el colegio mayor, eran residencias universitarias.

Los colegiales se distinguían por su indumentaria. Los miembros de las órdenes religiosas, por sus correspondientes hábitos. En los colegios laicos generalmente se vestía con un bonete, un manto, una beca y la rosca (adorno circular cosido a la beca) diferenciándose entre ellos por el color de las telas.

Alumnos y maestros ilustres de la Universidad Complutense Cisneriana

Por las aulas de la Universidad de Alcalá han pasado algunos de los grandes nombres de la historia y la cultura españolas.

Filólogos y escritores
 Antonio de Nebrija (1441-1522), profesor de Retórica y Gramática Latina.
 Juan de Vergara (1492-1557), humanista.
 San Juan de la Cruz (1542-1591), literato del Siglo de Oro.
 Mateo Alemán (1547-c. 1615), escritor, autor de la novela picaresca Guzmán de Alfarache.
 Lope de Vega (1562-1635), literato del Siglo de Oro.
 Tirso de Molina (1579-1648), literato del Siglo de Oro.
 Francisco de Quevedo (1580-1645), literato del Siglo de Oro.
 Pedro Calderón de la Barca (1600-1681), literato del Siglo de Oro.
 José Antonio Conde (1766-1820), arabista e historiador.

Médicos, biólogos, filósofos y científicos
 Alonso García Matamoros (¿?-1572), retórico y humanista.
 Andrés Laguna (c. 1510-1559), médico humanista español, dedicado a la farmacología y a la botánica médica.
 Andrés Manuel del Río (1764-1849), químico y naturalista, descubridor del elemento químico vanadio.
 Blas Ortiz (1485-1552), humanista del Renacimiento.
 Diego de Argumosa (1792-1865), cirujano; fue el primero que utilizó la anestesia por inhalación con éter en España, en 1847.
 Diego Pérez de Mesa (1563-ca.1632), catedrático de matemáticas entre 1586-1595.
 Francisco Díaz de Alcalá (1527-1590), autor del primer tratado sobre urología.
 Francisco Vallés de Covarrubias (1524-1592), catedrático de Medicina y médico personal del rey Felipe II de España.
 Juan Caramuel y Lobkowitz (1606-1682), filósofo, lógico y lingüista español.
 Juan Ginés de Sepúlveda (1490-1573), humanista y filósofo del Renacimiento.
 Juan Huarte de San Juan (1529-1588), médico, filósofo y precursor de la psicología, con su Examen de ingenios para las Ciencias.
 Sebastián Izquierdo (1601-1681), lógico, matemático y filósofo español.

Políticos y nobleza
 Alejandro Farnesio (1545–1592), militar y diplomático al servicio de la corona española.
 Antonio Pérez (1540-1611), secretario personal del rey Felipe II de España.
 Gaspar Melchor de Jovellanos (1740-1811), primer ministro de España, uno de los ideólogos de la Constitución de 1812.
 Juan de Austria (1545-1578), hijo del rey Carlos I de España.
 Julio Mazarino (1602-1661), cardenal de la Iglesia católica, y sucesor del Cardenal Richelieu, al frente del gobierno de Francia.
 Príncipe Carlos (1545-1568), hijo del rey Felipe II de España.

Religiosos
 Alonso Deza (1530-1589) teólogo, jesuita y escritor.
 Ambrosio de Morales (1513-1591) humanista, historiador y arqueólogo.
 Beato Juan de Palafox y Mendoza (1600-1659) obispo en Puebla de los Ángeles (México) y en Osma; consejero del Consejo Real de Indias.
 Benito Arias Montano (1527-1598) teólogo, hebraísta y escritor políglota.
 Francisco Javier de Arriaza (1708-1761) primer obispo de la diócesis de Santander.
 Francisco López de Gómara (1511-1566) eclesiástico e historiador.
 Francisco Suárez (1548-1617) teólogo, jurista y filósofo.
 Fray Bartolomé de Carranza (1503-1576) teólogo y arzobispo de Toledo.
 Fray Diego Morcillo Rubio de Auñón (1642-1730) virrey del Perú, arzobispo de La Plata y de Lima, obispo de La Paz.
 Fray Domingo de Soto (1494-1560) dominico y teólogo, confesor del emperador Carlos V.
 Juan de Mariana (1536-1624) miembro de la Compañía de Jesús, historiador y filósofo.
 Melchor de Liñán y Cisneros (1629-1708) obispo de Santa Marta y de Popayán, gobernador y capitán general del Nuevo Reino de Granada y presidente de la Real Audiencia de Santafé de Bogotá, arzobispo de La Plata, de Lima y virrey del Perú.
 Pedro Ciruelo (1470-1548) matemático y teólogo español del .
 San Ignacio de Loyola (1491-1556) fundador, y primer general de la Compañía de Jesús.
 San Juan de Ávila (1500-1569) sacerdote y escritor ascético.
 Santo Tomás de Villanueva (1488-1555) arzobispo de Valencia (1544-1555), canonizado por Alejandro VII en 1658.
 Francisco Valero y Losa (1664-1720) fue arzobispo de Toledo. Estudió en el Colegio Menor de los Manchegos.
 Francisco de Mendoza y Bobadilla obispo de Coria y de Burgos y cardenal.

Véase también
 Cancilleres de la Universidad de Alcalá
 Colegio Mayor de San Ildefonso
 Manzana Fundacional Cisneriana de la Universidad de Alcalá
 Universidad de Alcalá
 Universidad Complutense de Madrid
 Controversia sobre la denominación Universidad Complutense
 Universidades españolas en el Siglo de Oro
 Anexo:Alcalá de Henares en el cine y la televisión
 Anexo:Colegios históricos de la Universidad de Alcalá
 Anexo:Rectores de la Universidad de Alcalá (histórica)
 Anexo:Universidades más antiguas

Notas

Referencias

Bibliografía
 Álvarez A. La decadencia de la Universidad de Alcalá en el siglo XVIII. En: Estudios de historia de la universidad española. Madrid: Ediciones Pegaso; 1993. p.105-6.
 Aguadé Nieto C. Cisneros y el Siglo de Oro de la Universidad de Alcalá. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá; 1999.
 Alonso Marañón PM, Casado Arboniés M, Ruíz Rodríguez I. Las universidades de Alcalá y Sigüenza y su proyección institucional americana: legalidad, modelo y estudiantes universitarios en el Nuevo Mundo. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá, Servicio de Publicaciones; 1997.
 Enríquez de Salamanca C. Alcalá de Henares y su Universidad Complutense. Alcalá de Henares: Escuela Nacional de Administración Pública; 1973.
 García Oro J. La universidad de Alcalá de Henares en la etapa fundacional: (1458-1578). Independencia Editorial; 1992.
 VVAA. Universidad y Ciudad en la Historia de Alcalá (monográfico). Indagación: revista de historia y arte. 1994; N.º 0.
 Gómez Sal A. La proyección sobre el territorio de la Universidad fundada por Cisneros. Perspectiva ambiental e histórica. En: Alvar Ezquerra A (coordinador). Historia de la Universidad de Alcalá. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá; 2010. p.697-710.
 González Prieto J. La Universidad de Alcalá en el siglo XVII. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá; 1989.
 Gutiérrez Torrecilla LM. Catálogo biográfico de colegiales y capellanes del colegio mayor de San Ildefonso de la Universidad de Alcalá (1508-1786). Universidad de Alcalá; 1992. ISBN 9788486981747
 Gutiérrez Torrecilla LM, Ballesteros P. Cátedras y Catedráticos de la Universidad de Alcalá en el siglo XVIII. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá; 1998.
 Gutiérrez Torrecilla LM. La Universidad de Alcalá. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá; 2008. ISBN 9788481388039
 Gutiérrez Torrecilla LM. Fuentes documentales y archivos para el estudio de la historia de la Universidad de Alcalá de Henares. En: Rodríguez-San Pedro Bezares LE, Polo Rodríguez JL (editores). Fuentes, archivos y bibliotecas para una historia de las Universidades Hispánicas. Miscelánea Alfonso IX, 2014. Salamanca: Ediciones Universidad de Salamanca; 2015. p.43-94. ISBN 978-84-9012-569-4
 Hernández Sandoica E, Peset Reig JL. Universidad, poder académico y cambio social: (Alcalá de Henares 1508-Madrid 1874). Madrid: Consejo de Universidades, Secretaría General; 1990. ISBN 84-369-1872-X
 Kagan RL. Universidad y Sociedad en la España Moderna. Madrid: Tecnos; 1981.
 Martín Abad J. La Imprenta en Alcalá de Henares: 1502-1600 (volumen 3). Madrid: Arco Libros; 1991.
 Martín Esperanza M. Estado de la Universidad de Alcalá, desde su fundación que manifiesta sus fundadores, agregadores, reformadores, cátedras, colegios, dependientes, ministros, jurisdicción y rentas. Alcalá de Henares: 22/09/1805.
 Santos Quer MA. La ilustración en los libros de la imprenta de Alcalá en el siglo XVI. Introducción y catálogo (Tesis doctoral). Madrid: Fundación Universitaria Española; 2003. ISBN 8473925246
 Valle Martín JL (coordinador). Colegios menores seculares de la Universidad de Alcalá. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá. Servicio de Publicaciones; 2012. ISBN 978-84-8138-050-7
 Casado Arboniés M, Román Pastor C (eds). Fundadores y patronos universitarios Alcalá de Henares siglo XVI. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá; 2017. ISBN 978-84-16978-32-8
  Ramis Barceló R, Ramis Serra P. Actos y grados de la Universidad de Alcalá (1523-1544). Madrid: Editorial Dykinson; 2020. ISBN 978-84-1377-018-5
 Peces-Barba Martínez G, Peset JL, Navarro D. Estado de la Universidad de Alcalá (1805). Madrid: Universidad Carlos III de Madrid; Instituto Antonio de Nebrija de Estudios sobre la Universidad, Editorial Dykinson; 1999. ISBN: 848155510X

Literatura
 Alberto García Lledó. La lección de anatomía. Alcalá de Henares: Universidad de Alcalá Servicio de Publicaciones; 2010. ISBN 978-84-8138-855-8

Enlaces externos

 Universidad de Alcalá
 Archivo Histórico Nacional: Universidad de Alcalá (1499-1836)
 Portal de Archivos Españoles: Universidad de Alcalá (1499-1836, Madrid, España)
 Institución de Estudios Complutenses
 Universidad de Alcalá: devastación
 Virgen del Val, Patrona, Doctora de la Universidad y Alcaldesa Perpetua

Universidad de Alcalá (histórica)


An Solenangis conica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Schltr., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Lars Jonsson. An Solenangis conica in nahilalakip ha genus nga Solenangis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Solenangis

Solenangis conica


Carl Emil Simonsen (født 16. februar 1855 i Middelfart, død 18. september 1939) var en dansk forfatter og redaktør, som i sine bøger blandt andet skrev om danskerne på begge sider af den dansk-tyske grænse. Han debuterede i 1883 med romanen Afholdsvennen, og i 1939 udgav han sin sidste bog, 50 år som skribent; Meninger og minder.  Carl E. Simonsen  var forretningsfører og journalistisk medarbejder på Aftenbladet.

Kilder

Personer fra Middelfart
Danskere i 1800-tallet
Danskere i 1900-tallet
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Romanforfattere fra Danmark
Mandlige forfattere i det 19. århundrede

Carl E. Simonsen


Ceiba es la revista científica y tecnológica de la Escuela Agrícola Panamericana, una universidad también conocida como Zamorano, localizada en Honduras. Es publicada desde 1950 en inglés o español; se publica un volumen por año y dos números por volumen. Ceiba está dirigida a los estudiantes universitarios y profesionales en las áreas relacionadas con la agricultura y recursos naturales. Su objetivo es contribuir a la difusión de conocimientos en los diversos campos de las ciencias agropecuarias, recursos naturales y desarrollo rural, con principal interés en la región de América Latina y el Caribe. La revista Ceiba es una revista únicamente en línea y publica 2 veces al año.

Referencias

Enlaces externos
 en IPNI

Revistas de botánica
Revistas científicas en español
Revistas científicas de Honduras
Revistas desaparecidas de Honduras
Publicaciones fundadas en 1950

Ceiba (revista)


Rebu ist ein Dorf (estnisch küla) im Kreis Ida-Viru (Ost-Wierland) im Nordosten Estlands. Seit Oktober 2013 liegt es in der Landgemeinde Lüganuse (Lüganuse vald). Bis zu deren Bildung lag es in der Landgemeinde Maidla (Maidla vald).

Beschreibung und Geschichte
Das Dorf hat 7 Einwohner (Stand 2000).

Rebu wurde erstmals 1551 urkundlich erwähnt. Historiker haben in Rebu eine alte Eisenschmelze nachgewiesen. Das erforderliche Erz gewannen die Einheimischen aus den nahegelegenen Mooren. In der Umgebung weisen auch die Namen von Bächen und Wäldern auf eine Eisenverarbeitung hin. Sie enthalten die Bezeichnung raud (estnisch für "Eisen").

Bei dem Bauernhof Sompa haben Archäologen einen unterirdischen Friedhof freigelegt. Er wurde vom 13. bis zum 17. Jahrhundert genutzt. Die Anlage steht unter staatlichem Kulturgüterschutz.

Weblinks
 Beschreibung und Geschichte (estnisch)

Einzelnachweise

Ort in Estland
Geographie (Lüganuse)
Ersterwähnung 1551

Rebu


Nina Olivette (8 de agosto de 1910 –  15 de febrero de 1971) fue una actriz y artista de vodevil estadounidense, a veces confundida con Betty Veronica.

Biografía
Nacida en la ciudad de Nueva York, hija de Edgar Lachmann y Kazia Prajinska, en sus inicios actuó en el circuito de Broadway con obras como Hold Everything! y Captain Jinks. Como actriz cinematográfica actuó en filmes como Queen High, Why Sailors Leave Home, What a Night!, Kiss Me Sergeant y Not So Quiet on the Western Front.  En el ámbito televisivo fue artista invitada en The Phil Silvers Show en 1956.

Casada con Harry Stockwell, tuvo dos hijastros, los actores Guy Stockwell y Dean Stockwell. Harry Stockwell falleció el 19 de julio de 1984. La última aparición en público de Nina Olivette tuvo lugar en 1992, en la ceremonia en la que concedían a su hijastro Dean una estrella en el Paseo de la Fama de Hollywood. Nina Olivette falleció en 1971 en Nueva York, Nueva York. Tenía 63 años de edad.

Referencias

Enlaces externos

IBDb artículo sobre Betty Veronica
IBDb artículo sobre Nina Olivette
Artículo en IMDb

Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de teatro de Estados Unidos
Actrices de televisión de Estados Unidos
Personas de Nueva York (estado)

Nina Olivette


Șocul electric este o reacție fiziologică sau un prejudiciu cauzat unei persoane de curentul electric care trece prin corpul ei.   De obicei, expresia este folosită pentru a descrie o expunere nocivă la energie electrică.   Aceasta apare la contactul direct unei părți a corpului uman cu orice sursă de electricitate, care provoacă  suficient  curent prin piele, mușchi, sau păr.

Curenții foarte mici pot să fie imperceptibili, să nu fie simțiți. Un curent mai mare  care trece prin corp poate face imposibilă  victimei șocului  să dea drumul  obiectului sub tensiune.    Curenții  mari pot provoca fibrilația inimii și deteriorarea țesuturilor. Moartea cauzată de un șoc electric este numită electrocutare.

Imagine clinică
În caz de șoc electric, pot apărea perturbări în activitatea sistemului cardiovascular, respirație, sistem nervos, arsuri electrice. Timpul de debut și severitatea acestor tulburări variază foarte mult.

În ceea ce privește severitatea, șocul electric este împărțit în patru grade:

 Gradul I. Există contracții musculare convulsive fără a pierde conștiința.
 Gradul II. Caracterizată prin contracția musculară convulsivă și pierderea conștienței.
 Gradul III. Pe fundalul contracției musculare convulsive cu pierderea conștienței, există încălcări ale activității cardiace sau respirație.
 Gradul IV. Moarte clinică. Cauza morții poate fi: paralizia primară a inimii; paralizia respiratorie primară; paralizia simultană a inimii și respirația; șoc electric (paralizie cerebrală); arsuri electrice grave.

Tratament la domiciu

Curentul electric poate determina, atât arsuri superficiale (la locul de intrare si iesire), cât și leziuni ale organelor interne. Șocurile electrice de scurtă durată, de intensitate redusă, care nu determină simptome și nici arsuri ale tegumentului, nu necesită tratament. În cazul șocurilor de intensitate ridicată sau a celor care au determinat arsuri tegumentare, se recomandă consultare medicală de urgență. Medicul va evalua arsurile arcului electric.

Primul ajutor până la sosirea medicului constă în:

 intreruperea sursei de curent electric, fară a atinge victima sau sursa de curent cu mâinile goale; se vor folosi manuși izolante sau un material (lemn, plastic, cauciuc) electroizolant pentru a îndepărta sursa de curent;
 dacă victima este în stop cardio-respirator se poate ulterior tenta resuscitarea cardio-respiratorie, dar numai după intreruperea sursei de curent, pentru evitarea pericolului de electrocutare a salvatorului;
 dacă sunt prezente puls și respirație spontană, victima va fi așezată în poziție de siguranță și supravegheată până la sosirea echipajului medical.

Tratament medical

Tratamentul depinde de severitatea arsurii și de natura altor traumatisme găsite.

Arsurile se tratează în funcție de severitatea lor:

 arsurile minore pot fi tratate local cu antibiotic și pansament steril;
 arsurile mai severe pot necesita intervenție chirurgicală pentru curățarea rănii sau chiar aplicarea unor grefe de piele;
 arsurile severe ale brațelor, picioarelor sau mâinilor pot necesita intervenție chirurgicală pentru îndepărtarea musculaturii afectate sau chiar amputație.

Există o serie de traumatisme ce necesită tratament:

 leziunile oculare pot necesita examinare și tratament adecvat din partea medicului oftalmolog;
 fracturile osoase necesită montarea de gips sau intervenție chirurgicală pentru reducerea fracturilor osoase;
 leziunile organelor interne necesită monitorizare și eventuală intervenție chirurgicală.

Note

Legături externe

Vezi și

Urgențe medicale
Cauze ale morții
Curent electric

Șoc electric


Kuglački klub "Radnik" (KK "Radnik"; Radnik Velika Gorica; Radnik) je muški kuglački klub iz Velike Gorice, Zagrebačka županija, Republika Hrvatska.
U sezoni 2019./20. klub se natjecao u "1. B hrvatskoj ligi - Sjever", ligi drugog stupnja hrvatske lige u kuglanju.

O klubu
KK "Radnik" je osnovan 1997. godine. Klub se natjecao u različitim hrvatskim kuglačkim ligama., te je nekoliko sezona sudjelovao i u "Prvoj hrvatskoj ligi".

Uspjesi

Ekipno
 1. B HKL -Sjever
 doprvak: 2016./17.

 2. HKL - Centar
 pobjednik: 2007./08., 2009./10., 2011./12., 2015./16.
 doprvak: 2018./19.

Pojedinačno

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Unutarnje poveznice
 Velika Gorica

Vanjske poveznice
 kk-radnik.hr, wayback arhiva
 kuglanje.hr, Radnik
 kuglanje.hr, Radnik - 810108 (Kuglački savez Zagrebačke županije)
 sportilus.com, KUGLAČKI KLUB RADNIK

Izvori

 sport-zagrebacke-zupanije.hr, ZAJEDNICA ŠPORTSKIH UDRUGA VELIKA GORICA , pristupljeno 3. rujna 2020.
 poslovna.hr, KUGLAČKI KLUB RADNIK
 fininfo.hr, KK "RADNIK"
 bisnode.hr, KUGLAČKI KLUB "RADNIK"
 companywall.hr, KK "RADNIK"

Šport u Velikoj Gorici
Radnik

Kuglački klub Radnik Velika Gorica


مشروع معايير الويب  يضم مجموعة من مطوري الويب المحترفين تهدف إلى تشجيع استخدام معايير الويب التي تضعها رابطة الشبكة العالمية.

نشاطات
 أسيد2: اختبار لقدرة متصفحات الويب على عرض صفحات الويب وفقاً للمعايير القياسية للويب.
 أسيد3:النسخة الثالثة من اختبار أسيد

مراجع

وصلات خارجية
 موقع مشروع معايير الويب

اختبارات أسيد
معايير الويب
منظمات انحلت في 2013
منظمات أسست في 1998
منظمات سابقة
منظمات متطوعين
منظمات متعلقة بالإنترنت

مشروع معايير الويب