Wu Peifu , Wu Pei-fu ou Wu P'ei-fu (), (22 de abril 1874 - 4 de dezembro de 1939), militar e político chinês de começos do século XX, foi um dos líderes militares chamados senhores da guerra que controlaram o poder entre o derrocamento da monarquia e a Segunda Guerra Mundial.

Servidor público de educação confuciana, abandonou cedo a carreira burocrática para ingressar no Exército. Sua formação tradicional marcou-lhe profundamente, convertendo-o num defensor dos valores confucianos até sua morte. Seguidor de Yuan Shikai, com a morte deste seguiu subordinado, apesar de sua capacidade militar, a Cao Kun, o antigo superior militar de seus começos no Exército. Depois da morte de Yuan e o surgimento das cliques militares que controlaram a política da nação, Wu, subordinado de Cao Kun, acabou fazendo parte da camarilha de Zhili.

Nos anos vinte, Wu tinha-se convertido em mais um senhor da guerra, com certas províncias sob seu controle direto e outras sob sua influência, com capacidade para nomear seus seguidores para cargos importantes e de amedrontar as autoridades civis graças a seu poder militar. À semelhança de outros militares do momento, como Feng Yuxiang, e à diferença de outros como Yan Xishan, sua base territorial não era permanente. Centrado na unificação da China, não aplicou reformas modernizadoras no território sob seu controle como fez Yan, nem mudanças sociais, como fez Feng. Era então o principal militar da clique de Zhili. Depois de uma instável coalizão, a camarilla de Zhili expulsou do poder a sua rival de Anhui em 1920 e Wu passou a controlar junto com Cao o Governo do país entre 1922 e 1924, após derrotar também a camarilha de Fengtian em 1922. A derrota militar em 1925 ante a reforçada camarilha de Fengtian fez com que Wu se retirasse da política até 1926, quando ressurgiu com seu poder. Teve de enfrentar-se então com o Guomindang e com seu antigo subordinado Feng Yuxiang. Incapaz de derrotar as forças coligadas destes e com escassa coordenação com outros senhores da guerra, foi finalmente vencido e se retirou novamente em 1928.

Na década de 1930, manteve sucessivas conversas com as autoridades japonesas, que desejavam que participasse em diversos planos políticos, mas recusou cooperar com Tóquio até sua repentina morte em 1939.

Início da sua carreira
Nascido em 1874 na localidade de Penglai, na província de Shandong no leste da China, Wu recebeu inicialmente uma educação tradicional chinesa. Sua família, pobre, dependia de uma pequena loja que possuía o pai de Wu. A morte deste quando Wu contava catorze anos prejudicou ainda mais a situação econômica familiar. Nesse mesmo ano, prometeu-se a Wu em casal, ainda que sua noiva morreu dantes do casamento. Para ajudar no sustento da família, Wu foi alistado a trabalhar de marinheiro nos quartéis da Marinha na prefeitura. Nos quartéis estudou com afinco os clássicos, preparando-se para os exames para o funcionalismo imperial, a carreira tradicional na qual foi aprovado em 1897; atingiu o grau de shēngyuán (生员) com vinte e três anos. A educação clássica recebida, com seus valores de lealdade, sacrifício, piedade filial e um verdadeiro patriotismo, marcaram Wu.

Em 1898, em vez de continuar a carreira no funcionalismo, começou outra como soldado profissional. Ingressou no Exército, sem mudar-se ao Japão para realizar seus estudos militares por falta de financiamento para isso. O Exército tinha-se convertido por então numa via para melhorar a posição social mais atraente que a carreira burocrática. Sua unidade foi dissolvida durante a rebelião dos Boxer em 1900.

Mais tarde, em setembro de 1901, depois de cursar brevemente estudos na escola preparatória militar de Kaiping, Wu uniu-se ao "Exército Novo" () (que recebeu o nome de Exército de Beiyang em 1902), criado pelo general imperial Yuan Shikai para modernizar as forças armadas da dinastia Qing. Seus superiores reconheceram seu talento como soldado e ascendeu rapidamente na hierarquia. Ingressou depois na Academia Militar de Baoding () perto de Pequim, aonde Yuan transladou a escola de Kaiping, a transformando formalmente numa academia militar. Wu seguiu o mais curto dos cursos disponíveis e entrou em contato pela primeira vez com a cultura estrangeira. Graduou-se em 1903 e, recrutado como oficial da academia, sua primeira missão foi ajudar aos japoneses em tarefas de espionagem. Durante a Guerra Russo-Japonesa, Yuan enviou a diversos membros de sua academia, incluído Wu, para servir com os japoneses, apesar da teórica neutralidade na contenda. Por seus serviços ascendeu a capitão. Durante uma breve licença, regressou à sua cidade natal onde contraiu matrimônio com a filha de um notável local antes de regressar à frente, ser capturado pelos russos na Manchúria e enviado a Mukden. Condenado a morte por espionagem, escapou durante seu translado a Harbin. Os japoneses lhe condecoraram depois da guerra.

Uma vez acabada a guerra, Wu passou a servir na 3ª Divisão que se achava sob o comando de Duan Qirui, se convertendo mais adiante em seu lugar-tenente e, desde outubro de 1906, em comandante do 1º Batalhão da divisão. Mais tarde a divisão passou ao comando de Cao Kun, com quem Wu manteve estreitas relações em adiante. Transladado com a divisão a Changchun para controlar o bandidagem no inverno de 1907, casou-se ali com sua segunda esposa, filha novamente de um notável do lugar, de forte carácter e sua companheira pelo resto da vida. Pouco depois do casamento, Wu ascendeu a comandante da 1.ª Divisão do 3º Regimento de Artilharia.

Depois da abolição da monarquia em 1911, a posterior proclamação de Yuan como presidente da República da China e sua tentativa desastrosa para se proclamar imperador, o poder político na China rapidamente caiu em mãos de diversas autoridades militares regionais, o que inaugurou a era dos senhores da guerra. Para manter a sede do Governo em Pequim e não se transladar a Nanquim como exigiam os revolucionários que se tinham inclinado a lhe aceitar como presidente, Yuan ordenou a sublevação da 3ª Divisão para ter uma desculpa para se manter na antiga capital. Wu fingiu, por ordem de Yuan, debelar o motim, depois do que foi condecorado e ascendido a lugar-tenente da divisão. Em seu posterior confronto com o Kuomintang, Yuan confiou nos oficiais da 3ª Divisão para combater àquele e Wu marchou junto com Cao Kun, nomeado comandante em chefe do alto Yangze, e a divisão ao sul. Em 1914 foi nomeado, por recomendação de Cao, comandante da 6ª Brigada da divisão. Tanto Cao como Wu serviram fielmente a Yuan até sua morte e não se opuseram a seus planos de restaurar a monarquia em sua pessoa. Combateram no bando de Yuan durante a Guerra de Proteção Nacional e regressaram ao norte junto com o resto da divisão depois da morte de Yuan no verão de 1916.

Na camarilha de Zhili

Depois da morte de Yuan em 1916, seu Exército de Beiyang dividiu-se em várias facções, que lutaram pela supremacia nos anos seguintes. As principais facções incluíam: a camarilla de Anhui (ou de Anfu) encabeçada por Duan Qirui a camarilha de Fengtian liderada por Zhang Zuolin ("O Tigre do Norte") e a camarilha de Zhili dirigida por Feng Guozhang, à que pertencia Wu Peifu. Ele pertencia à 3ª Divisão do Exército de Beiyang, a principal unidade deste, e sua ascensão nela assegurou seu futuro como senhor da guerra após a morte de Yuan.

A facção de Duan Qirui, a camarilha de Anhui, dominou a política em Pequim desde 1916 a 1920, mas viu-se obrigada a manter uma relação difícil, com a facção de Feng Guozhang para conservar a estabilidade do Governo. A primeira tarefa de ambas cliques foi a de eliminar do poder ao vice-presidente de Yuan, Li Yuanhong, convertido em presidente depois da morte daquele e considerado alheio aos militares de Beiyang já que provinham das fileiras dos revolucionários do sul e carecia de respaldo militar. Na primavera e o verão de 1917, as duas camarillas enfrentaram-se ao presidente Li, que teve de solicitar a ajuda do general monárquico Zhang Xun, governador militar de Anhui que, em vez de lhe respaldar, tratou em vão de restaurar aos manchúes. Wu dirigiu seu brigada contra a capital, participando assim destacadamente no aplastamiento da restauração.

Ambos militares se enfrentaram pela maneira de tratar com o sul rebelde: Duan defendia a conquista militar enquanto Feng preferia a negociação, por considerar que aquela somente tivesse beneficiado a seu rival, lhe outorgando excessivo poder. Para incitar a Wu a atacar ao Guomindang - ele acabara de tomar a província de Hunã na primavera de 1918 - Duan lhe nomeou comandante da 3ª Divisão e concedeu-lhe um prestigioso título honorífico. Duan, no entanto, negou-lhe o governo militar de Hunã, que tinha conquistado, prometendo em seu lugar o de Guangdon, onde se achava o Governo rebelde e ainda por conquistar. O descontentamento com as ações e atitude de Duan deteve o avanço de suas tropas e atingiu um acordo com os rebeldes em 15 de junho de 1918, sem entregar o controle de Hunã ao governador militar nomeado por Duan.

Feng morreu em dezembro de 1919 e a liderança da camarilha de Zhili passou a Cao Kun, com o apoio de Wu Peifu e Sun Chuanfang. Duan tinha utilizado a guerra mundial desde 1917 para solicitar créditos ao Japão que deviam teoricamente servir para armar unidades para a contenda mundial mas que, na prática, se utilizaram para financiar e aumentar o poder da sua clique na política, com crescente desgosto dos nacionalistas que recusavam o aumento da influência japonesa no país. Depois do adverso resultado da Conferência de Paz de Paris para a China e sua rejeição por parte da opinião pública nos incidentes do 4 de maio, Cao e Wu começaram uma campanha de agitação contra Duan e sua camarilha de Anhui e publicaram telegramas denunciando sua colaboração com Japão. Quando esta pressão tratou de obrigar ao presidente a destituir o general Xu Shuzheng, lugar-tenente chave de Duan, este começou a preparar para a guerra contra a camarilha de Zhili, e forçou o presidente a destituir Cao e Wu. Nesta conjuntura, estes e Wu começaram a organizar uma ampla aliança que incluiu a todos os adversários da camarilha de Anhui. Em novembro de 1919, Wu Peifu reuniu-se com representantes de Tang Jiyao e Lu Rongting (chefes militares de Yunnan e Guangxi, respectivamente) em Hengyang, e assinou um tratado intitulado "Rascunho do Exército Aliado de Salvação Nacional» (), que serviu de base à aliança que se preparava para a luta contra a camarilha de Anhui, que também incluiu a poderosa camarilha de Fengtian de Zhang Zuolin, com base na Manchúria, inquieta também pela extensão do poder de Duan pelo norte do país. Numa reunião secreta entre Zhang, Cao e Wu, estes lembraram sua aliança contra a camarilha de Anhui em 23 de junho de 1920.

Depois de pactuar com o Governo do Cantão a devolução de Hunã em troca de um empréstimo para a manutenção de suas tropas, Wu evacuou a província em 15 de março de 1920 e marchou ao norte em maio; justificou sua ação pela necessidade de enfrentar-se o Japão e a inconveniência de fazê-lo no meio de uma guerra civil. Popular entre os estudantes e a opinião pública nacionalista como paladino da política antijaponesa, ocupou Henan ao mesmo tempo que continuava suas críticas ao Governo controlado pela camarilha rival.

Derrota da camarilha de Anhui

Quando as hostilidades finalmente eclodiram em julho de 1920, Wu Peifu teve um papel destacado como comandante-em-chefe do exército Zhili oposto aos de Anhui. A princípio, as coisas não marcharam bem para a aliança, que foi rechaçada pelas tropas de Anhui em todas as frentes. Wu decidiu então levar a cabo uma audaz manobra no extremo ocidental da frente, rodeou o flanco das posições inimigas e atacou diretamente seu quartel-general. A táctica deu resultado e Wu obteve uma vitória espantosa na qual capturou a muitos dos principais oficiais inimigos. A seguir o exército de Anhui se desbaratou numa semana e Duan Qirui fugiu para a concessão japonesa de Tianjin. Wu Peifu recebeu o reconhecimento pela vitória ao considerar-lhe o estrategista responsável pela vitória, surpreendentemente rápida. Depois da vitória, Wu pôde aumentar consideravelmente as forças sob seu comando e influência, formou oito novas divisões e três brigadas mistas em 1920 e outras quatro divisões em 1922. Wu passou a controlar o grosso das forças de sua clique. Cao, preocupado em tratar de conseguir a presidência da república e medíocre estrategista, contentou-se com deixar as campanhas nas mãos de Wu e de outros subordinados e de enfrentar a uns e outros para manter sua preeminência, com notável sucesso.

Na raiz da vitória no conflito, as camarilhas de Zhili e Fengtian concordaram em compartilhar o poder através de um Governo de coalizão. Wu foi nomeado inspetor militar adjunto de algumas províncias, mas precisava fazê-lo com uma base territorial na qual poderia cimentar seu poder militar em frente ao resto de senhores da guerra. O movimento autonomista nas províncias, alentado em parte pela debilitada camarilha de Anhui e em parte por outros chefes militares sem laços com a clique de Zhili e o Governo da capital, ofereceu-lhe a oportunidade de forjar-se lhe um território próprio. Depois que Hunã proclamasse sua autonomia do Governo de Pequim, alguns políticos de Hubei trataram de seguir seu exemplo em meados de 1921, apoiados pelas unidades do governador militar rebelde de Hunã. O governador de Hubei, incapaz de fazer frente por si só a estas, solicitou a ajuda da camarilha dirigente - de Cao e de Wu. Wu avançou o suficiente para tomar Hankow, mas permitiu a derrota do governador militar de Hubei para que fosse destituído e eliminar assim um competidor pelo controle da zona. A seguir, uma vez nomeado inspetor militar de Hunã e Hubei, começou a combater firmemente os rebeldes em 22 de agosto. Wu infligiu uma dura derrota primeiro às unidades de Hunã e depois às de Sichuã que foram em auxílio das primeiras e assinou tréguas com ambas em setembro. Wu conseguiu criar um território próprio em Hubei, mas perdeu com isso o respaldo popular ao aplastar o movimento federalista e atuar claramente em seu próprio benefício. Wu converteu-se para a população em apenas mais outro senhor da guerra, que controlava Hubei (a principal fonte de rendimentos para suas tropas) e parte de Henan e Shaanxi. Fracassada sua tentativa de reunificar o país mediante a negociação entre os diversos chefes militares no outono de 1921, começou a armar-se para realizá-lo pela força e estabeleceu seu centro de operações em Loyang em Henan, para perto de estratégicas linhas férreas. O aumento do poder da camarilha levou à aliança contrária das províncias sulistas, ao que aquela respondeu com sua própria aliança das províncias centrais. No norte, Zhang Zuolin também se inquietou pelo aumento do poderio de Wu e de sua clique, e ocupou a capital, instalando um novo Governo sob seu controle no final de 1921. Pelas mesmas datas, forjou-se uma aliança entre os restos da camarilha de Anhui, a de Zhang e o Governo do Cantão contra a camarilha de Zhili.

Para opor-se à nova aliança, precária pela diversidade de interesses de seus membros, Wu optou por atacar o Governo da capital controlado por Zhang Zuolin, líder da camarilha de Fengtian, incomodando-o com as declarações antijaponesas sobre a questão de Shandong, que ameaçavam estragar o delicado acordo que Zhang tinha atingido com os japoneses em sua base de poder na Manchúria e as negociações com Tóquio de seu premiê sobre um empréstimo. Wu e Zhang também se enfrentaram sobre quem devia ocupar o cargo de premiê, se sucedendo uma série de efêmeros gabinetes controlados por um e outro. A frágil coalizão entre Zhili e Fengtian durou pouco e cedo começaram as hostilidades, uma vez que Zhang se viu obrigado a sair em defesa de seu protegido em Pequim, que foi relevado de todas formas a começos de 1922 pela pressão da opinião pública, antijaponesa.

Primeira Guerra Zhili-Fengtian
A "guerra telegráfica" começou em janeiro de 1922, ainda que os combates foram realizados mais tarde, em 28 de abril, depois de diversas tentativas de mediação e o aumento paulatino da tensão entre os adversários. Enquanto Wu transladava suas tropas através da ferrovia Pequim-Hankow, Zhang transladava unidades ao sul da Grande Muralha e Sun Yatsen lançava sua "Expedição do Norte" para forçar à camarilha de Zhili a combater em duas frentes. Para romper o cerco, Wu pactuou com Chen Jiongming para que se alçasse contra Sun Yatsen em Guandong. O acordo com Chen fez com que os homens de Anhui duvidassem em se enfrentar com os de Zhili.

Nesta guerra, Wu Peifu tomou novamente o comando das forças de Zhili. O confronto teve lugar numa frente ampla ao sul de Pequim e Tianjin e durou de abril a junho de 1922. De novo, ao começo o exército Zhili sofreu vários reveses no combate contra o exército de Fengtian, bem equipado e mais numeroso. No entanto, uma vez mais, a liderança e habilidade de Wu Peifu mudaram a sorte em favor da camarilha de Zhili. Escasso de munições, tratou de decidir o confronto rapidamente. Wu executou várias manobras de flanqueamento que obrigaram à ala ocidental do exército de Fengtian a se reagrupar em Pequim. Mais tarde as unidades deste flanco caíram numa armadilha quando Wu fingiu uma retirada. O resultado foi a aniquilação da ala ocidental do exército de Fengtian, o que tornou insustentáveis suas operações, e mais exitosas, na parte oriental da frente. Zhang Zuolin viu-se obrigado a ordenar uma retirada geral para Shanhaiguan; cedendo assim o controle da capital a Wu e à camarilha de Zhili.

Cao Kun e Wu Peifu e sua camarilha de Zhili vitoriosos, conseguiram então fazer com um governo central cujo controle sobre as províncias se tinha deteriorado enormemente: a Manchúria era então independente de fato, nas mãos de Zhang Zuolin e sua camarilha de Fengtian, ainda formidável, enquanto o sul se dividiu numa miríade de feudos de pequenos chefes militares entre os quais se incluíam os restos da camarilha de Anhui e o Kuomintang de Sun Yatsen, expulsos do Cantão pela sublevação fomentada por Wu, que tinha detido assim sua ofensiva contra ele.

O controle do Governo de Beiyang
O novo governo de Pequim recebeu o apoio da Grã-Bretanha e dos Estados Unidos. Chamou-se de seu retiro por Li Yuanhong – o último presidente com alguma legitimidade – para ocupar novamente a presidência da república em 12 de junho de 1922, mas converteu-se na prática num mero fantoche da camarilha. Qualquer nomeação para o gabinete tinha que ser aprovado por Wu Peifu. Nesse momento, o prestígio e a fama de Wu tinham superado até a de seu antigo mentor Cao Kun, nominalmente o líder da camarilha de Zhili. Isto causou tensão na relação dos dois, ainda que não deu lugar a uma fratura da clique que, no entanto, se mostrava mais unida no momento de enfrentar seus inimigos que uma vez conseguida a vitória. A rivalidade entre Cao, dirigente e membro mais antigo da camarilha, porém um militar medíocre, e Wu, estrategista brilhante, enfrentou aos partidários de um e outro pelo controle do poder. O controle do Governo central era fundamental para os senhores da guerra por ser a autoridade reconhecida internacionalmente e sua capacidade de arrecadar certos impostos, necessários para manter suas tropas e estender seu controle territorial. Unicamente o Governo de Pequim podia receber créditos internacionais, os quais o líder militar que o controlasse podia utilizar em seu benefício. Durante o período de poder da camarilha, os sucessivos e efêmeros gabinetes, controlados principalmente por Wu e não por Cao, foram incapazes de resolver a grave crise financeira, e solicitaram contínuos créditos nacionais e internacionais. O habitual controle dos ministérios de Finanças e Comunicações por partidários de Wu permitia-lhe apropriar-se de parte do dinheiro que precisava para manter seu poder militar. O aumento do poder de Wu, melhor financiado pelo Governo e o apoio de outros membros da camarilha, fez com que Cao decidisse finalmente acabar com o poder daquele no Governo. A começos de 1923, conseguiu substituir o "gabinete de homens capazes", próximo a Wu, por outro de partidários seus e acusou ao primeiro de corrupção.

Wu tentou frear Cao quando este começou manobras políticas para atingir a presidência,mas finalmente não pôde evitar que Cao forçasse a fuga do presidente Li, com a ajuda das tropas de Feng Yuxiang, que o cercou na capital. Cao passou então vários meses fazendo campanha para assegurar-se a presidência e inclusive declarou abertamente que estava disposto a pagar cinco mil yuanes a qualquer parlamentar que votasse nele. Isto provocou a condenação nacional e internacional contra a camarilha de Zhili, mas não impediu que Cao resultasse eleito em outubro de 1923. As tensões entre os principais membros da clique ameaçaram a sua própria dissolução, que somente foi impedida pela ameaça de Zhang Zuolin, que acabou desembocando novamente em confronto bélico. Zhang tinha denunciado como ilegítima a eleição de Cao à presidência e tinha se rearmado desde sua derrota em 1922.

Para então o prestígio de Wu tinha desaparecido com o fracasso e renúncia do "gabinete dos homens capazes" em novembro de 1922: as lutas entre senhores da guerra tinham continuado, assim como a corrupção da administração e a bancarrota do Estado.

Ainda que o poder Zhili parecia seguro, uma crise no sul logo precipitou outro confronto com a camarilha de Fengtian. A crise deveu-se à disputa pelo controle da cidade de Xangai, o centro nevrálgico do comércio da nação. A cidade era parte da província de Jiangsu, sob o controle de Zhili, mas, em realidade, estava administrada pela clique de Zhejiang, governada pelos restos da camarilha de Anhui. Quando Zhili exigiu a devolução de Xangai a sua administração, composta por seus antigos adversários, se negou e começaram as hostilidades. Zhang Zuolin, na Manchúria, e Sun Yatsen, a seguir, em Guangdong, apressaram-se a declarar seu apoio à camarilha de Anhui e prepararam-se para a guerra. Wu Peifu despachou o seu subordinado e protegido Sun Chuanfang para o sul para fazer frente à clique de Anhui e a qualquer ataque que pudesse provir das forças do Kuomintang de Sun Yatsen, enquanto Wu se preparou para fazer frente de novo ao exército de Fengtian de Zhang, muito aumentado desde o último choque em 1922. Wu foi nomeado comandante-em-chefe das tropas sob o controle da camarilha de Zhili.

A traição de Feng e o triunfo de Zhang

Centenas de milhares de homens participaram no grande confronto entre o exército de Fengtian de Zhang e as forças de Zhili às ordens de Wu. Zhang contava com cerca de cento e cinquenta mil soldados. No sul, as unidades de Zhili resultaram vitoriosas, mas no norte as de Wu foram derrotadas em diversos combates contra as de Zhang, o que obrigou ao próprio Wu a ir à frente para estabilizá-la. Num momento chave, em 23 de outubro de 1924, um dos principais aliados de Wu, Feng Yuxiang, comprado com dinheiro dos japoneses, abandonou a frente de Jehol que defendia, marchou sobre Pequim, deu o golpe de Pequim () e derrocou o regime existente. A traição desbaratou o plano militar de Wu Peifu e seus exércitos foram derrotados pelas forças de Zhang e Feng perto de Tianjin. As tentativas desesperadas de Wu por aplastar a rebelião com reforços das províncias centrais fracassaram porque o controle das comunicações ferroviárias estava em mãos das unidades do Guominjun de Feng. Em 3 de novembro, Wu abandonou o norte e partiu para o Yangzi. Tratou em vão de desembarcar na península de Shandong, onde o governador local, da camarilha de Anhui e com respaldo japonês, exigiu seu desarmamento. Wu negou-se e decidiu marchar ao sul com seus três transportes e dez mil homens. Após a vitória da camarilha de Fengtian, Duan Qirui, com escasso poder e único candidato de consenso entre Zhang e Feng, já oponentes, converteu-se em chefe do Estado e proclamou um Governo provisório. Duan tinha recebido o apoio dos governadores Zhili do Yangtze. A derrota militar de Wu acabou com sua situação difícil entre as autoridades japonesas.

Breve ressurgimento

Em princípio os governadores militares das províncias do Yangtze, de Zhili, condenaram a traição de Feng e apoiaram em suas declarações a Wu. Temerosos, no entanto, de apoiar ao bando perdedor, abstiveram-se de respaldar-lhe militarmente, limitando à condenação verbal. A derrota final das unidades de Wu no norte e o avanço dos aliados de Feng e Zhang para o sul fizeram com que os governadores militares do Yangtze se apressassem a tratar de pactuar com os vencedores, mas sem ceder por completo o controle de seus territórios nem de submeterem-se a eles de forma definitiva. Ao mesmo tempo, Wu tratou de opor aos arranjos entre seus colegas de clique e os vencedores da guerra e proclamou a formação de um Governo separado no Yangtze, com pouco sucesso. Seus supostos subordinados não desejavam se enfrentar com Zhang e Feng. Pouco a pouco, diversos governadores militares reiteraram seu apoio a Duan Qirui, sem romper abertamente com Wu mas descartando respaldar sua proposta de um Governo alternativo. As tentativas de reconciliação de Pequim para com Wu fracassaram. A estas seguiram-se as ordens de Pequim de prender Wu e lhe expulsar dos últimos territórios sob seu controle. Wu teve de retirar-se e, depois de negarem-lhe o socorro de seus subordinados, abandonou temporariamente a política nacional, transladando a uma montanha entre Hubei e Hunã.

As tentativas dos vencedores, especialmente de Feng, de estenderem seu poder para o sul, supuseram aos olhos dos governadores militares de Zhili uma ameaça à sua hegemonia na região, o que permitiu o ressurgimento político de Wu. No início de 1925, quatro províncias meridionais uniram-se numa aliança de escassa coesão e outorgaram o comando desta a Wu. De carácter defensivo mais que ofensivo e contrária à ruptura total com Pequim, só adquiriu verdadeira força a partir de outubro, quando se uniu a ela Sun Chuanfang devido ao avanço da camarilha de Fengtian para o baixo Yangtze entre janeiro e agosto de 1925. No final do mês, Wu, em Hankow convidado por Sun, declarou que catorze províncias acatavam seu comando. O apoio de Sun, no entanto, era morno e suspeitava de Wu, ao mesmo tempo que se mostrava mais interessado em rechaçar as ofensivas de Zhang e consolidar seu poder do que em respaldar a Wu e ao resto do coligados. Cedo Sun aliou-se com Feng, também inquieto pelo crescimento do poder de Zhang, numa segunda aliança que para Wu era inadmissível dada a hostilidade que tinha para com Feng como autor do golpe de Estado que tinha precipitado sua derrota militar anterior. As tentativas de reconciliação por parte de Feng foram recusados por Wu.

No final de novembro, Feng provocou uma revolta na Manchúria contra Zhang, que conseguiu a sufocar apenas com dificuldade e graças à ajuda japonesa, debilitando consideravelmente seu poder no sul. Este sério revés e a perda consequente do controle da província de Zhili, caindo nas mãos de Feng, levou Zhang a propor uma aliança a Wu, que recusou em princípios de dezembro. Pouco depois, no entanto, ambos rivais se uniram para atacar ao Guominjun de Feng enquanto este se achava ausente na URSS e derrotaram a suas forças em Henan entre janeiro e fevereiro de 1926. A nova cercania entre Wu e Zhang, no entanto, desagradou a Sun Chuanfang, que tinha considerado a este como seu principal inimigo. O controle de Hunã e pouco depois da rica Hubei pela morte de seu governador militar aumentou o poder de Wu. O 24 de março, em conjunto com as forças de Zhang, as unidades de Wu entravam em Tianjin, primeiro passo no avanço para a capital. Nesta o Guominjun, que tratava de ganhar o favor de Wu, libertou a Cao, preso desde o golpe de outubro de 1924, e afugentou a Duan, que se refugiou numa embaixada estrangeira. Wu recusou os gestos do Guominjun e entrou em Pequim em 20 de abril de 1926, depois da retirada das unidades daquele. Sun, debilitado pelas derrotas de seu aliado Feng, apressou-se a colaborar com Wu. A aliança com Zhang contra Feng, que não deixava de ser um antigo subordinado e membro da camarilha de Zhili, desagradou a parte desta que preferia a aliança com Feng contra Zhang. Novamente, a aliança entre senhores da guerra era puramente pragmática e, uma vez debilitado o inimigo, neste caso Feng, ressurgiram as diferenças entre Wu e Zhang, ainda que a começos de junho conseguiram um acordo para repartir o poder e continuar a luta contra o Guominjun, algo que ficou a cargo de Wu. Wu conseguiu afastar as unidades do Guominjun da capital depois de duros combates, mas não destruir seu poder no noroeste, para onde se retirou.

A Expedição do Norte

Wu manteve uma base de poder em Hubei e Henan na China central até que precisou enfrentar com o exército do Guomindang durante a Expedição do Norte em 1927. O confronto entre o Kuomintang e Wu surgiu pela luta pelo poder na província de Hunã, na qual cada um dos adversários procurou o apoio de um dos bandos. Em 9 de julho, Chiang Kai-shek jurava o cargo de comandante em chefe das tropas do Kuomintang, pouco depois de que as primeiras forças deste partissem para a província em disputa para apoiar oa seu candidato ao governo militar. O rápido avanço das forças de Chiang destruiu as alianças dos senhores da guerra do norte, que trataram de evitar sua destruição em separado.

Com parte de suas tropas retidas pelos combates com os aliados do Kuomintang no noroeste - que considerava a frente principal- Wu demorou em transladar ao sul. Parte da camarilha, contrária à aliança de Wu com Zhang contra Feng, revelou-se contra Wu. Sun Chuanfang declarou a independência de suas províncias e negou-se a colaborar com Zhang contra o Kuomintang. Em junho a destituição de um importante subordinado que se negava a se enfrentar com o Guominjun e mantinha secretas conversas com este causou mais revoltas entre os seguidores de Wu. Sun manteve enquanto uma atitude ambígua para Wu, enquanto negociava em segredo com Chiang. Wu atrasou sua viagem à frente sul excessivamente e transladou-se a Wuhan tardiamente no final de agosto, depois da queda de Yueyang no dia 22. Apesar dos esforços de Wu e do envio de reforços, as três cidades de Wuhan caíram em mãos do Kuomintang entre setembro e outubro, em parte graças a traições. Os reveses no sul e a subordinação de Feng, regressado da Rússia e de novo à frente do Guominjun no Noroeste, ao Kuomintang, debilitaram notavelmente a posição de Wu, que não recebeu a ajuda de Sun, quem se absteve de atacar o flanco de Chiang durante os combates pelo controle de Wuhan.

Wu teve de retirar-se para Henan enquanto Zhang aproveitava sua debilidade para reforçar seu poder e avançar efemeramente para o sul. Wu recusou as tropas oferecidas por Zhang temendo seu ex-rival, que novamente ofereceu sua ajuda em troca de submissão efetiva, em vão. Ante o avanço do Kuomintang desde o sul e o de Feng desde o noroeste, Wu considerou impossível manter-se em Henan e retirou-se a Sichuã. Em 14 de junho de 1927, as tropas de Chiang tomavam o controle de Henan e Wu retirou-se novamente da política nacional em julho. Wu tinha procurado a proteção do senhor da guerra local, Yang Sen, antigo subordinado mas por então integrado formalmente nas forças do Kuomintang; Yang deu-lhe asilo e ignorou as ordens do Kuomintang de prendê-lo, mas impediu suas atividades políticas, às quais Wu renunciou oficialmente. Antes do verão de 1928, o resto dos principais senhores da guerra tinham-se submetido voluntariamente ou pela força ao Kuomintang e a Expedição finalizara.

Wu instalou-se em Sichuã até o outono de 1931, mudando-se frequentemente dentro da província sob a proteção de sucessivos governadores, ainda que tinha sido desarmado por pressão do Kuomintang desde janeiro de 1928. Dedicou-se neste período ao estudo dos cânones budistas e os clássicos confucianos, a prática da caligrafia e a escritura de poesia. Também começou a beber.

Últimos anos

Já em fevereiro de 1929, alguns diplomatas chineses e representantes japoneses procuraram o consentimento de Wu para que presidisse um Estado-fantoche nipônico na Manchúria. Wu recusou a proposta. No outono de 1931, o Governo Nacionalista de Nanquim outorgou-lhe o cargo de assessor, o qual aceitou, se transladando a Pequim em fevereiro de 1932. Quando então tinha tido lugar o Incidente de Mukden e, em 9 de março daquele ano, os japoneses proclamaram a independência de Manchukuo, a qual Wu condenou publicamente e chamou à resistência ao que considerava uma agressão à nação chinesa. Apesar de suas contínuas proclamas antijaponesas, sucederam-se os contatos de conspiradores chineses e japoneses que desejavam conseguir seu apoio para criar um Estado-fantoche no norte da China. Na primavera de 1933, supõe-se que se ofereceu aos japoneses como figura para dirigir uma nova força para se enfrentar com o Kuomintang, ainda que a proposta se fez não em pessoa, senão por intermediários em seu nome, e foi recusada pelos japoneses. Crê-se, não obstante, que as propostas às autoridades japonesas provieram dos subordinados de Wu, que desejavam que encabeçasse um novo Governo, e não deste. Em setembro de 1935, recusou encabeçar o Governo de um novo território sob controle japonês formado por diversas províncias do norte. Em 1937, antes do começo da guerra aberta entre a China e o Japão, este fez uma nova tentativa de conseguir o regresso político de Wu, em vão.

Depois da eclosão da Segunda Guerra Sino-Japonesa, Wu negou-se de novo a cooperar com os japoneses, que planejavam instaurar um novo Governo com Cao Kun como presidente e Wu como premiê. Em 1939, manteve infrutíferas conversas com o Governo de Wang Jingwei durante seis meses, as quais esgotaram a ambas as partes. Em suas últimas conversas com os japoneses exigiu a evacuação das tropas japonesas da China. Morreu pouco depois, em 4 de dezembro de 1939, de uma infecção bucal que se negou a tratar numa concessão internacional, e que degenerou em septicemia.

Ideologia e relações com outros grupos de poder

Ideologia de Wu

Na década de 1920, Wu tinha-se convertido num senhor da guerra típico da época, que baseava seu poder e influência na força militar. Tradicionalista, apreciava os costumes e tradições chinesas ancestrais, em parte devido à sua educação. Nunca viajou ao estrangeiro nem assistiu a nenhuma escola de instrução ocidental, à diferença de outros militares contemporâneos. Conservador e próximo ideologicamente a Feng Yuxiang, baseava sua ideia do bom governo na moralidade de seus membros e desconfiava das instituições políticas. Confuciano, nacionalista e visto às vezes como antiquado em seus valores, apreciava alguns destes especialmente, como a lealdade. Consciente da importância da opinião pública para obter e conservar o poder político, Wu tratou de comprazê-la em ocasiões, como quando expulsou do poder à camarilha de Anhui e utilizou o sentimento antijaponês para o justificar.

Seu modelo de governo, no entanto, não se baseava na preeminência da lei ou na democracia, senão na tradição do humanismo chinês do governante benevolente que se cingia à moral em seus atos e com isso trazia a ordem e a submissão da população a seu governo. Céptico com o governo constitucional, que considerava estrangeiro e inadequado para a China, tinha por ideal os "ritos do Zhou"; clássico confuciano, na prática um sistema político oligárquico. Em suas preferências políticas mostrava-se a educação clássica confuciana e militar que Wu tinha recebido, com sua ênfase na piedade filial, a importância da hierarquia e a importância da moral para os mandatários. Wu utilizava a tradição confuciana para tratar de justificar suas tentativas de reunificar o país sob seu controle como a chegada do governante moral que devia acabar com o caos. Opôs-se também à federalização do país segundo o modelo estadunidense, defendida por alguns durante a década de 1920 e advogou ao contrário pelo centralismo do Estado.

Relações com os comunistas chineses e a URSS
Depois de certos anos de cordialidade com o movimento operário, em 1923, Wu esmagou sem piedade uma greve na importante ferrovia Pequim-Hankou mediante o envio de tropas. Os soldados mataram quatro trabalhadores e feriram mais de trinta. Eclodiram outras greves em solidariedade aos ferroviários que foram também debeladas pelos militares. A reputação de Wu entre o povo chinês viu-se muito ressentida por causa deste acontecimento, ainda que ganhou-se o favor dos interesses comerciais britânicos e estadunidenses que operavam na China. O Partido Comunista Chinês rompeu relações com Wu. Wu, cujos interesses financeiros sofriam pelas greves, já tinha suprimido outras desde meados de 1922, apesar dos protestos no Parlamento, nas câmaras de comércio e dos estudantes. A URSS condenou a repressão das greves, mas não abandonou seus contatos com Wu, que este também continuou por sua necessidade de encontrar financiamento para seu confronto com Zhang. Favoreceu a melhora das relações com a União Soviética em 1924 com a assinatura do acordo sino-soviético que incluía o reconhecimento oficial do Governo comunista da URSS. Em 1925-1926 os soviéticos esforçaram-se em tratar de conseguir um acordo entre Sun Yatsen e Wu Peifu.

Relações com britânicos e estadounidenses
Wu, favorável a britânicos e norte-americanos ainda que fervorosamente nacionalista, tinha pendurado um retrato de George Washington em seu escritório. Nacionalista, negou-se a entrar nas concessões internacionais, já que considerava-as uma afronta à China, nem sequer para tratar-se duma infecção dental que acabou lhe matando. Suas tentativas de obter ajuda militar e financeira dos Governos de Washington e Londres fracassaram, mas sim recebeu subsídios de empresas britânicas estabelecidas na China em troca de impedir possíveis boicotes destas pelos trabalhadores nas zonas sob seu controle.

Ver também

 Zhang Zuolin
 Época dos senhores da guerra da China (1916-1928)
 Camarilha de Zhili
 História da República da China (1912-1949)

Notas e referências

Bibliografia

Ligações externas

 Livro: Cobertura da revista LIFE do funeral de Wu Peifu

Mortes por septicemia
Senhores da guerra da República da China
!Artigos com texto em chinês

Wu Peifu


Miles Joseph Berkeley (n. 1 aprilie 1803,  Biggin Hall, Northamptonshire – d. 30 iulie 1889, Sibbertoft pe lângă Market Harborough) a fost un teolog și preot anglican englez care și-a făcut un renume ca botanist și zoolog, în primul rând însă ca criptogamist și micolog (în care calitate a introdus termenul fungology), fiind recunoscut ca unul din fondatorii fitopatologiei. Abrevierea numelui său în cărți științifice este Berk..

Biografie

Berkeley s-a dedicat de la o vârstă fragedă studiului naturii, acordând o atenție deosebită structurii și obiceiurilor animalelor. De asemenea, a făcut o colecție concologică și  macologică extinsă. El a fost educat la școala din Rugby și a studiat la Christ's College, instituție alăturată Universității din Cambridge, filozofie și teologie, unde a luat titlul de bacalaureat universitar (bachelor) în 1825. După ce a fost sfințit cu ordurile sacre (1826) a fost numit vicar, mai întâi în Apethorpe, din 1833 în Wood Newton, și din 1868 în Sibbertoft în apropiere de Market Harborough. Mai departe a fost numit în iunie 1854 decan rural pentru o parte a districtului Northampton.

Zoolog și botanist
Pe lângă sarcinilor preoțești, Berkeley s-a dedicat cu precădere științelor naturale, în special biologiei. Prima sa lucrare publicată a fost On new species of Modiola and Serpula în Zoological Journal (1828). A fost urmată de On the internal structure of Helicolimax Lamarckii, On Dentalium subulatum și On the animals of Voluta and Assiminia (idem 1832-1834) precum On British Serpulae și Dreissenia polymorpha în Magazine of Natural History (1834–36). O serie de desene și disecții colorate, ilustrând studiile zoologice ale lui Berkeley, pot fi admirate la ierbarul din Kew Gardens. Deși toate publicațiile lui Berkeley până atunci se ocupaseră de subiecți zoologici, studiul botanicii nu a fost niciodată neglijat de el și, după ce a făcut cunoștința cu savanții William Henry Harvey din Dublin, Robert Kaye Greville din Edinburgh, autor al Scottish Cryptogamic Flora, și căpitanul Dugald Carmichael din districtul Appin, Scoția, trei dintre cei mai celebri criptogamici ai vremii, a terminat studiul serios al subiecților zoologici și și-a dedicat întregul timp liber formelor inferioare de plante. Locuind la Margate, algele marine i-au atras atenția în mod deosebit, iar în 1833 a publicat Gleanings of British Algae, o lucrare constând dintr-o serie de investigații detaliate privind structura formelor mici și puțin cunoscute ale speciilor de apă sărată și dulce. Aceasta, ilustrată cu douăzeci de plăci colorate, a fost prevăzută inițial să fie inclusă suplimentul în Scottish Cryptogamic Flora a lui Greville, dar în urma întreruperii acelei opere excelente, a fost publicată ca o broșură independentă.

Micolog
Berkeley a fost mereu interesat profund de ciuperci și practic toată lucrarea sa mai târzie a fost dedicată acestui grup organisme și, deși bine cunoscut specialist în botanica criptogamică generală, domeniul micologiei i-a adus cele mai mari succese. O revizuire a operei sale în acest domeniu poate fi împărțită în cele mai multe cazuri în trei subcapitole separate: micologia sistematică, morfologia și literatura, precum patologia plantelor. În 1837 a început să publice articole despre bureții britanici în Revista de Zoologie și Botanică (precursoarea analelor și a revistei de istorie naturală) care au apărut la intervale până în 1848. Mai departe a descris între altele ciupercile colectate de Charles Darwin în timpul călătoriei sale cu corabia Beagle precum noutățile expuse în ierbarele din Kew Gardens și British Museum. Între 1844 și 1856, au apărut The Decades of Fungi. În acești ani Berkeley a lucrat cu o activitate intensă, fiind nevoit să angajeze câțiva elevi în vederea îndeplinirii atribuțiilor preconizate. În 1857, a publicat introducerea sa în botanica criptogamică, care probabil a fost cea mai utilă lucrare a sa, deoarece a condus la difuzarea largă a cunoașterii acelui grup și, în plus, a demonstrat o originalitate remarcabilă. În 1879 a fost ales membru al Societății Regale și la puțin timp după acea a prezentat la Kew Gardens colecția sa extinsă de ciuperci de peste 10.000 de specii. Cunoscutul botanist și micolog George Edward Massee (1845-1917)  a estimat, că dintre soiurile aflate în colecții, 4866 exemplare de tip au fost descrise de el însuși și că Berkeley ar fi taxat în total aproape 6.000 de specii.

Mai mult de 400 de articole despre ciuperci sunt listate singur sub numele Berkeley, în plus numeroase altele, unde a lucrat în colaborare cu Christopher Edmund Broome (1812-1886), Mordecai Cubitt Cooke (1825-1915), Moses Ashley Curtis (1808-1872) și alții.

Onoruri (selecție)
 Președinte al Northamptonshire Natural History Society
 Membru de onoare al St. Augustine's College din Canterbury
 Membru de onoare al Christ College, Cambridge (1883)
 Membru de onoare al Horticultural Society of London
 Membru al Linnean Society of London (1836)
 Membru al Academiei Regale Suedeze de Științe
 Membru al Academiei Leopoldine
 Membru al Royal Society (1879)
 Premiat cu Royal Medal (1863)

Genuri și specii descrise de Berkeley (selecție)
Savantul a descris multe specii și câteva genuri zoologice și botanice pentru prima dată. Mai mulți taxoni denumiți de Berkeley vezi mai jos.

Publicații (selecție)
 Gleanings of British Algae (1833)
 The English Flora în "James Edgar Smith: "The English Flora", vol. 5, partea a 2-a, Editura Longman, Hurst et al., Londra 1836
 Notices of British fungi (1837-1885)
 On the fructification of the pileate and clavate tribes of hymenomycetous fungi, în: Ann. of natural history, vol. 1, nr. 2 p. 81-101 (1838)
 Description of exotic fungi in the collection of Sir W. J. Hooker, from memoirs and notes of J. F. Klotzsch, with additions and corrections, în: Ann. of natural history, nr. 3 p. 325-401 (1839)
 On the fructification of 99, Lycoperdon, 121, Phallus, and their allied genera, în: Ann. of natural history, nr. 4, p. 155–159 (1840)
 Notices of some Brazilian fungi, în: The London Journal of Botany, nr. 2, p. 629 - 643 (1843)
 Decades of Fungi, în: Journal of Botany (1844-1856)
 Centurie de plantes cellulaires exotiques nouvelles: 11.5, în: Ann. des Sciences Naturelles. Botanique, vol. 3 nr. 11, p. 235-256, împreună cu Jean Pierre Francois, Camille Montagne (1849)
 Contributions to the mycology of North America, în: American Journal of Science and Arts, împreună cu Moses Ashley Curtis (1849-1850)
 The botany of the Antarctic voyage: Fungi (1855-1860)
 Introduction to cryptogamic botany, Editura H. Baillière, Londra, 604 pp. (1857)
 Outlines of British fungology, containing characters of above a thousand species of fungi and a complete list of all that have been described as natives of the British isles, Editura. L. Reeve, Londra, 442 pp. (1860)
 Characters of new fungi, collected in the North Pacific exploring expedition by Charles Wright, în: Proc. of the Nat. Academy of Arts & Sci. USA, nr. 4 p. 111-130, împreună cu Moses Ashley Curtis (1860)
 Outlines of British Fungology (1860)
 Handbook of British mosses comprising all that are known to be natives of the British Isles, Editura L. Reeve, Londra 1863
 Fungi Cubenses, în: The Journal of the Linnean Soc. Botany, nr. 10, p. 280-392, împreună cu Moses Ashley Curtis (1869)
 Notices of North American Fungi, în: Grevillea (1872-1876)
 Enumeration of the fungi of Ceylon, în: The Journal of the Linnean Soc. Botany, nr. 14, p. 29-140, împreună cu Christopher Edmund Broome (1875)
 The fungi of Brazil, including those collected by J. W. H. Trail... in 1874, în: The Journal of the Linnean Soc. Botany, nr 15, p. 363, împreună cu Mordecai Cubitt Cooke (1877)
 List of fungi from Brisbane, Queensland with descriptions of new species, în: Trans. of the Linnean Soc. of London, vol. 2, nr. 1, împreună cu Christopher Edmund Broome (1880)
 Notices of British fungi, în: Ann. and Magazine of Natural History, vol. 5, nr. 12, p. 370 pp., împreună cu Christopher Edmund Broome (1883)
 List of fungi from Queensland and other parts of Australia with descriptions of new species, în: Trans. of the Linnean Soc. of London, vol. 2, nr. 2, p. 222 pp., împreună cu Christopher Edmund Broome (1886)

Note

Bibliografie
 Heinrich Dörfelt & Heike Heklau Die Geschichte der Mykologie, Editura Einhorn, E. Dietenberger, Schwäbisch Gmünd 1998, ISBN 3-927-65444-2
 George Taylor: "Berkeley, Miles Joseph", Editura Charles Scribner's Sons, New York 1970

Legături externe

Nașteri în 1803
Nașteri pe 1 aprilie
Decese în 1889
Decese pe 30 iulie
Botaniști cu abreviere de autor
Biologi din secolul al XIX-lea
Botaniști englezi
Fitopatologi
Micologi englezi
Zoologi englezi
Teologi englezi
Membri ai Academiei Leopoldine
Fellows of the Royal Society
Membri ai Linnean Society of London
Laureați ai Royal Medal

Miles Joseph Berkeley


Gabriel Popescu (født 25. december 1973) er en tidligere rumænsk fodboldspiller.

Rumæniens fodboldlandshold

|-
|1996||3||0
|-
|1997||4||1
|-
|1998||7||0
|-
!Total||14||1
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Rumænien
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1998

Gabriel Popescu


خط المهدية هو أحد الخطوط العربية وينسب إلى مدينة المهدية بتونس، عاصمة الفاطميين الأولى.
 وردت الإشارة إلى خط المهدية في نص للعلامة ابن خلدون، إذ في معرض حديثه عن تراجع الخطوط السائدة بإفريقية أمام الخط الأندلسي ذكر ما يلي : «وأما أهل الأندلس فانتشروا في الأقطار منذ تلاشي ملك العرب ومن خلفهم من البربر ... فانتشروا في عدوة المغرب وإفريقية ... وتعلقوا بأذيال الدولة، فغلب خطهم على الخط الإفريقي وعفا عليه، ونسي خط القيروان والمهدية ... وصارت خطوط أهل إفريقية كلها على الرسم الأندلسي». وهو ما يعني أن خط المهدية هذا قد استمر إلى القرن الخامس هجري/11م وتراجع منذئذ.
 أما عن خصائص خط المهدية فيبدو أنه أحد تنويعات الخط الكوفي القيرواني.

انظر أيضاً
 خط الرقعة
 خط الثلث
 خط النسخ

خطوط عربية

خط المهدية


ඇම්බර්ග්‍රීස් යනු කිරි තල්මසුන්ගේ ආහාර මාර්ග පද්ධතියෙහි නිෂ්පාදනය කෙරෙන ඝන, ඉටි වැනි, දැවෙන සුළු, අඳුරු අළු පැහැ හෝ කළු වන් පැහැ ද්‍රව්‍යයකි.

නිෂ්පාදනය කල අළුත, ඇම්බර්ග්‍රීස්,  සාමුද්‍රික අසූචිමය ගඳක් සහිත වෙයි. කෙසේවෙතත්, කල් ගත වෙත්ම, වාෂ්පමය රසායනික රළු ගතිය විරහිත ආලේපන මද්‍යසාරයන්හී වැනි  මිහිරි, පාංශුමය සුවඳක් එය විසින් හිමිකර ගනියි.  ඇම්බර්ග්‍රීස් හී ප්‍රධානතම හා ඓතිහාසික භාවිතය වූයේ සුවඳ ද්‍රව්‍යයන් නිපැයීමේදී තිරකාරකයක් ලෙසින් වුවද, එම අවශ්‍යතාවය වර්තමානයේදී කෘත්‍රිම සංස්ලේෂීන් වෙතින් පිරිමසාගනු ලැබේ.

ආශ්‍රිත

විලවුන්හී අඩංගු ද්‍රව්‍ය
තල්මස් නිෂ්පාදිත
සත්ත්ව ග්‍රන්ථිමය නිෂ්පාදිත
ස්වභාවික නිෂ්පාදිත
සාම්ප්‍රදායික ඖෂධ

ඇම්බර්ග්‍රීස්


An Tolumnia sylvestris in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Guido Jozef Braem. An Tolumnia sylvestris in nahilalakip ha genus nga Tolumnia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tolumnia

Tolumnia sylvestris


Lieutenant Robert McGregor Innes Ireland (12 June 1930 – 22 October 1993), was a British military officer, engineer, and motor racing driver, with 1 Championship and 8 non-Championship Formula 1 race victories, and several sports car wins including one Tourist Trophy. Ireland was a larger-than-life character who, according to a rival team boss, "lived without sense, without an analyst, and provoked astonishment and affection from everyone."

Early life
Ireland was born 12 June 1930 in Mytholmroyd, West Riding of Yorkshire, England, the son of a Scottish veterinary surgeon. His family returned to Kirkcudbright, Scotland during his youth, and he trained as an engineer with Rolls-Royce, first in Glasgow and later in London. Commissioned as a lieutenant in the King's Own Scottish Borderers, he served with the Parachute Regiment in the Suez Canal Zone during 1953 and 1954.

Racing career
Ireland began racing a Riley 9 in 1954. His first year of nationally competitive events was 1957, by which time he was running a small engineering firm in Surrey. Success in sports car racing saw him make his Formula One debut for Team Lotus in 1959. In 1960 he won three non-championship Formula One races and finished fourth in the World Drivers Championship. Badly injured in the 1961 Monaco Grand Prix, Ireland recovered to win the Solitude Grand Prix and Flugplatzrennen races, then finished the season with a victory in the United States Grand Prix at Watkins Glen. He was sacked at the end of the season as team boss Colin Chapman considered Jim Clark a better bet.

He was encouraged by Bill France, founder of NASCAR, to participate in the 1967 Daytona 500, one of the last races of his career, where the V8 engine of his year old Dodge exploded outside the stands.

He worked as a journalist for ESPN for several F1 races in the late 1980s as well as the American Road & Track magazine, Autocar magazine, and skippering fishing trawlers in the North Atlantic. Towards the end of his life, he was elected president of the British Racing Drivers' Club, which post he still held at the time of his death from cancer on 22 October 1993, at Reading, Berkshire, England.

Writing

A talented writer, Ireland produced a classic autobiography, All Arms and Elbows (). Marathon in the Dust, published in 1970 is Ireland's account of the grueling 1968 Daily Express London-Sydney Marathon, which Ireland completed with 2 friends, fellow F1 competitor Michael Taylor and British bobsledder Andy Hedges in a Mercedes Benz 280 SE.

Personal life

On 30 October 1954 Ireland married Scarborough schoolteacher Norma Thomas. They had two daughters before divorcing in 1967. He then married Edna Humphries also in 1967. Ireland married his third wife Jean Mander (née Howarth), a former fashion model, on 11 June 1993 at Newbury register office. Jean had been engaged to Mike Hawthorn at the time of Hawthorn's death in 1959. Ireland also had a son who died in 1992.

Racing record

Complete Formula One World Championship results
(key) (Races in italics indicate fastest lap)

Non-championship Formula One results
(key) (Races in bold indicate pole position)

 The Parnell Lotus driven by Ireland in 1965 and 1966 was a written-off 25 rebuilt around a 33 monocoque.

Complete British Saloon Car Championship results
(key) (Races in bold indicate pole position; races in italics indicate fastest lap.)

24 Hours of Le Mans results

NASCAR: Grand National

Daytona 500

References

External links

Information about Innes Ireland

King's Own Scottish Borderers officers
British Parachute Regiment officers
English mechanical engineers
English Formula One drivers
Racing drivers from Yorkshire
British racing drivers
Team Lotus Formula One drivers
British Racing Partnership Formula One drivers
Reg Parnell Racing Formula One drivers
Bernard White Racing Formula One drivers
Formula One race winners
24 Hours of Le Mans drivers
12 Hours of Reims drivers
World Sportscar Championship drivers
20th-century British businesspeople
British non-fiction writers
British male journalists
People from Mytholmroyd
1930 births
1993 deaths
Engineers from Yorkshire
20th-century non-fiction writers
Military personnel from Yorkshire
Ecurie Ecosse drivers

Innes Ireland


L'église Saint-Pierre est une église catholique située à L'Hôpital-sous-Rochefort, en France.

Localisation
L'église est située dans le département français de la Loire, sur la commune de L'Hôpital-sous-Rochefort.

Historique
Ancienne église du prieuré dépendant de l'abbaye de la Chaise-Dieu depuis l'accord de 1116 avec l'archevêque de Lyon. Il ne reste de l'église romane que le carré de la croisée du transept.

La nef a été refaite au  ainsi que le clocher terminé en même temps que l'enceinte du village. La voûte de la nef est refaite par la prieur Guillaume de la Merlée.

Protection
L'édifice est classé au titre des monuments historiques le .

Description
La voûte initiale était voûtée en berceau en plein cintre. Les croisillons et la travée du chœur sont voûtés en berceau brisé. Sur chaque croisillon sont ouvertes des chapelles avec absidioles communiquant avec le chœur. Le chœur comprend une travée droite se terminant sur une abside hémi-circulaire voûtée en cul-de-four.

Le chœur a conservé des peintures murales du . Elles étaient connues depuis le . En 2002, le restaurateur G.Emond a établi la stratification de celles-ci entre le .

Le prieur Guillaume Mastin de la Merlée a fait peindre, vers 1485, les symboles des évangilistes sur la voûte de la travée du chœur.

La représentation du Jugement dernier et de la Résurrection sur la voûte en cul-de-four de l'abside a été peinte par son successeur, Claude Raybe de Saint-Marcel d'Urfé, prieur de 1485 à 1509. Au  a été ajouté des scènes de la vie de la Vierge en camaïeu bleu au-dessus du Jugement dernier - Annonciation à droite et Visitation à gauche - avec des motifs (pampre de vigne, pots à feu...).

Le Tétramorphe a été peint sur la première travée du chœur : le lion, l'ange, l'aigle et le taureau avec des phylactères où sont inscrits en lettres gothiques les noms des évangélistes.

Mobilier

L'église conserve un mobilier assez important.

Parmi ce mobilier, on distingue une très belle statue en bois de Vierge à l'Enfant (hauteur: ) de la Renaissance qui passe pour avoir été donné par Claude Raybe de Galles, prieur du lieu entre 1497 et 1509, chanoine comte de Lyon et chanoine de Notre-Dame de Montbrison et seigneur de Saint-Marcel-d'Urfé. À Saint-Marcel-d'Urfé il a fondé en 1508 la chapelle de La Chirat et a commandé une Vierge à l'Enfant en albâtre blanc de  après la peste de Montbrison de 1507. Trois Vierges en bois ont été réalisées entre 1500 et 1508, celle de Beaujeu qui se trouvait dans la collégiale avant sa démolition en 1793 et déposée au musée des Beaux-Arts de Lyon, à Saint-Alban et à L'Hôpital-sous-Rochefort. Il est possible que ces Vierges aient été exécutées par un atelier de huchier proche du Maître de Beaujeu. Pour Jacques Baudoin, la statue a été exécutée par un « artiste faisant le lien entre le milieu lyonnais et la cour ducale ». Mais elle peut aussi avoir été exécutée par Jean de Chartres, actif vers 1490-1512, qui a travaillé pour les ducs de Bourbon dans la mesure où elle a été commandée par le prieur Claude Raybe de Saint-Marcel d'Urfé qui en était le conseiller au début du . Jacques Baudoin rappelle aussi deux noms proposés par les historiens de l'art : Jean de Rouen, tailleur d'images en bois lyonnais, à ne pas confondre avec Jean de Rouen, disciple de Michel Colombe, et Jean de Reins, présent à Moulins en 1497 en qualité de menuzier lequel madame (Anne de France) a fait venir de Lyon. La statue a été classée au titre objet le .

Plusieurs statues son protégées au titre objet des monuments historiques :
 buste-reliquaire de saint Libéral, pape, du ,
 buste-reliquaire de sainte Julienne du ,
 deux reliquaires-monstrances du .

Vitraux
L'église possède deux verrières à trois médaillons dans l'abside réalisées par les peintres verriers Jean-Baptiste Barrelon et Josephus Veyrat en 1854.

Bâtiment du prieuré
Les bâtiments du prieuré étaient construits autour d'une cour rectangulaire. Le corps de bâtiment nord était intégré au rempart et comprend deux tours. Un porte du bâtiment sud, aujourd'hui murée, permettait d'accéder à l'église. Les bâtiments ont été remaniés par le prieur Guillaume de Merlée. De grandes cheminées portent ses armes. Le prieuré a décliné à partir du . Il a été vendu comme bien national à la Révolution et divisé en plusieurs lots. Il a été incendié en 1960. Le prieuré est une copropriété appartenant à des propriétaires privés et à la commune.

Références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Loire

Liens externes

 L'Hôpital-sous-Rochefort : Lieux et monuments

Notre Dame Hopital
Hôpital-sous-Rochefort
Monument historique classé en 1938
Forez

Église Notre-Dame de L'Hôpital-sous-Rochefort


White guilt is a belief that white people bear a collective responsibility for the harm which has resulted from historical or current racist treatment of people belonging to other racial groups, as for example in the context of the Atlantic slave trade, European colonialism, and the genocide of indigenous peoples.

In certain regions of the Western world, it can be called white settler guilt, white colonial guilt, and other variations, which refer to the guilt more pointedly in relation to European settlement and colonization. The concept of white guilt has examples both historically and currently in the United States, Australia and to a lesser extent in Canada, South Africa, France and the United Kingdom. The feeling of white guilt has been described by psychologists such as Lisa B. Spanierman and Mary J. Heppner as one of the psychosocial consequences of racism for white individuals along with empathy for victims of racism and fear of non-white people.

History

Early usage
The phrase "white guilt" was first levelled as an accusation, as when James Baldwin wrote that "No curtain under heaven is heavier than that curtain of guilt and lies behind which white Americans hide" in his essay "The White Man's Guilt", first published in 1965. Martin Luther King similarly maintained that racism was a collective national shame, rather than a personal one, saying in 1965 that "Racial injustice is still the Negro's burden and America's shame."  Or, as he put it in 1968, "Everyone must share in the guilt as individuals and as institutions. The government must certainly share the guilt; individuals must share the guilt; even the church must share the guilt."

The phrase has come to be used in a psychological sense, to designate feelings of guilt held by white people. Judith Katz, the author of the 1978 publication White Awareness: Handbook for Anti-Racism Training, is critical of what she calls self-indulgent white guilt fixations. Her concerns about white guilt led her to move from black-white group encounters to all-white groups in her anti-racism training. She also avoided using non-white people to re-educate white people, she said, because she found this led white people to focus on getting acceptance and forgiveness rather than changing their own actions or beliefs.

A report in The Washington Post from 1978 describes the exploitation of white guilt by white con artists making a pretence of representing minority-oriented companies or publications: "Telephone and mail solicitors, trading on 'white guilt' and on government pressure to advertise in minority-oriented publications, are inducing thousands of businessmen to buy ads in phony publications." The companies selling the advertising used white actors putting on Black or Mexican accents to sell advertising space in publications that were never circulated to the public.

Academic research
In 1999, academic research conducted at the University of Pennsylvania examined the extent of societal feeling of white guilt, possible guilt-based antecedents, and white guilt's relationship to attitudes towards affirmative action. The four studies revealed that "Even though mean White guilt tended to be low, with the mean being just below the midpoint of the scale, the range and variability confirms the existence of feelings of White guilt for some". The findings also showed that white guilt was directly linked to "more negative personal evaluations" of white people generally, and the extent of an individual's feelings of white guilt independently predicted attitudes towards white privilege, racial discrimination and affirmative action.

2003 research at the University of California, Santa Cruz, in its first study, replicated the link between white guilt and strength of belief in white privilege. The second study revealed that white guilt "resulted from seeing European Americans as perpetrators of racial discrimination", and was also predictive of support for compensatory efforts for African Americans.

One academic paper suggests that in France, white guilt may be a common feature of management of race relations – in contrast to other European countries.

A 2019 review of two studies finds that "among social liberals, learning about White privilege reduces sympathy, increases blame, and decreases external attributions for White people struggling with poverty."

Regions

In the United States
American civil rights activist Bayard Rustin wrote that reparations for slavery would be an exploitation of white guilt and damage the "integrity of blacks". In 2006, then-Senator Barack Obama wrote in his book The Audacity of Hope that "rightly or wrongly, white guilt has largely exhausted itself in America". His view on the subject was based on an interaction in the US Senate, where he witnessed a white legislator complain about being made to "feel more white" when a black colleague discussed systemic racism with them.

Shelby Steele, a conservative black political writer, criticized the concept in his 2006 book White Guilt: How Blacks and Whites Together Destroyed the Promise of the Civil Rights Era. Steele accused some black people of exploiting white guilt by posing as victims of white racism. Steele called this a disingenuous bid for political power by using white guilt to claim exclusive moral authority.

George F. Will, a conservative American political columnist, wrote: "[White guilt is] a form of self-congratulation, where whites initiate 'compassionate policies' toward people of color, to showcase their innocence to racism."

In 2015, when it came to light American civil rights activist Rachel Dolezal had been posing as African American, Washington Post journalist Krissah Thompson described her as "an archetype of white guilt played to its end". Thompson discussed the issue with psychologist Derald Wing Sue, an expert on racial identity, who suggested that Dolezal had become so fascinated by racism and racial justice issues she "over-identified" with black people. In 2016, the school district of Henrico County, Virginia ceased future use of an educational video, Structural Discrimination: The Unequal Opportunity Race, which visualized white privilege and structural racism. Parents complained, calling it a white guilt video, which led to a ban by the county's superintendent.

Since 2016, white liberals rate non-white groups more positively than they do whites. Every other racial group feels more positive about their own race than they do about other races, according to polling carried out by American National Election Studies in 2018. This has been attributed to a desire to separate themselves from the racist-appearing postures of then-president Donald Trump and some of his followers.

In October 2018, The Economist proposed that an increase in Americans claiming Native American ancestry, often incorrectly, may be explained by attempts to "absolve them of collective European guilt for the genocide of indigenous people". In 2019, it was alleged that liberal white Americans were being influenced by white guilt, changing patterns of political and social behaviour to be more racially inclusive after the election of Donald Trump. This included the methods by which Democratic nominees were being considered for the 2020 presidential election.

In October 2019, students at middle school in Massachusetts raised money for the Mashpee Wampanoag Tribe, after learning how European colonists had dealt with the tribe's ancestors. The school director said it had "left all our students with this sense of European guilt, or something", and one student remarked "If we don't try to repair what our ancestors did, the tribes will die off".

In Australia
Author Sally Morgan 1987's book My Place, which explores Aboriginal identity, has come under critique for providing European Australians with a narrative of colonization in Australia which, critics argue, too generously assuages white settler guilt. Marcia Langton has described the book as a kind of an unearned catharsis for European guilt: "The book is a catharsis. It gives release and relief, not so much to Aboriginal people oppressed by psychotic racism, as to the whites who wittingly and unwittingly participated in it".

In New Zealand
In New Zealand, the legacy of the colonisation of New Zealand by Pākehā settlers has created a localized sense of white guilt in relation to the resulting damage to pre-existing Māori culture and mistreatment of the indigenous Māori people. Then opposition leader Bill English gave a speech in 2002 in which he rejected the "cringing guilt" said to be felt amongst the Pākehā as a result of the colonisation of Aotearoa by their ancestors. English's speech came in response to the government's Race Relations Commissioner, who compared the impact of the colonisation of New Zealand to the destruction of the Bamiyan Buddhas by the Taliban.

Academic Elizabeth Rata has proposed that "without the mirror image of unexpiated guilt, a necessary process in the recognition and validation of a shared reality, Pākehā guilt moved, not onto the next stage of externalised shame, but into an internal and enclosed narcissism". In her analysis, she suggests that the Waitangi Tribunal has been a missed opportunity to reconcile white guilt in New Zealand.

Critical opinions
Commentator Sunny Hundal, writing for The Guardian, stated it is "reductionist" to assign political opinions to a collective guilt such as "white guilt" and few people on the left actually hold the views being ascribed to them by the conservative writers who expound on the concept of "white guilt" and its implications. Hundal concludes: "Not much annoys me more than the stereotype that to be liberal is to be full of guilt. To be socially liberal, in my view, is to be more mindful of compassion and empathy for others…to label that simply as guilt is just...insulting."

In 2015, Gary Younge explored white guilt's impotence in society, writing: "It won't close the pay gap, the unemployment gap, the wealth gap or the discrepancy between black and white incarceration. It won't bring back Walter Scott, Trayvon Martin or Brandon Moore." Coleman Hughes has suggested that white guilt causes the misdirection of anti-racist efforts, writing that "where white guilt is endemic, demands to redress racism will be strongest, regardless of how much racism actually exists".

Works about white guilt

 The Tears of the White Man: Compassion as Contempt, a 1983 book by the French philosopher Pascal Bruckner
 The Tyranny of Guilt: An Essay on Western Masochism, a 2006 book by Pascal Bruckner
 White Guilt: How Blacks and Whites Together Destroyed the Promise of the Civil Rights Era, a 2006 book by American author Shelby Steele
 Whites, Jews, and Us: Toward a Politics of Revolutionary Love, a 2016 book by the French-Algerian political activist Houria Bouteldja
 White Fragility, Why It's So Hard for White People to Talk About Racism; a 2018 book by Robin DiAngelo about race relations in the United States

See also
 White Savior
 Anti-Japaneseism
 Colonial mentality
 German collective guilt
 Internalized racism
 Reverse racism
 Self-hating Jew
 White privilege
 Holocaust
 Romani genocide
 California genocide
 Slavery in the United States
 Racism against Black Americans
 Self-hatred
 Antisemitism
 Anti-Romani sentiment
 Anti-Mexican sentiment
 Atlantic slave trade
 Native American genocide
 Australian Aboriginal genocide

References

Further reading
 White Guilt: Its Antecedents and Consequences for Attitudes Toward Affirmative Action
 White Guilt and Racial Compensation: The Benefits and Limits of Self-Focus
 Teaching White Students About Racism: The Search for White Allies and the Restoration of Hope
 White Guilt: Race, Gender, Sexuality and Emergent Racisms in the Contemporary United States

Guilt
Political neologisms
Racism
Politics and race
Reparations for slavery
Majority–minority relations
White culture

White guilt


The rove beetles are a family (Staphylinidae) of beetles, primarily distinguished by their short elytra (wing covers) that typically leave more than half of their abdominal segments exposed. With over 66,000 species in thousands of genera, the group is the largest family in the beetle order, and one of the largest families of organisms. It is an ancient group, with fossilized rove beetles known from the Triassic, 200 million years ago, and possibly even earlier if the genus Leehermania proves to be a member of this family. They are an ecologically and morphologically diverse group of beetles, and commonly encountered in terrestrial ecosystems.

One well-known species is the devil's coach-horse beetle (Ocypus olens). For some other species, see list of British rove beetles.

Anatomy
As might be expected for such a large family, considerable variation exists among the species. Sizes range from <1 to , with most in the 2–8 mm range, and the form is generally elongated, with some rove beetles being ovoid in shape. Colors range from yellow and red to reddish-brown to brown to black to iridescent blue and green. The antennae usually have 11 segments and are filiform, with moderate clubbing in some genera. The abdomen may be very long and flexible, and some rove beetles superficially resemble earwigs.These beetles are able to fold themselves into a sort of origami shape. In the genera Paederinae, Euaesthetinae, and Osoriinae, and partially in Steninae, the tergum and sternum on the visible abdominal segments have fused, making each segment ring-shaped.

Some rove beetles, including members of Antimerus and Phanolinus, are metallic in appearance.

Some members of Paederina (specifically the genus Paederus), a subtribe of Paederinae, contain a potent vesicant in their haemolymph that can produce a skin irritation called dermatitis linearis, also known as Paederus dermatitis. The irritant pederin is highly toxic, more potent than cobra venom.

Ecology
Rove beetles are known from every type of habitat in which beetles occur, and their diets include just about everything except the living tissues of higher plants, but now including higher plants with the discovery of the diet of Himalusa thailandensis. Most rove beetles are predators of insects and other invertebrates, living in forest leaf litter and similar decaying plant matter. They are also commonly found under stones, and around freshwater margins.
Almost 400 species are known to live on ocean shores that are submerged at high tide, including the pictured rove beetle, although these are much fewer than 1% of the worldwide total of Staphylinidae. Other species have adapted to live as inquilines in ant and termite colonies, and some live in mutualistic relationships with mammals whereby they eat fleas and other parasites, benefiting the host. A few species, notably those of the genus Aleochara, are scavengers and carrion feeders, or are parasitoids of other insects, particularly of certain fly pupae. To profit from the alleged advantages, several Staphylinidae have been transferred into Italy, Hawaii, the continental United States and Easter Island by practitioners. Another advantage of rove beetles is their sensitivity to changes in the environment, such as habitat alteration. This means they have potential as an ecological disturbance indicator in human-dominated environments.

Although rove beetles' appetites for other insects would seem to make them obvious candidates for biological control of pests, and empirically they are believed to be important controls in the wild, experiments using them have not been notably successful. Greater success is seen with those species that are parasitoids (genus Aleochara).

Rove beetles of the genus Stenus are very interesting insects. They are specialist predators of small invertebrates such as springtails (Collembola). Their labium can shoot out from the head using blood pressure. The thin rod of the labium ends in a pad of bristly hairs and hooks and between these hairs are small pores that exude an adhesive glue-like substance, which sticks to prey.

Systematics
Classification of the 63,650 (as of 2018) staphylinid species is ongoing and controversial, with some workers proposing an organization of as many as 10 separate families, but the current favored system is one of 32 subfamilies, about 167 tribes (some grouped into supertribes), and about 3,200 genera. About 400 new species are being described each year, and some estimates suggest three-quarters of tropical species are as yet undescribed.

Gallery

References

 Ross H. Arnett, Jr. and Michael C. Thomas, American Beetles (CRC Press, 2001), vol. 1
 Betz O., Irmler, U. and Klimaszewski, J. (eds.) Biology of rove beetles (Staphylinidae) - Life history, evolution, ecology and distribution (Springer, 2018)

(Méndez-Rojas, Cultid-Medina and Escobar, 2022)

Important works
For the Palaearctic fauna, the most up-to-date works are:
 Lohse, G.A. (1964) Familie: Staphylinidae. In: Freude, H., Harde, K.W. & Lohse, G.A. (Eds.), Die Käfer Mitteleuropas. Band 4, Staphylinidae I (Micropeplinae bis Tachyporinae). Krefeld: Goecke & Evers Verlag, 264 pp.
 Lohse, G.A. (1974) Familie: Staphylinidae. In: Freude, H., Harde, K.W. & Lohse, G.A. (Eds.), Die Käfer Mitteleuropas. Band 5, Staphylinidae II (Hypocyphtinae und Aleocharinae). Pselaphidae. Krefeld: Goecke & Evers Verlag, 381 pp.
 Lohse, G.A. (1989) Ergänzungen und Berichtigungen zu Freude-Harde-Lohse "Die Käfer Mitteleuropas" Band 5 (1974), pp. 185–243 In: Lohse, G.A. & Lucht, W.H. (Eds.), Die Käfer Mitteleuropas. 1. Supplementband mit Katalogteil. Krefeld: Goecke & Evers Verlag, pp. 185–243.

Regional works
Europe
 Lott, D.A. (2009). The Staphylinidae (rove beetles) of Britain and Ireland. Part 5: Scaphidiinae, Piestinae, Oxytelinae. Handbooks for the identification of British insects, vol. 12, part 5. St Albans: Royal Entomological Society. British and Irish fauna only
 Tronquet, M. (2006). Catalogue iconographique des Coléoptères des Pyrénées-Orientales. Vol. 1: Staphylinidae. Supplément au Tome XV de la Revue de l'Association Roussillonnaise d'Entomologie. Perpignan: Association Roussillonnaise d'Entomologie.Extensively illustrated

External links

 Digital Library of Early Works on Staphylinidae
 Catalog of the Staphylinidae1758 to the end of the second millennium.
 rove beetles of the world on the UF / IFAS Featured Creatures Web site
 rove beetles of Florida on the UF / IFAS Featured Creatures Web site

Staphylinidae
Articles containing video clips
Taxa named by Auguste Lameere

Rove beetle


Magbanua est un nom propre philippin qui peut faire référence à :

Patronyme

  (1985-), boxeur philippin ;
 Teresa Magbanua (entre 1863 et 1871-1947), enseignante, révolutionnaire et militaire philippine ;
  (2000-), acteur philippin ;

Patronyme philippin

Magbanua


Holliston may refer to:
Holliston, Saskatoon, Canada
Holliston, Massachusetts, USA
Holliston High School, a secondary school in Holliston, Massachusetts
Holliston (TV series), a television show on Fearnet, set in Holliston, Massachusetts

People with the given name
Holliston Coleman, American actress

Holliston


الطب الشرعي هو تخصص طبي فرعي يركز على تحديد سبب الوفاة من خلال فحص الجثة. تتم عملية التشريح من قبل الطبيب الشرعي، وعادة تتم هذه الحالات من خلال التحقيق في قضايا القانون الجنائي والقانون المدني. كما يطلب القاضي التحقيق الجنائي والطب الشرعي في كثير من الأحيان للتأكد من هوية الجثة.

نطاق الطب الشرعي
الطب الشرعي هو تطبيق الطب الشرعي. والطبيب الشرعي:
 هو طبيب الذي أكمل التدريب في علم الأمراض التشريحي والذي تخصص في الطب الشرعي. وتختلف المتطلبات لتصبح «مؤهلاً» لتكون طبيباً شرعياً من بلد إلى آخر. بعض الاختلافات سيتم مناقشتها لاحقا.
 ينفذ تشريح الجثة من قِبل الطبيب الشرعي لتحديد سبب الوفاة. ويتضمن تقرير التشريح عدة آراء: - دراسة حالة الوفاة عن طريق الطب الشرعي أو الإصابة، أو المرض الذي يؤدي مباشرة إلى وفاة الشخص (وتسمى أيضا آلية الموت)، مثل إصابته بطلق ناري في الرأس، نزيف بسبب طعنة، الخنق برباط، احتشاء عضلة القلب الناتج عن مرض الشريان التاجي. و«حالة الوفاة»، والظروف المحيطة بسبب الوفاة، والتي في معظم الحالات القضائية تكون بسبب ما يلي:
 قتل
 حادث سير
 وفاة طبيعية
 انتحار
 غير محدد.
 يوفر التشريح أيضا فرصة لتحليل حالات أخرى مرتبطة بحالة الوفاة، مثل جمع الأدلة التتابعية أو تحديد هوية المتوفى. فحص وتوثيق الجروح والإصابات، سواء في تشريح الجثة، وأحيانا في عمليات الإعداد السريرية. جمع وفحص عينات الأنسجة تحت المجهر (علم الأنسجة) من أجل تحديد وجود أو عدم وجود مرض طبيعي، بالإضافة إلى النتائج المجهرية الأخرى مثل مادة الاسبست في الرئتين أو جزيئات البارود في جروح إصابات طلق النار. جمع وفحص تحليل السموم من أنسجة وسوائل الجسم لتحديد السبب الكيميائي لتعاطي جرعات زائدة أو التسمم المتعمد. ا لأطباء الشرعيين أيضا يعملون بشكل متواصل مع هيئات الطب الشرعي للتحقيق في وفاة مفاجئة وغير متوقعة، ومن ضمن الأمثلة لهذه الهيئات: الطب الشرعي أو ذا كورونر في (إنجلترا وويلز)، وبروكيرواتور فيسكال في (اسكتلندا)، والمحققون أو الفاحصون الطبيون أو كورونر أو ميديكال ايكسامنير في (الولايات المتحدة الأمريكية). - يقدم الأطباء الشرعيون شهادتهم في المحاكم في قضايا القانون المدني أو الجنائي.
أما في تشريح الجثة، فإن الطبيب الشرعي غالباً ما يساعد فني التشريح الجنائي (يتم تسميتهم أحيانا بالدينر في الولايات المتحدة).

الأطباء الشرعيين، يشار إليها مؤخراً (في المملكة المتحدة) باسم «فاحصين الطب الشرعي أو جراحين الشرطة»، وهم أطباء مدربين على الفحص وفقاً لقوانين الطب الشرعي، بالإضافة إلى توفير العلاج الطبي لضحايا الاعتداءات (بما في ذلك الاعتداء الجنسي) وسجناء مراكز الشرطة. الكثير من الأطباء الشرعيين في المملكة المتحدة هم أطباء مؤقتين، حيث أنهم أطباء أساسين في طب الأسرة أو أحد تخصصات الطب الأخرى.

بالإضافة إلى ذلك، في المملكة المتحدة، كونك خبير طب شرعي لا يستوجب عضوية في الكلية الملكية للطب الشرعي، حيث يسمح لجميع الأطباء والأطباء غير الشرعيين إجراء عمليات تشريح الطب الشرعي، وذلك ببساطة بسبب الصياغة الغامضة لـ «قانون الطب الشرعي» والتي تنص على أن كل «طبيب مؤهل» ومُسجّل في «المجلس الطبي العام» هو مؤهل ليكون طبيب شرعي.

التحقيق في الوفاة
حالة الوفاة الطبيعية هي المعروفة السبب وما إلى ذلك تعتبر غير طبيعية وتستوجب التحقيقات. وفي معظم هذه الحالات، يتم الفحص من قِبل «الطبيب الشرعي» باختلاف مسمياته.

مصطلحات الطب الشرعي
السلطات القضائية في بعض الدول تستخدم لقب «الفاحص الطبي» «ميديكال اكسامينر» من قبل أشخاص ليسوا أطباء، تم اختيارهم لفحص حالات الوفاة. بينما في دول أخرى، يشترط القانون على الطبيب الشرعي أن يكون طبيب، إخصائي في علم الأمراض، أو طبيب شرعي.

بينما يطلق لقب «المحقق» لكل من الأطباء وغير الأطباء. عبر التاريخ، لم يكن «المحققون» أطباء، كانت ليس كل الأطباء (حيث كان معظمهم من المتعهدون في دفن الموتى). ومع ذلك، في بعض الدول، لا يستخدم لقب «المحقق» إلا على الأطباء.

الطب الشرعي الكندي
في كندا، يختلف مسمى المحققون من مدينة لأخرى. في أونتاريو، المحققون هم الأطباء المرخص لهم، غالباً ما يكونوا أطباء أسرة. . في مدينة كيوبيك، هناك خلط بين المحققون الأطباء والغير أطباء. بينما في كولومبيا البريطانية، غالباً ما يكون هناك نظام لمحققين غير أطباء. في حين أن مدينة البرتا وسكوتيا تتطلب نظام المحقق الطبيب.

المحققون والأطباء الشرعيون في الولايات المتحدة الأمريكية
في الولايات المتحدة، الطبيب الشرعي هو عادة موظف منتخب من ضمن منطقة معينة للتحقيق والإدلاء بالشهادة في حالات الوفاة. . الغالبية العظمى من المحققين ليسوا أطباء ولكن يمتلكون دورات تدريبية طبية متخصصة ومتعددة (على سبيل المثال منفذي القانون والقضاة ومدراء الجنازات، فنيي الطوارئ الطبية والممرضات).

في المقابل، الفاحصين الطبيين هم عادة أطباء الذي يحملون درجة دكتوراه في الطب أو دكتوراه في الطب التقويمي. وبالتالي، فإنهم تخصصوا في علم الامراض وحصلوا على الزمالة في الطب الشرعي. . إلا أنه في بعض الولايات، يجب أن يكون الفاحص الطبي طبيب ومحام، بالإضافة إلى دورة تدريبية في الطب الشرعي.

تاريخ الطب الشرعي
في المدن الأوربية المتحدثة بالألمانية، تعقد بانتظام العديد من محاضرات الطب الشرعي في فرايبورغ في منتصف القرن الثامن عشر، وفي فيينا في عام 1804. بذل العلماء أوغست أمبرواز تارديو، يوهان لودفيج كاسبر وكارل ليمان الكثير من الجهود لتطوير الطب الشرعي.

. في عام 1959، تم الإقرار بالطب الشرعي لأول مره في الولايات المتحدة وذلك بإصدار البورد الأمريكي في الطب الشرعي.

بينما لم يتم الإقرار بالطب الشرعي في كندا إلا في عام 2003، ويتم العمل حالياً على برنامج تدريب وزمالة في الطب الشرعي تحت رعاية الكلية الملكية للأطباء والجراحين في كندا.

التعليم
الطب الشرعي في معظم البلدان الناطقة باللغة الإنجليزية، هو التخصص الفرعي من علم الأمراض التشريحي. ومتطلبات التدريب تختلف من بلد إلى آخر.

أستراليا
هناك ثلاثة مسارات للتأهل للطب الشرعي في أستراليا: الأول: هو تدريب فقط على الطب الشرعي واجتياز بعض الفحوصات في الطب الشرعي. . الثاني: هو الحصول على شهادة جامعية في علم الأمراض التشريحي، واستكمال فحصوات تشريحية أولية، والتي تأخذ ما لا يقل عن ثلاث سنوات؛ ثم ينتقل إلى تدريب في الطب الشرعي واستكمال فحص في الطب الشرعي، والتي تأخذ ما لا يقل عن سنتين. الثالث: هو إكمال تدريب في علم الأمراض التشريحي لا يقل عن خمس سنوات للتأهل كزميل في علم الأمراض التشريحية، ثم إكمال سنة بعد الزمالة في الطب الشرعي (اثنا عشر شهر تدريب بالإضافة إلى فحص ناجح).

كندا
علم الأمراض التشريحي في كندا عبارة عن دراسة جامعية لمدة خمس سنوات. ويجب على الطلاب المتخصصين إكمال الزمالة لعام واحد في الطب الشرعي. . الطب الشرعي هو تخصص فرعي في الكلية الملكية للأطباء والجراحين. كما تتوفر برامج تدريبية في جامعة تورنتو وجامعة ماك ماستر.

الهند
في الهند، يشار للتخصص عادةً باسم الطب الشرعي وعلم السموم أو الطب القانوني. . بعد تخرج طلاب كلية الطب، يستوجب عليهم إكمال ثلاث سنوات من الدراسة والتدريب بما في ذلك البحوث التكميلي الذي يمنحه درجة الدكتوراه في الطب الشرعي. كما يمكن للطالب إجراء الفحوصات المقامة من المجلس الوطني للامتحانات، والتي تؤهل الطالب للحصول على دبلوم المجلس الوطني.

غالبية المختصين يعملون في قسم الطب الشرعي والسموم في مختلف الكليات الطبية. وتصنف الوظائف إلى: أستاذ مساعد، أستاذ مشارك وأستاذ (بروفسور). ملف الإنجاز للمختصين يشمل: إجراء فحوصات تشريحية وسريرية في الطب الشرعي. وعادةً ما يستوجب حضورهم في المحاكم للإدلاء بشهاداتهم، حيث أن عدد حالات تشريح الطب الشرعية تتراوح بين 100 إلى 5000حالة في
السنة وقد تزيد إلى 10,000 حالة في السنة.

أكبر منظمة مختصة هي الاكاديمية الهندية للطب الشرعي (IAFM) التي تنشر أيضا المجلة الهندية الأكاديمية للطب الشرعي، والتي تنشر بانتظام أربع مرات سنوياً. . يشارك في المنظمة أكثر من 1000 مختص في الطب الشرعي.

إندونيسيا
يعرف الطب الشرعي في إندونيسيا على أنه الطب القانوني وهو برنامج متخصص لمدة ثلاث سنوات يمكن للطالب التسجيل فيه مباشرة بعد الانتهاء من الدراسة في كلية الطب. وهو علم منفصل عن علم الأمراض التشريحي والطب الشرعي الإكلينيكي. وعند الانتهاء من البرنامج يحصل اخصائي الطب الشرعي على لقب طبيب شرعي ويحصل الطالب عند انتهائه على لقب أخصائي الطب الشرعي. الجدير بالذكر، أنه لا يوجد برنامج قبل الطب، مما يجعل المدة الإجمالية من التعليم النظامي لاختصاصي الطب الشرعي 8 سنوات.

كما يتطلب الطب الشرعي جولة إلزامية في كلية الطب الإكلينيكي. حيث يمكن لطلاب الطب مساعدة الأطباء على تشريح الجثث، كما يسمح لهم بإجراء التشريح تحت الإشراف، والإدلاء بالشهادة في المحكمة.

المملكة المتحدة
دراسة الطب الشرعي في المملكة المتحدة عبارة عن دراسة لمدة خمس سنوات . المرشحين الناجحين هم وحدهم المؤهلون للتسجيل كمختصين في المجلس الطبي العام للحصول على عضوية الكلية الملكية البريطانية لعلم الأمراض.

يسجل الطالب في دورة تدريبية اختصاصية في التشريح بعد السنة التأسيسية. قد تستمر الدور لمدة سنتين حتى يتم الموافقة عليها من قِبل الكلية الملكية. بعد ذلك، من الضروري أن يحصل الطالب على الجزء الأول من الفحوصات التشريحية من مجلس البحوث الطبية، والتي تؤهل الطالب للتسجيل في أحد الدورات التدريبية في الطب الشرعي القضائي. . وتشمل المراكز المعتمدة الحالية بلفاست، ليفربول، ليستر، كارديف، لندن، شيفيلد، غلاسكو ودندي. ليس كل المقال صحيحا بعد ثلاث سنوات من التدريب في الطب القضائي الشرعي، وإكمال الجزء الثاني من الدورة، يمكن للطالب الحصول على (شهادة إكمال التدريب) وعمل كمستشار في الطب الشرعي القانوني. كما أن هناك خيار آخر للطالب وهو الحصول على الدرجة كاملة في الطب الشرعي القانوني في التشريح العام وذلك بدراسة دورة تدريبية في الطب الشرعي القانوني لمدة تتراوح بين 18-24 شهر، والتي تأهل المرشحين للحصول على دبلوم من الكلية الملكية لعلم الأمراض في الطب الشرعي القانوني أو دبلوم في الفقه الطبي. في انكلترا وويلز، يحتاج الطالب أيضاً إلى شهادة معتمدة تسمى (Home Office Accredited) والتي تتطلب التحقق من ملف التدريب وإكمال الفحص الأمني، ودورة تدريبية في الإدلاء بالشهادة المقدمة من خدمة علوم الطب الشرعي.

الجدير بالذكر، أن الخريجين والأخصائيين الأجانب يتوجب عليهم التقديم على المجلس الطبي العام وتخصص الطب الشرعي القانوني بشكل مباشر لممارسة الطب الشرعي القانوني في المملكة المتحدة

الولايات المتحدة
في الولايات المتحدة، يتطلب الطب الشرعي ما لا يقل عن سنة من التدريب الإضافي (الزمالة) بعد الانتهاء من الدرجة الجامعية في علم أمراض التشريحية، وبعد اجتياز اختبار البورد المقدم من المجلس الأميركي لعلم الأمراض أو المجلس الأميركي التقويمي لعلم الأمراض . لكي تصبح طبيب شرعي في الولايات المتحدة، فإن ذلك يتطلب منك الدرجة الجامعية في علم الأمراض التشريحي، وهو تدريب على رأس العمل الذي لا بد من القيام به مع إكمال الدراسة الطبية، قبل الممارسة الغير خاضعة للرقابة. علم الأمراض التشريحي هو دراسة جامعية لمدة ثلاث سنوات. معظم الأطباء تكمل الدرجة الجامعية في كل من علم الأمراض التشريحي والسريري معاً، الأمر الذي يتطلب أربع سنوات دراسية.

كما هو معروف، التعليم الجامعي في الولايات المتحدة يتراوح بين 13-15 سنة تتكون من (4 سنوات تدريب جامعية + 4 سنوات في كلية الطب + 4-5 سنوات من الدراسة الجامعية [علم الأمراض التشريحية والسريرية معاً] + سنة إلى سنتين من الزمالة الطبية في علم الأمراض الشرعية). بشكل عام، أكبر عقبة في كلية الطب هي الحصول على القبول. وعلى الرغم من أن نسبة النجاح لامتحانات مجلس علم الأمراض التشريحية والطب الشرعي بين 80-90 و90-100٪ على التوالي. إلا أن المحاكم لا تتطلب شهادة البورد الأمريكي من خبراء الطب الشرعي في علم الأمراض من أجل الإدلاء بالشهادة في الوفاة. الجدير بالذكر، أن هناك العديد من «الدبلومات» التي تعطي شهادات عبر الإنترنت في هذا المجال.

مراجع

مواضيع متعلقة
 أدلة جنائية
 مسرح جريمة
 تشريح افتراضي

تشريع طبي
علم الأمراض التشريحي

طب شرعي


Rambuk kan betyder flere ting:

 Rambuk (våben) - våben til at nedbryde døre og mure
 Rambuk (maskine) - maskine til nedhamring af pæle

Rambuk


සංවිධානය (organization or organisation)
සංවිදානයක් යනු කුමක්ද

Organization terms
සංවිධානයක් යනු යම් පොදු අරමුණක් ඉටුකර ගැනීම සදහා වූ පුද්ගලයන් සමූහයකගේ එකතුවකි.

සංවිධානයක් යනු සමාජ ආර්ථික ඒකකයකි.

මිනිසුන්ගේ විවිධ අවශ්‍යතා සහ වුවමනා සපුරාගැනීම පිණිස සමාජයට විවිධ නිශ්පාදන සහ සේවා ඵක් කරයි.ඵසේ සපයනු ලබන සේවා යම් නිශ්චිත පොදු අරමුණක් ඔස්සේ කටයුතු කරයි.සංවිධානයට දැක්ම,මෙහෙවරක්,ඉලක්ක,පරමාර්ථ,සම්පත්,ක්‍රියාවලීන්,පද්ධති,ව්‍යූහයක් සහ සංස්කෘතියක් අාදී උපාංග වලින් සමන්විත වන අතර ඵසේ පුද්ගලයින් දෙදෙනෙකු හෝ ඊට වැඩි පිරිසක් ඵක්ව කටයුතු කරණ මිනිසුන් කණ්ඩායමක් සංවිධානයක් වේ.

Orgaugfknbච්ජ්nization in sociology

Organization in management and organizational studies

ස๜໶ධ๟නකරණ නය๟යන

Organizational structures

Pyramids or hierarchies

Committees or juries

Staff organization or cross-functional team

Matrix organization

Ecologies

"Chaordic" organizations

තවද බලන්න

Related lists

References

සංවිධාන


La Secretaría de Relaciones Exteriores de Honduras es el organismo encargado de lo concerniente a la formulación, coordinación, ejecución y evaluación de la política exterior y las relaciones internacionales, incluidos los servicios diplomáticos y consulares, la promoción de las relaciones económicas, políticas, culturales y de cooperación internacional, así como lo relativo a los asuntos de soberanía y fronteras.

Fue fundada mediante la Constitución Política del Estado de Honduras de 1839.

Estructura orgánica
 Secretario de Estado de Relaciones Exteriores: Eduardo Enrique Reina.
 Subsecretaría de Estado en el Despacho de Asuntos Consulares y Migratorios: Abogado Antonio García Carranza
 Subsecretaría de Estado en el Despacho de Política Exterior: Licenciado Gerardo Torres Zelaya

Véase también
 Relaciones exteriores de Honduras
 Inmigración en Honduras
 Requisitos de visado para ciudadanos hondureños
 Anexo:Ministros de Relaciones Exteriores de Honduras
 Anexo: Misiones diplomáticas de Honduras
 Anexo:Misiones diplomáticas en Honduras
 Anexo:Embajadores de Honduras
 Honduras
 Pasaporte hondureño
 Poder Ejecutivo de Honduras
 Política de Honduras
 Relaciones internacionales de Honduras
 Inmigración en Honduras

Enlaces externos
 Web de la Secretaría de Relaciones Exteriores de Honduras

Ministerios de Honduras
Política de Honduras
Secretarías de estado de Honduras
Honduras

Secretaría de Relaciones Exteriores (Honduras)


Olaylar

Doğumlar
 İoannis Malalas, Yunan vakanüvis (ö. 578)

Ölümler
 Flavius Zeno, iki defa tahta geçmiş Doğu Roma İmparatorluğu İmparatoru (d. 425)

491


Konjušnice Garagnin-Fanfogna, zgrada bivše konjušnice u Trogiru, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Smještena je na adresi ul. kardinala Alojzija Stepinca. Nastale od 1750. do 1800. godine. Pripadale obitelji Garagnin-Fanfogna. Konjušnica, sagrađena kao postaja za putničke kočije, klasicistička je građevina građena prema varijanti nacrta Gianantonija Selve s naglašenim lučnim vratima građenim u strukturi masivnih kamenih blokova. U drugoj polovici 20. stoljeća, gradnjom odvojka županijske ceste prema sjeveru srušeno je istočno krilo zgrade koja od tada postaje asimetrična građevina. U to vrijeme otvoreni su prozori na atici južnog pročelja, a unutrašnjost je potpuno očišćena uklanjanjem kamenih zobnica koje se čuvaju u Muzeju grada Trogira.

Zaštita
Pod oznakom Z-5067 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene javne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Trogiru

Konjušnice Garagnin-Fanfogna u Trogiru


Mobil cihaz, elinde tutabilmek ve kullanabilmek için yeterince küçük olan bir bilgisayardır. Genel olarak, herhangi bir el tipi bilgisayar cihazında dijital düğmeler ve klavye ile fiziksel bir klavye ile birlikte fiziksel düğmeler ile bir dokunmatik ekran arayüzü sağlayan bir LCD veya OLED düz ekran arayüzü bulunur. Bu tür cihazların çoğu internete bağlanabilir ve araç eğlence sistemleri veya kulaklık gibi diğer cihazlarla Wi-Fi, Bluetooth, hücresel ağlar ve NFC aracılığıyla birbirine bağlanabilir. Entegre kameralar, sesli ve görüntülü telefon görüşmeleri yapma ve alma yeteneği, video oyunları ve GPS özellikleri yaygındır. Güç genellikle lityum pil ile sağlanır. Mobil cihazlar, söz konusu yetenekler için uzmanlaşmış üçüncü taraf uygulamaların yüklenmesine ve çalıştırılmasına izin veren mobil işletim sistemleri çalıştırabilmektedir.

İlk akıllı telefonlar 2000'lerin sonlarında daha büyük ancak esasen aynı tabletlerle katıldı. Giriş ve çıkış artık genellikle bir dokunmatik ekran arayüzü üzerinden gerçekleşmektedir. Telefonlar, tabletler ve cep bilgisayarları, dizüstü ve masaüstü bilgisayarın işlevselliğinin çoğunu sağlayabilir, ancak özel özelliklere ek olarak daha rahat olabilir. Kurumsal dijital asistanlar, barkod, RFID ve akıllı kart okuyucular aracılığıyla entegre veri yakalama gibi ek iş işlevleri sağlayabilir. 2010 yılına kadar, mobil cihazlar yönelim ve hareketin algılanmasına izin veren ivmeölçerler, manyetometreler ve jiroskoplar gibi sensörler içeriyordu. Mobil cihazlar, yüz tanıma veya parmak izi tanıma gibi biyometrik kullanıcı kimlik doğrulaması sağlayabilmektedir.

Dünyanın önde gelen mobil cihaz üreticileri Apple, Samsung, Huawei, Xiaomi, Sony, Google, HTC, LG, Motorola Mobility ve Nokia'dır.

Kaynakça

Bilgi cihazları
Taşınabilir bilgisayarlar
Kişisel dijital yardımcılar

Mobil cihaz


Luz Mila Quiñones ( n. 1964 ) es una bióloga y botánica colombiana. Desarrolla actividades académicas como profesora de la Universidad de los Llanos.

Algunas publicaciones

Libros
 . 2001. Diversidad de la familia Melastomataceae en la Orinoquia Colombiana. Volumen 15 de Biblioteca José Jerónimo Triana. Editor Universidad Nacional de Colombia, Instituto de ciencias naturales, 126 pp.

 . 1997a. Flora de la Real Expedición Botánica del Nuevo Reino de Granada [(1783-1816)]: Cesalpiniáceas / determinaron las láminas y red. los textos Luz Mila Quiñones, Enrique Forero ; il. Pedro Advíncula de Almanza... [et al.] Volumen 22 de Flora de la Real Expedición Botánica del Nuevo Reino de Granada [(1783-1816)], José Celestino Mutis. Editor Ed. Cultura Hispánica, 56 pp.

 . 1997b. Cesalpináceas. Volumen 20, Página 2 de Flora de la real expedición botánica del Nuevo Reino de Granada : publicada bajo los auspicios de los gobiernos de España y de Colombia y merced a la colaboración entre los Institutos de Cultura Hispánica de Madrid y Bogotá / promovida y dir. por José Celestino Mutis''. Editor Ed. de Cultura Hispánica, 53 pp.

Referencias
 IPNI.ORG Detalles

Enlaces externos

Botánicos de Colombia

Luz Mila Quiñones


Afrique, la parole essentielle es una película del año 2005.

Sinopsis
África es una mentira. Los africanos se obstinan en no mirar la verdad de frente. El sida no es una enfermedad inventada por los blancos para aniquilar a los negros. Además,¿quién se esconde detrás de las interminables guerras fratricidas que destruyen este continente milenario? ¿Los blancos o los negros? Esta película mira a un África que rehúsa ver lo evidente. La palabra, la esencia de todas las culturas del continente negro, es liberada. Hoy,se ha convertido en esencial, es cuestión de vida o muerte. África muere, matada por el sida, las guerras, las enfermedades, la miseria. La pregunta esencial es saber si África podrá superar esas calamidades como ha sabido hacerlo hasta ahora.

Referencias

Afrique, la parole essentielle


Ea va râde (titlul original: Riderà (Cuore matto)) este o comedie muzicală italiană, realizat în 1967 de regizorul Bruno Corbucci, protagoniști fiind actorii Little Tony, Marisa Solinas, Ferruccio Amendola. Face parte din genul de filme italienești musicarello, care răspândeau în anii 1960 șlagărele de muzică ușoară italienească, având succes la tineret.

Conținut

Distribuție

Melodii din film
Toate melodiile din film sunt inerpretate de Little Tony:
 Il ragazzo col ciufo (Cassia - Ciacci - Minardi)
 Cuore matto (A. Ambrosino - T. Savio)
 T'amo e t'amero (Amendola)
 Streets of Laredo (Ray Evans - Jay Livingston)
 Riderà (Daniel Gérard - Ralph Bernet - Mogol)
 Il mio amore con Giulia (Basllivan - L. Tony)

Referințe

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1967
Filme de comedie
Filme muzicale
Filme musicarello
Filme în limba italiană
Filme regizate de Bruno Corbucci
Filme alb-negru

Ea va râde