Gomphocerinae es una subfamilia de insectos herbívoros caelíferos perteneciente a la familia Acrididae. Se reconocen 231 especies de distribución global, con excepción de Australia y Antártida.

Tribus y géneros

Según Orthoptera Species File (1 de abril de 2010):
 Acrolophitini
 Acrolophitus Thomas, 1871
 Bootettix Bruner, 1889
 Amblytropidiini Brunner von Wattenwyl, 1893
 Amblytropidia Stål, 1873
 Apolobamba Bruner, 1913
 Boopedon Thomas, 1870
 Caribacris Rehn & Hebard, 1938
 Fenestra Giglio-Tos, 1895
 Peruvia Scudder, 1890
 Pseudoutanacris Jago, 1971
 Sinipta Stål, 1861
 Syrbula Stål, 1873
 Arcypterini Shumakov, 1963
 Adolfius Harz, 1988
 Arcyptera Serville, 1838
 Asulconotoides Liu, 1984
 Asulconotus Yin, 1974
 Aulacobothrus Bolívar, 1902
 Berengueria Bolívar, 1909
 Brachypteracris Cao & Zheng, 1996
 Crucinotacris Jago, 1996
 Leionotacris Jago, 1996
 Leuconemacris Zheng, 1988
 Ningxiacris Zheng & He, 1997
 Podismopsis Zubovski, 1900
 Pseudoarcyptera Bolívar, 1909
 Ptygonotus Tarbinsky, 1927
 Ramburiella Bolívar, 1906
 Rhaphotittha Karsch, 1896
 Suacris Yin, Zhang & Li, 2002
 Transtympanacris Lian & Zheng, 1985
 Xinjiangacris Zheng, 1993
 Aulocarini
 Ageneotettix McNeill, 1897
 Aulocara Scudder, 1876
 Eupnigodes McNeill, 1897
 Horesidotes Scudder, 1899
 Psoloessa Scudder, 1875
 Chrysochraontini Brunner von Wattenwyl, 1893
 Barracris Gurney, Strohecker & Helfer, 1963
 Chloealtis Harris, 1841
 Chrysochraon Fischer, 1853
 Confusacris Yin & Li, 1987
 Euthystira Fieber, 1852
 Euthystiroides Zhang, Zheng & Ren, 1995
 Foveolatacris Yin & Li, 1987
 Podismomorpha Lian & Zheng, 1984
 Pseudoasonus Yin, 1982
 Cibolacrini
 Cibolacris Hebard, 1937
 Heliaula Caudell, 1915
 Ligurotettix McNeill, 1897
 Xeracris Caudell, 1915
 Compsacrini
 Chiapacris Otte, 1979
 Compsacris Bolívar, 1890
 Notopomala Jago, 1971
 Phaneroturis Bruner, 1904
 Silvitettix Bruner, 1904
 Staurorhectus Giglio-Tos, 1897
 Dnopherulaini
 Amesotropis Karsch, 1893
 Dnopherula Karsch, 1896
 Dociostaurini Mishchenko, 1974
 Albistriacris Zheng & Lu, 2002
 Dociostaurus Fieber, 1853
 Eremippus Uvarov, 1926
 Eremitusacris Liu, 1981
 Leva Bolívar, 1909
 Mizonocara Uvarov, 1912
 Notostaurus Bei-Bienko, 1933
 Xerohippus Uvarov, 1942
 Eritettigini
 Amphitornus McNeill, 1897
 Compsacrella Rehn & Hebard, 1938
 Eritettix Bruner, 1889
 Opeia McNeill, 1897
 Gomphocerini Fieber, 1853
 Aeropedellus Hebard, 1935
 Bruneria McNeill, 1897
 Chorthippus Fieber, 1852
 Dasyhippus Uvarov, 1930
 Euchorthippus Tarbinsky, 1926
 Gomphoceridius Bolívar, 1914
 Gomphocerippus Roberts, 1941
 Gomphoceroides Zheng, Xi & Lian, 1992
 Gomphocerus Thunberg, 1815
 Megaulacobothrus Caudell, 1921
 Mesasippus Tarbinsky, 1931
 Myrmeleotettix Bolívar, 1914
 Pezohippus Bei-Bienko, 1948
 Phlibostroma Scudder, 1875
 Stauroderus Bolívar, 1897
 Stenobothroides Xu & Zheng, 1996
 Hypernephiini Mistshenko, 1973
 Anaptygus Mishchenko, 1951
 Asonus Yin, 1982
 Caucasippus Uvarov, 1927
 Dysanema Uvarov, 1925
 Eclipophleps Tarbinsky, 1927
 Grigorija Mishchenko, 1976
 Hebetacris Liu, 1981
 Hypernephia Uvarov, 1922
 Oknosacris Liu, 1981
 Oreoptygonotus Tarbinsky, 1927
 Ptygippus Mishchenko, 1951
 Saxetophilus Umnov, 1930
 Stristernum Liu, 1981
 Melanotettigini
 Melanotettix Bruner, 1904
 Mermiriini Brunner von Wattenwyl, 1893
 Achurum Saussure, 1861
 Mermiria Stål, 1873
 Pseudopomala Morse, 1896
 Ochrilidini Brunner von Wattenwyl, 1893
 Gonista Bolívar, 1898
 Kirmania Uvarov, 1933
 Ochrilidia Stål, 1873
 Oxypterna Ramme, 1952
 Orinhippini Yin, 1984
 Orinhippus Uvarov, 1921
 Orphulellini Otte, 1979
 Dichromorpha Morse, 1896
 Laplatacris Rehn, 1939
 Orphulella Giglio-Tos, 1894
 Orphulina Giglio-Tos, 1894
 Scyllinini Brunner von Wattenwyl, 1893
 Alota Bruner, 1913
 Borellia Rehn, 1906
 Carrascotettix Carbonell, 1995
 Cauratettix Roberts, 1937
 Euplectrotettix Bruner, 1900
 Jagomphocerus Carbonell, 1995
 Meloscirtus Bruner, 1906
 Parapellopedon Jago, 1971
 Pellopedon Bruner, 1911
 Rhammatocerus Saussure, 1861
 Scyllinula Carbonell, 1995
 Stereotettix Rehn, 1906
 Stenobothrini Harz, 1975
 Omocestus Bolívar, 1878
 Stenobothrus Fischer, 1853
 Géneros de tribu indeterminada:
 Acantherus Scudder & Cockerell, 1902
 Acocksacris Dirsh, 1958
 Anablepia Uvarov, 1938
 Azarea Uvarov, 1926
 Baidoceracris Chopard, 1947
 Brachycrotaphus Krauss, 1877
 Brainia Uvarov, 1922
 Carinulaenotus Yin, 1982
 Catabothrus Uvarov, 1962
 Chrysacris Zheng, 1983
 Chrysochraoides Ren & Zhang, 1993
 Cophohippus Uvarov, 1953
 Cordillacris Rehn, 1901
 Dhimbana Henry, 1940
 Diablepia Kirby, 1902
 Dianacris Yin & Feng, 1983
 Eleutherotheca Karny, 1907
 Ermia Popov, 1957
 Esselenia Hebard, 1920
 Faureia Uvarov, 1921
 Gelastorhinus Brunner von Wattenwyl, 1893
 Inyangana Naskrecki, 1992
 Italohippus Fontana & La Greca, 1999
 Kangacris Yin & Feng, 1983
 Karruhippus Brown, 1989
 Komandia Uvarov, 1953
 Kraussella Bolívar, 1909
 Leurohippus Uvarov, 1940
 Lounsburyna Uvarov, 1922
 Macrokangacris Yin, 1983
 Madurea Bolívar, 1902
 Malagasippus Descamps & Wintrebert, 1966
 Megafrohippus Jago, 1996
 Melinohippus Jago, 1996
 Mesopsis Bolívar, 1906
 Minihippus Jago, 1996
 Mongolotettix Rehn, 1928
 Neoleva Jago, 1996
 Ovambohippus Brown, 1972
 Paragonista Willemse, 1932
 Paragymnobothrus Karny, 1910
 Paropomala Scudder, 1899
 Pegasidion Saussure, 1861
 Phonogaster Henry, 1940
 Platypternodes Bolívar, 1908
 Pnorisa Stål, 1861
 Primnia Stål, 1873
 Prorocorypha Rehn, 1911
 Pseudegnatius Dirsh, 1956
 Pseudoberengueria Jago, 1996
 Pseudogmothela Karny, 1910
 Pseudoleva Jago, 1996
 Pusillarolium Zheng, 1999
 Quangula Uvarov, 1953
 Salariacris Descamps & Wintrebert, 1966
 Sporobolius Uvarov, 1941
 Squamopenna Lian & Zheng, 1984
 Stenohippus Uvarov, 1926
 Tanalanacris Descamps & Wintrebert, 1966
 Thyridota Uvarov, 1925
 Tinaria Stål, 1861
 Unalia Koçak & Kemal, 2008
 Xenocheila Uvarov, 1933

Referencias

 Fieber, 1853 : Synopsis der europaischen Orthopteren. Lotus (Prag), vol. 3.

Enlaces externos
 Gomphocerinae en Tolweb
 Gomphocerinae en Biolib

Acrididae

Gomphocerinae


Shmuel Yosef Agnon, fæddur Shmuel Yosef Halevi Czaczkes (17. júlí 1888 – 17. febrúar 1970) var ísraelskur rithöfundur sem hlaut Nóbelsverðlaunin í bókmenntum árið 1966.

Ævi og störf
Shmuel Yosef Agnon fæddist í pólska hluta Galisíu sem þá tilheyrði Austurríki-Ungverjalandi. Hann naut ekki formlegrar skólagöngu en hlaut leisögn foreldra sinna sem voru trúaðir gyðingar. Á barnsaldri fór hann að sinna skriftum og fyrstu ljóð hans birtust á táningsaldri.

Árið 1908 fluttist fjölskyldan til Palestínu þar sem fyrstu smásögur Agnon birtust á prenti. Árið 1913 fluttist hann til Þýskalands, kvæntist og sinnti ritstörfum uns gyðingaofsóknir og íkveikjur á heimili hans urðu til þess að hann flúði aftur til Palestínu árið 1929. Á næstu árum sendi hann frá sér skáldsögur og smásögur sem komu honum rækilega á kortið í bókmenntasamfélagi gyðinga í Palestínu.

Hann hlaut Nóbelsverðlaunin 1966 ásamt skáldkonunni Nelly Sachs. Fjórum árum síðar lést hann út frá fjölda óútgefinna verka sem dóttir hans sá um að búa til útgáfu á komandi árum. Verk hans eru enn í miklum metum í Ísrael og hafa bókmenntafræðingar rannsakað þau í hörgul.

Agnon, Shmuel Yosef
Handhafar bókmenntaverðlauna Nóbels

Shmuel Yosef Agnon


Chotín este o comună slovacă, aflată în districtul Komárno din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.395 de locuitori. Se învecinează cu comuna Komárno.

Istoric
Localitatea Chotín este atestată documentar din 1138.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Chotín


El Bosque, Cádiz, İspanya'nın 17 özerk bölgesinden, ülkenin güneybatı köşesinde en fazla nüfusa sahip Endülüs otonom bölgesinin 8 ilinden biri olan Cádiz İli'ne bağlı Sierra de Cádiz İlçesi'nin 19 belediyesinden biridir. 2002 yılında yapılan nüfus sayımlarına göre El Bosque, Cádiz belediyesinin nüfusu 1.911 kişidir.

Cádiz belediyeleri
Beyaz köyler rotası
Sierra de Cádiz İlçesi'nin belediyeleri

El Bosque, Cádiz


La Casa del Marqués de Villora es un edificio de propiedad privada ubicado en el barrio de El Viso (calle de Serrano n.º 130), encargado en 1927 por el marqués de Villora al arquitecto Rafael Bergamín Gutiérrez (arquitecto de la generación del 25). Fue un proyecto pionero que se convirtió en uno de los primeros ejemplos de racionalismo madrileño.<ref name="RB">Rafael Bergamín, (1928), Casa del Marqués de Villora en Madrid, Arquitectura: órgano de la Sociedad Central de Arquitectos, ISSN 0211-3384, Nº. 113, 1928, págs. 282-288</ref> Su construcción supuso un modelo seguido por muchos arquitectos de la época, convirtiéndose en un referente de la nueva arquitectura madrileña.

 Características
Cuando se proyecta y se realiza la casa la colonia del Viso no existía todavía. La vivienda se edificó en las cercanías de la Residencia de Estudiantes, de la Fundación Rockefeller y de la Colina de los Chopos'' donde se concentraba la Institución Libre de Enseñanza. La zona deshabitada parece que era el objetivo del ensanche de comienzo del  (elaborados por el arquitecto Secundino Zuazo y Hermann Hansen). Su construcción supone uno de los ejemplos de la arquitectura racionalista, junto con la gasolinera de Portopí de Casto Fernández-Shaw. El edificio, de tres plantas, se construyó en ladrillo visto, con ausencia de ornamentación exterior. El propio autor la denominó un ejemplo de "arquitectura limpia".

Referencias

Edificios de viviendas de Madrid
Arquitectura racionalista en España
Chamartín
Arquitectura de España de los años 1920
Arquitectura de España de 1927

Casa del Marqués de Villora


An Neoregelia nevaresii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elton Martinez Carvalho Leme ngan Hans Edmund Luther. An Neoregelia nevaresii in nahilalakip ha genus nga Neoregelia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neoregelia

Neoregelia nevaresii


"Breathe Me" este un cântec al cântăreței australiane Sia. Piesa a fost compusă de Sia Furler și Dan Carey, fiind inclusă pe cel de-al treilea material discografic de studio al artistei, Colour the Small One. Înregistrarea a fost lansată ca cel de-al treilea single extras al albumului în luna aprilie a anului 2004. Compoziția a vândut peste 1.2 de milioane de exemplare în Statele Unite ale Americii.

În Regatul Unit, "Breathe Me" s-a pozitionat la numărul 71 pe 1 mai 2004. Single-ul de asemenea a depașit numărul 19 în Danemarca în 2011 și numărul 81 în Franța în 2012. În Statele Unite ale Americii, piesa s-a clasat la numărul 24 la Rock Digital Songs, un clasament component al revistei Billboard.

Criticii
Rolling Stone a chemat cântecul "delicat și obsedant".

Videoclip
Videoclipul oficial a fost regizat de Daniel Askill. A fost filmat peste trei zile într-un hotel tematic din Londra și este construit cu peste 2,500 de fotografii polaroid individuale.

Ordinea pieselor pe disc

Specificații
 A ^ Versiunea de pe albumul de proveniență, Colour the Small One.
 B ^ Remix "Four Tet".
 C ^ Remix "Ulrich Schnauss".
 D ^ Remix "Mylo".
 E ^ Remix "Mr. Dan".
 F ^ Remix "Hot Chip".
 G ^ Remix "Leila".

Clasamente

Certificări

Note
 reprezintă "disc de aur";

Istoricul lansărilor

Note

Discuri single
Discuri single din 2004
Sia
Cântece din 2004

Breathe Me


وود قد تعني التالي:

العلماء
 سأمويل وود: طبيب وباحث علمي أمريكي.
 روبرت وليامز وود: العالم الفيزيائي الأمريكي.

ممثلون
 إليجاه وود: ممثل أمريكي، إحدى شخصيات فيلم سيد الخواتم.
 وودي آلان: ممثل أمريكي
 إيفان رايتشل وود: ممثلة ومغنية أمريكية من مواليد 7 سبتمبر 1987.

مشاهير
 كارولين وود: ضابطة في جيش الولايات المتحدة الأمريكية اقترن اسمها بعمليات التعذيب على المعتقلين في أفغانستان.
 بيتر هيل وود: رجل أعمال بريطاني والرئيس الحالي لنادي أرسنال لكرة القدم.

تقنية
 زجاج وود: وهو زجاج خاص للأشعة فوق البنفسجية، من اختراع العالم روبرت وود.
 مصباح وود: أداة تشخيص تستخدم في طب الجلد.
 فلز وود: من المعادن ذات الاستخدام الكبير في الكهرباء.

أماكن
 مقاطعة وود، تكساس: إحدى مقاطعات في ولاية تكساس، الولايات المتحدة الأمريكية.
 كولييرز وود (محطة مترو أنفاق لندن): إحدى محطات مترو أنفاق لندن.
 وود غرين (محطة مترو أنفاق لندن): إحدى محطات مترو أنفاق لندن.
 سانت جونز وود (محطة مترو أنفاق لندن): إحدى محطات مترو أنفاق لندن.
 وود (غرمسار كرمان): منطقة في إيران
 وود (داكوتا الجنوبية)
 وود (ويسكونسن)
صفحات توضيح أسماء أماكن

وود (توضيح)


Ida Panovna Mandenova (translitera del cirílico Ида Пановна Манденова (26 de julio 1909 - 4 de septiembre 1995) fue una botánica, taxonomista y exploradora rusa.

Biografía
Mandenova fue conocida por sus estudios y la descripción del género de Heracleum. Realizó la descripción de más de noventa plantas entre los años 1938 y 1986. Desarrolló actividades académicas en el Departamento de Botánica, en la Universidad de San Petersburgo. Trabajó en Tiflis, y también estudió colecciones muy importantes en el Herbario de Komarov. Fue colaboradora del Museo de Historia Natural de Londres.

En 1941 realizó la clasificación del Lilium armenum, un género de bulbosas de la familia de las Liliaceae, lal Lilium candidum; después de que Pavel Ivanovich Misczenko realizase la primera descripción en un sistema que no fue aceptado, y de la publicación de Alexander Alfonsovich Grossheim.

Algunas publicaciones

Libros
 1963. Katalog sortov subtropicheskikh, plodovykh kulʹtur i vinograda v kollekt︠s︡ii Turkmenskoĭ opytnoĭ stant︠s︡ii VIR. Editor Vses. ordena Lenina akademii︠a︡ s.-kh. nauk im. V.I. Lenina, 283 pp.

Honores

Epónimos
Género

 (Apiaceae) Mandenovia Álava
Especies

Véase también
 Anexo:naturalistas y epónimos

Referencias

Botánicas de Rusia
Botánicos de Rusia del siglo XX
Exploradores de Rusia del siglo XX
Escritoras de Rusia
Escritores en ruso
Escritores en inglés del siglo XX
Rusas del siglo XX
Nacidos en Tiflis
Fallecidos en Tiflis
Exploradoras

Ida Mandenova


Koyunhisar Muharebesi,  18 Temmuz ve 27 Temmuz 1302 tarihleri arasında Osmanlı Devleti ile Bizans İmparatorluğu'nun yaptığı muharebe. Koyunhisar Savaşı Osmanlı Devleti ve Bizans İmparatorluğu arasında yapılan tarihteki ilk silahlı çarpışmadır. Savaşı Osman Gazi yönetimindeki Osmanlı ordusu kazanmıştır. Halil İnalcık'a göre Osmanlı Devleti'nin kuruluşu bu muharebeyle başlamıştır.

Arka plan
Halil İnalcık, çeşitli Osmanlı kaynakları ile Yeoryos Pahimeris'e dayanarak Bafeus Muharebesi'nin gerçekleşme sebebini, Osmanlı Devleti'nin Nikea'yı (günümüzde İznik) tekrar Türk hakimiyetine alma isteği olarak göstermektedir.

Savaşın yeri
Koyunhisar Muharebesi diye tanımlanan savaş bugün Bursa ili Yenişehir ilçesine bağlı Koyunhisar ya da diğer (eski) adı ile Hamidiye köyünün bulunduğu ovada gerçekleşmiştir.

Başta Bursa valisi Adranos, Kestel ve Kite tekfurları Osman Bey'e karşı birleştiler. İmparator II. Andronikos Palaiologos da 2.000 kişilik çoğu paralı asker olan Alan'lardan oluşan bir merkezi ordu gücü gönderdi. Ancak bu birleşik Bizans ordusu, Osman Bey komutasındaki Osmanlı kuvvetleri tarafından, İznik'in güneybatısında Koyunhisar (Baphaeon) denilen yerde ağır bir yenilgiye uğratıldı.

Bu savaş sırasında yenilen Bizanslı güçlerin çok fazla zayiata uğramadıkları ve birçok merkezi Bizans gücüne ait Alan asıllı paralı askerin dağınık şekilde İznik'e döndüğü bildirilmektedir. Osmanlı gücünden ise Osman Bey'in yeğeni Aydoğdu bey Koyunhisar savaşında öldüğü belirtilir. Aydoğdu bey aslında Dimbos Savaşında ölmüştür, Koyunhisar'a defnedilmiştir.

Muharebenin Sonuçları
 Kite Kalesi fethedilmiştir.
 Bursa'nın kuzeyi hariç üç tarafı Osmanlı topraklarıyla çevrilmiştir.
 Osmanlılar Bizans tekfurlarının güçlü ordusunu yenerek zaten zayıflamış olan Bizans'ın gücünü iyice zayıflatmıştır.
 İznik ve İzmit yolu açılmıştır.
 1313 yılında Harmankaya tekfuru Köse Mihal; Müslüman olup Osmanlılar'a katılmıştır. Aynı yıl Lefke, Mekece, Akhisar, Geyve ve Leblebici kaleleri fethedilmiştir.
 Tarihçi Halil İnalcık 2009'da verdiği bir konuşmada Osmanlı beyliğinin devlet niteliğini 1302 yılında  Koyunhisar Muharebesi'ndeki Osman Bey'in galibiyetinden sonrası kazandığını iddia etmektedir.

Kaynakça

Konuyla ilgili yayınlar
 Norwich, John Julius, (1991) Byzantium: The Decline and Fall, Londra:Penguin  ISBN 0-14-011447-5, say.263

1302'de çatışmalar
1302'de Asya
1300'lerde Bizans
14. yüzyılda Osmanlı İmparatorluğu
Bizans İmparatorluğu muharebeleri
Bizans-Osmanlı savaşları
Osmanlı İmparatorluğu'nun muharebeleri
Bursa tarihi
Yalova tarihi
Orta Çağ'da Bitinya
Orta Çağ'da Anadolu'da muharebeler

Bafeus Muharebesi


Pereprevnaya  es una stanitsa del raión de Mostovskói del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situada en la cabecera del río Jodz, afluente del Kubán, entre las llanuras de Kubán-Priazov y el Cáucaso occidental, 8 km al sur de Mostovskói y 160 km al sudeste de Krasnodar, capital del krai. Tenía 3 261 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Perepravnenskoye, al que pertenecen asimismo Tsentralni, Svobodni Mir, Krasni Gai y Diatlov.

Historia

La stanitsa fue fundada en 1861. Hasta 1920 pertenecía al otdel de Maikop del óblast de Kubán

Demografía

Composición étnica

De los 3 145 habitantes que había en 2002, el 90.3 % era de etnia rusa, el 3.1 % era de etnia gitana, el 2.2 % era de etnia ucraniana, el 0.9 % era de etnia armenia, el 0.6 % era de etnia bielorrusa, el 0.5 % era de etnia griega, el 0.5 % era de etnia griega, el 0.3 % era de etnia georgiana, el 0.3 % era de etnia azerí, el 0.3 % era de etnia alemana y el 0.2 % era de etnia tártara

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Переправная (станица).
 Mapa topográfico soviético en maps.vlasenko.net

Localidades del raión de Mostovskói del krai de Krasnodar
Localidades establecidas en 1861

Perepravnaya


Les Petits As (Pequenos Ases) é um torneio de tênis júnior para jogadores de 12 a 14 anos, realizado em Tarbes, França.

O evento viu vários de seus campeões se tornarem vencedores de torneios Grand Slam, incluindo Rafael Nadal, Michael Chang, Martina Hingis, Kim Clijsters, Jeļena Ostapenko e Bianca Andreescu.

Devido à faixa etária relativamente restritiva, poucos jogadores conquistaram o título mais de uma vez, embora Hingis e Timea Bacsinszky o tenham feito. Mais recentemente, o jogador novato espanhol Carlos Boluda se tornou o primeiro menino a fazê-lo.

O torneio é disputado em quadras internas "GreenSet" (duras). Cerca de 7.000 jogadores entram nos torneios de pré-qualificação realizados em toda a França, com esse número sendo reduzido para 350 para a fase de qualificação final e 64 para o torneio final.
Desses 64 meninos 48 entram por ranking, 8 por torneio qualificatório e 8 "wild cards", nos seguintes eventos: simples e duplas masculinas, simples e duplas femininas, simples e duplas masculinas para cadeirantes, simples e duplas femininas para cadeirantes.

O evento é regulamentado pela International Tennis Federation (ITF) e tem empresas como Lacoste, Tecnifibre, E.Leclerc, AXA, Sodexo, L'Équipe e La Dépêche em seu portfólio de parceiros.

Histórico
A ideia desse torneio partiu de Jacques Dutrey, então empregado de uma loja de esportes de Jean-Claude Knaebel. Este último então criou o torneio ao lado de Hervé Siméon e sua esposa, Claudine, que também é irmã de Jacques Dutrey. Hervé Siméon morreu alguns anos depois e Claudine casou-se novamente com Jean-Claude Knaebel, o casal vem dirigindo o torneio ao lado de Jacques Dutrey.

Finais

Simples masculino

Simples feminina

Ligações externas

Tênis juvenil
Torneios de tênis na França

Les Petits As


Boykinia est un genre de plantes de la famille des Saxifragacées.

Liste d'espèces
Selon  :
 Boykinia aconitifolia Nutt.
 Boykinia heucheriformis (Rydb.) Rosendahl
 Boykinia intermedia (Piper) G.N. Jones
 Boykinia jamesii (Torr.) Engl.
 Boykinia major Gray
 Boykinia occidentalis Torr. & Gray
 Boykinia richardsonii (Hook.) Rothrock
 Boykinia rotundifolia Parry

Selon  :
 Boykinia aconitifolia Nutt.
 Boykinia intermedia (Piper) G.N. Jones
 Boykinia major A. Gray
 Boykinia occidentalis Torr. & A. Gray
 Boykinia richardsonii (Hook.) Rothr.
 Boykinia rotundifolia Parry ex A. Gray

Selon  :
 Boykinia aconitifolia Nutt., 1834
 Boykinia intermedia (Piper) G.N.Jones, 1936
 Boykinia lycoctonifolia (Maxim.) Engl., 1890
 Boykinia major A.Gray, 1876
 Boykinia occidentalis Torr. & A.Gray, 1840
 Boykinia richardsonii (Hook.) A.Gray ex B.D.Jacks., 1893
 Boykinia rotundifolia Parry ex A.Gray, 1878

Selon  :
 Boykinia aconitifolia Nutt.
 Boykinia cincinnata (Rosend. & Rydb.) Fedde
 Boykinia heucheriformis (Rydb.) Rosend.
 Boykinia intermedia (A.Heller) G.N.Jones
 Boykinia jamesii (Torr.) Engl.
 Boykinia lycoctonifolia (Maxim.) Engl.
 Boykinia major A.Gray
 Boykinia occidentalis Torr. & A.Gray
 Boykinia richardsonii (Hook.) A.Gray ex B.D.Jacks.
 Boykinia rotundifolia Parry ex A.Gray

Selon  (Attention liste brute contenant possiblement des synonymes) :
 Boykinia aconitifolia Nutt.
 Boykinia cincinnata (Rosend. & Rydb.) Fedde
 Boykinia elata (Nutt.) Greene
 Boykinia heucheriformis (Rydb.) Rosend.
 Boykinia humilis (Michx.) Raf.
 Boykinia intermedia (Piper) G.N. Jones
 Boykinia jamesii (Torr.) Engl.
 Boykinia lycoctonifolia Engl.
 Boykinia major A. Gray
 Boykinia nuttallii J.M. Macoun
 Boykinia occidentalis Torr. & A. Gray
 Boykinia purpusii Brandegee
 Boykinia ranunculifolia (Hook.) Greene
 Boykinia richardsonii (Hook.) Rothr.
 Boykinia rotundifolia Parry ex A. Gray
 Boykinia tellimoides (Maxim.) Engl.
 Boykinia turbinata (Rydb.) Fedde
 Boykinia vancouverensis (Rydb.) Fedde

Notes et références

Liens externes

Genre de Saxifragaceae (nom scientifique)

Boykinia


O Prêmio MicroConto de Ouro é um concurso literário para microcontos organizado pela Casa Brasileira de Livros. Desde a sua primeira edição, em 2021, é o concurso literário para microcontos que oferece a maior remuneração em dinheiro no Brasil, tendo como objetivo se consolidar como uma referência entre os galardões literários do gênero.

O Prêmio MicroConto de Ouro foi inspirado em outro concurso da Casa Brasileira de Livros, este para contos e poemas, e de abrangência internacional, o Prémio Internacional Pena de Ouro.

Histórico de edições
O Prêmio MicroConto de Ouro teve a sua primeira edição no ano de 2021. Desde então, tem sido realizado anualmente.

1ª edição (2021)
As inscrições para a primeira edição do Prêmio MicroConto de Ouro tiveram início no dia primeiro de abril de 2021 e encerraram-se no dia 16 de maio de 2021. Os microcontos selecionados foram divididos entre semifinalistas, finalistas e vencedores — três primeiros colocados, que receberam premiação em dinheiro.

O total da premiação foi de R$ 1.803,00. O primeiro colocado recebeu R$ 1.001,00. O segundo colocado recebeu R$ 501,00. E o terceiro colocado R$ 301,00.

Primeiros colocados (2021):

Livro
A primeira edição do Prêmio MicroConto de Ouro resultou na edição de um livro com todos os microcontos selecionados.

2ª edição (2022)
As inscrições para a segunda edição do Prêmio MicroConto de Ouro tiveram início no dia nove de setembro de 2022 e encerraram-se no dia 13 de outubro de 2022. Os microcontos selecionados foram divididos entre semifinalistas, finalistas e vencedores — três primeiros colocados, que receberam premiação em dinheiro.

O total da premiação foi de R$ 1.806,00. O primeiro colocado recebeu R$ 1.002,00. O segundo colocado recebeu R$ 502,00. E o terceiro colocado R$ 302,00.

Primeiros colocados (2022):

3ª edição (2023)
As inscrições para a terceira edição do Prêmio MicroConto de Ouro tiveram início no dia seis de maio de 2023. O total da premiação é de R$ 1.809,00.

Primeiros colocados (2023):

Ligações externas
 Página oficial do Prêmio MicroConto de Ouro

Ver também

 Prémio Internacional Pena de Ouro

Referências

Prêmios literários do Brasil

Prêmio MicroConto de Ouro


XIII je dvanaesti studijski album njemačkog heavy metal-sastava Rage. Diskografska kuća GUN Records objavila ga je 23. ožujka 1998. Drugi je album sastava snimljen s orkestrom Lingua Mortis.

Popis pjesama

Zasluge

 Rage

 Chris Efthimiadis – bubnjevi
 Peter "Peavy" Wagner – vokali, bas-gitara
 Spiros Efthimiadis – gitara
 Sven Fischer – gitara

 Dodatni glazbenici

 Lutz Thomas – didžeridu (na pjesmi "Just Alone"), bora bora (na pjesmi "Heartblood")

 Ostalo osoblje

 Christian Wolff – klavijature, produkcija, orkestar
 Ronald Prent – miks, mastering
 Sander van der Heide – mastering
 Jörg Umbreit – snimanje
 Stefan "Gaby" Moormann – snimanje (dodatni)
 Jörg Steinfadt – miks (dodatni)
 Peter Dell – dizajn, grafički dizajn
 Jens Peter Rosendahl – fotografije
 Volker Beushausen – fotografije

Izvori

Albumi sastava Rage
Albumi iz 1998.

XIII


Lutterbek er en by og kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Probstei i den nordlige del af Kreis Plön. Kreis Plön ligger i den østlige/centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Lutterbek er beliggende omkring 12 kilometer nordøst Kiel og omkring to kilometer inde i landet fra Laboe ved Bundesstraße 502 fra Kiel mod Lütjenburg. Byen ligger i dalen til Hagener Au.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Plön

Lutterbek


Kasper Enghardt (født 27. maj 1992) er en dansk fodboldspiller, der spiller som central forsvar for den danske fodboldklub FC Helsingør.

Karriere

FC Helsingør
Enghardt skiftede til FC Helsingør i 2011, hvor han fik debut den 10. august 2011. I sommeren 2013 blev han anfører for klubben, i en alder af blot 21 år.

Randers FC
Den 1. juni 2016 blev det offentliggjort, at Randers FC havde hentet FC Helsingørs anfører Kasper Enghardt. Han fik sin debut for både Randers FC og i Danmarks bedste række den 12. august 2016, da han blev skiftet ind i det 90. minut i stedet for Kasper Fisker i 0-1-sejren ude over Viborg FF.

Lyngby Boldklub
Den 4. juni 2019 blev det offentliggjort, at Lyngby henter Kasper Enghardt på en 1-årig kontrakt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Akademisk Boldklub
Fodboldspillere fra FC Helsingør
Fodboldspillere fra Randers FC
Fodboldspillere fra Lyngby Boldklub

Kasper Enghardt


Rosangela Berman Bieler (Rio de Janeiro, Rio de Janeiro - 31 de outubro de 1957) )[1][2] é uma jornalista, editora e ativista brasileira na área dos direitos das pessoas com deficiência e Assessora Sênior e Líder Global em Infância e Deficiência do Fundo das Nações Unidas para a Infância (UNICEF) . Foi uma das fundadoras do Movimento pelos Direitos das Pessoas com Deficiência e do Movimento de Vida Independente (MVI)  no Brasil, país que representou na Disabled People's International (DPI) . Foi Vice-Presidente para América Latina, da Rehabilitation International (RI) e consultora para o Banco Mundial e Banco Interamericano de Desenvolvimento (BID). Rosangela também é fundadora e foi dirigente do Instituto Interamericano sobre Deficiência e Desenvolvimento Inclusivo (iiDi), uma Organização não governamental (ONG) criada para promover os direitos e o empoderamento sócio econômico e político das Pessoas com Deficiência na região latino-americana, bem como nos países de língua portuguesa.

Biografia

Infância e educação
Bieler nasceu na cidade do Rio de Janeiro. Sua mãe era argentina com ascendência turca e seu pai era brasileiro com ascendência ucraniana. É a mais velha de dois irmãos. Na infância frequentou uma escola judaica, foi jogadora de vôlei, violonista e apreciadora de música e de arte. Na década de 1970 cursou Comunicação Social, graduando-se em Publicidade e Jornalismo na Pontifícia Universidade Católica do Rio de Janeiro (PUC-Rio). Cursou, também, dois anos de Pintura na Escola de Belas Artes da Universidade Federal do Rio de Janeiro (UFRJ).  Rosangela é mestre em Inclusão Social das Pessoas com Deficiência pela Universidade de Salamanca, Espanha.

Juventude e início do ativismo
Aos 18 anos de idade, no primeiro ano da faculdade, Bieler sofreu um acidente de carro que a deixou tetraplégica. O período de reabilitação na Associação Brasileira Beneficente de Reabilitação (ABBR), foi fundamental para seu processo de reinserção social. Durante esse período, conheceu outras jovens com deficiência que a inspiraram e se tornaram fortes companheiras no ativismo pelos empoderamento e a inclusão social das pessoas com deficiência, no Rio de Janeiro e no Brasil, como Lilia Pinto Martins, Flávio Wolf, Sheila Bastos Salgado, José Carlos Morais, Celso Lima, Izabel Maria Loureiro Maior, Maria Paula Teperino, Carmen Galassi, Paulo Roberto Guimarães Moreira, Maruf e Elaine Aride, entre outras. Foi também durante a reabilitação, em 1977, que começou a militar a atuar como relações públicas do Clube dos Amigos dos Deficientes Físicos (CLAM/ABBR). Nesse mesmo ano, compôs o grupo que fundou e atuou como relações públicas da Associação dos Deficientes Físicos do Estado do Rio de Janeiro (ADEFERJ), fundada por Lilia Pinto Martins.

Em 1983, foi uma das fundadoras e a primeira coordenadora nacional da Organização Nacional de Deficientes Físicos (ONEDEF). Desde o início de seu ativismo, Rosangela fundou e serviu como editora dos Jornais Caminho (CLAM-ABBR), Superação (ADFERJ) e Etapa (ONEDEF).

Carreira Profissional e ativismo

Fundação do Centro de Apoio à Vida Independente

No ano de 1988, após uma viagem aos Estados Unidos onde conheceu a líder Norte-Americana Judith Heumann, criadora dos Independent Living Centers (movimento para "um viver" independente), entre outros ativistas internacionais, fundou com Lilia Pinto Martins e Sheila Bastos Salgado, no Rio de Janeiro, o Centro de Vida Independente do Rio de Janeiro (CVI-RJ, logo CVI-Rio) que foi o primeiro do gênero no Brasil. Este é um movimento surgido nos anos 70 nos Estados Unidos presente em várias partes do mundo, cujos princípios foram forjados pelas próprias pessoas com deficiências, que passaram a demandar serem ouvidas e terem suas opiniões tomadas em conta em tudo o que diz respeito às suas vidas; sem mais aceitam uma condição passiva na qual outros fazem escolhas e tomam decisões em seu lugar (Nothing About Us Without Us).

Participação no Movimento Político das Pessoas com Deficiência no Brasil
Em 1980, em preparação para o Ano Internacional das Pessoas com Deficiência, celebrado pela Organização das Nações Unidas em 1981, entidades de Pessoas com Deficiência de todas os tipos e de todos os Estados brasileiros se reuniram pela primeira vez, em Brasília, DF, para apresentar suas reivindicações ao Governo Federal. Em 1981, em Recife, PE, surgiu o Movimento Nacional pela Emancipação Social das Pessoas com Deficiência no Brasil, que estabeleceu a Coalizão Nacional de Entidades de Pessoas Portadoras de Deficiência, com estatutos, uma diretoria e uma pauta de lutas comum.  Em 1984 uma reformulação política fez nascer Concelho Nacional de Entidades de Pessoas Portadoras de Deficiência (termo usado na época), composto de federações nacionais por área de deficiência: Organização Nacional de Entidades de Deficientes Físicos (ONEDEF), Movimento Nacional de Reintegração das Pessoas Atingidas pela Hanseníase (MORHAN), Federação Nacional de Educação e Integração de Surdos (FENEIS), Sociedade Brasileira de Ostomizados (SBO) e a Associação de Paralisia Cerebral do Brasil (APCB). A partir de 1984, com cada área organizada separadamente, o movimento brasileiro tentou se articular com uma só voz através do Conselho Nacional de Pessoas Portadoras de Deficiência, com representações por entidade:
Em nível internacional, as nossas organizações se filiaram à Disabled Peoples International (DPI), a organização mundial (da época) que reunia todas as áreas de deficiências (atualmente substituída pela International Disability Alliance (IDA). Os cegos (e pessoas de baixa visão) se filiaram à União Mundial de Cegos e à União Latino-Americana de Cegos; os surdos e pessoas com deficiência auditiva, à Federação Mundial de Surdos. A partir daí, passamos a nos articular internacionalmente, fortalecendo o movimento, levando o Brasil a um cenário mais amplo e participativo, começando pela atuação na região latino-americana (BIELER, 2010, apud LANNA JÚNIOR, 2010).
A fundação oficial da Organização Nacional de Entidades de Deficientes Físicos (ONEDEF) aconteceu durante o 1° Encontro Nacional dos Deficientes Físicos, realizado em Brasília, de 13 a 16 de abril de 1984, quando a assembleia geral das organizações de deficientes físicos aprovou os estatutos e os principais focos de luta. O Rio de Janeiro foi escolhido para abrigar a Coordenação Nacional da ONEDEF cuja diretora era Bieler. Como presidente do Centro de Vida Independente do Rio de Janeiro (CVI-Rio), em 1993, Rosangela escreveu o documento "História Nacional e Internacional do Movimento de Pessoas Portadoras de Deficiência" que traça a cronologia do movimento.

Perspectiva de gênero
No documento "História Nacional e Internacional do Movimento de Pessoas Portadoras de Deficiência", Bieler faz um relato sobre o papel exercido pelas mulheres com deficiência no contexto do movimento internacional. Em 1984 a Disabled People's International (DPI) realizou um congresso mundial no Canadá, quando pela primeira vez as mulheres com deficiência se manifestaram enquanto grupo que demandava ter voz no próprio movimento de deficientes. Até mesmo naquele contexto havia um sentimento de exclusão, pois as principais lideranças eram masculinas. Em decorrência deste contexto, foi criada a organização Disabled Women's International, uma "dissidência" dentro da DPI . Além disso, os membros da DPI criaram um Comitê de Mulheres em sua estrutura organizacional, passando a garantir, ao menos formalmente, a participação interna de mulheres com deficiência.
Em 1990, as Nações Unidas realizaram em Viena, Áustria, o Interregional Consultative Expert Meeting and Report on Women with Disabilities e Bieler foi convidada como especialista da Região da América Latina, apresentando o trabalho intitulado "Desenvolvimento e Subdesenvolvimento: A Questão das Mulheres com Deficiência no Brasil". Em 1992, com o seu apoio, o Brasil enviou ao Canadá uma delegação de 11 mulheres para participar do Congresso Mundial de Mulheres com Deficiência organizado pela World Coalition of Women with Disabilities. O evento foi resultado da Conferência das Nações Unidas sobre Mulheres e Deficiência, da qual Rosangela participou como especialista convidada. Foi a primeira vez que mulheres com deficiência foram consideradas como um grupo específico no âmbito internacional das mulheres vulneráveis, o que gerou recomendações igualmente específicas.
No ano de 1997, Rosangela foi a organizadora do International Leadership Forum for Women with Disabilities, em Maryland, Estados Unidos, patrocinado pelo World Institute on Disability e a Rehabilitation International, que contou com mais de 600 mulheres de cerca de 80 países. O evento teve a participação de 18 mulheres com deficiência do Brasil. Juntamente com Barbara Duncan, Rosangela serviu como editora do Informe final do evento, uma publicação com 200 páginas, disponível online.

HIV e Deficiência
Entre 2008 Banco Mundial e 2013 UNICEF, alguns trabalhos de Bieler focaram a interface entre deficiência e HIV que acabaram por contribuir para a visibilização de assuntos importantes como os direitos sexuais e reprodutivos das pessoas com deficiência, e a necessidade de disponibilizar informação e educação em formatos accessíveis e tratamento adequado para mulheres e homens com deficiência no mundo.

Aportes para a Convenção Internacional sobre os Direitos das Pessoas com DeficiênciaCONVENÇÃO INTERNATIONAL Disability Alliance. Rosangela Berman-Bieler, UNICEF. Disponível em: . Acesso em: 15 out. 2022. (CDPD)
Rosangela teve uma atuação constante e estratégica durante todo o processo de articulação, desenvolvimento e aprovação da Convenção Internacional sobre os Direitos das Pessoas com Deficiência (CDPD) da Organização das Nações Unidas (ONU). A elaboração do texto da Convenção sobre os Direitos das Pessoas com Deficiência caracterizou-se pela participação do movimento social organizado em todos os países membros da ONU. Na 8ª Reunião, o presidente do Comitê destacou a presença de 800 ativistas da sociedade civil, de todas as partes do mundo. De fato, as organizações não governamentais participaram ativamente da formulação deste tratado de proteção aos direitos humanos. As lideranças da sociedade civil se organizaram no International Disability Caucus (IDC) ou Liga Internacional sobre Deficiência, uma rede de mais de 70 organizações internacionais, regionais e nacionais de pessoas com deficiência e de ONGs atuantes na área. Rosangela atuou no processo de desenvolvimento da Convenção entre 2001-2003, como representante do Instituto Inter-Americano sobre Deficiência (iiDi) do qual foi fundadora e presidente e entre 2004-2006, como representante do Banco Mundial, onde trabalhou como Especialista em Deficiência e Desenvolvimento Inclusivo, até sua adoção em dezembro de 2006.

Criação do Instituto Interamericano sobre Deficiência e Desenvolvimento Inclusivo (iiDi)
Com a criação, em janeiro de 1999, do Instituto Interamericano sobre Deficiência e Desenvolvimento Inclusivo (iiDi), voltado para a promoção dos direitos e da inclusão social das pessoas com deficiência nas Américas, Europa e nos países de língua portuguesa e espanhola na África e na Ásia, Bieler passou a trabalhar com o Banco Interamericano de Desenvolvimento, Banco Mundial e outras agências nacionais e internacionais interessadas em influenciar  globalmente os países para que tornassem suas políticas públicas mais inclusivas. O iiDi teve papel fundamental para o envolvimento ativo de entidades Latino-Americanas de pessoas com deficiência no desenvolvimento da CDPD. Atualmente, o iiDi continua promovendo os direitos das pessoas com deficiência e o desenvolvimento inclusivo na América Latina, contribuindo para o empoderamento e a formação de ativistas com deficiência com base na CDPD e para a criação de uma geração de jovens ativistas através da rede juvenil META.

Foco na infância (UNICEF)
Em 2011, Rosangela foi contratada como Assessora Sênior Global do UNICEF para a Deficiência e constituiu a primeira equipe da Organização nessa área de trabalho. Em 2013, Bieler liderou a preparação e o lançamento do primeiro informe temático da história do UNICEF sobre crianças com deficiência. O Relatório "Situação Mundial da Infância 2013: Crianças com Deficiência" marcou o ponto de inflexão nas informações produzidas sobre este tema e na forma como governos e agências internacionais abordavam as questões da deficiência, enfatizando uma abordagem baseada em direitos e nos princípios da equidade e diversidade. Ainda em 2013, Bieler liderou a mobilização e o processo de criação da Rede Global para a Infância e a Deficiência (Global Partnership on Children with Disabilities), com o objetivo de influenciar o processo de negociação dos Objetivos de Desenvolvimento Sustentável, adotados em 2015 e com duração até 2030. A estratégia foi exitosa e reforçou o ativismo global, em conjunto com a Aliança Internacional para a Deficiência (Internacional Disability Alliance), entre outros parceiros, para que sete objetivos incluíssem linguagem e indicadores específicos sobre inclusão da deficiência.
Seu mandato no UNICEF, também se marcou pelo enfoque de idade, gênero e interseccionalidade, pelo investimento no uso de tecnologias assistivas a fim de promover a educação inclusiva de qualidade e a inclusão social de crianças, adolescentes e adultos com deficiência e da geração de dados e evidencia sobre infância e deficiência em todo o mundo.
Contribuindo substancialmente para o surgimento de um novo paradigma global sobre infância com deficiência, a atuação de Rosangela se direcionou internamente, de forma a integrar transversalmente a temática da deficiência em todas as áreas, de programas, operações e cultura institucional do UNICEF, de forma a alcançar um impacto nos 190 países e territórios onde trabalha. Para tanto, ao fim de seu mandato como Líder Global na área da Deficiência, Rosangela guiou o desenvolvimento e a adoção da primeira Política e Estratégia do UNICEF para a Inclusão da Deficiência (DIPAS), lançada em fevereiro de 2023, que foi elaborada por sua equipe, com a participação ativa de membros do staff em todos os níveis da organização.

Vida pessoal
Em 1976, aos 18 anos, Rosangela sofreu um acidente de carro, se tornando tetraplégica e passando a utilizar cadeira de rodas para sua mobilidade. Após graduar-se em Comunicação Social pela PUC RJ, Bieler casou-se em 1987 com o colega de turma Michael Christian Bieler, com quem teve uma filha, Mel Berman Bieler, nascida em 1986.

Michael faleceu em 2011 por uma embolia pulmonar, quando o casal comemorava seus 25 anos de casados e a nova contratação de Rosangela, pelo [[UNICEF] em Nova Iorque. Rosangela se aposentou do [[UNICEF] em 31 de outubro de 2022, ao completar 65 anos de idade e, e, atualmente, é consultora em Deficiência e Desenvolvimento Inclusivo, Inovações e Comunicação para Mudança de Comportamento Social (Social Behavior Change), com foco em infância e adolescência, gênero e outras interseccionalidades. Mel vive em Alexandria, Virginia, nas cercanias de Washington, DC nos Estados Unidos e Rosangela reside na Flórida, Estados Unidos, de onde continua trabalhando pela diversidade, equidade e inclusão social sustentável, com o enfoque de direitos humanos e desenvolvimento inclusivo.

Lideranças e filiações

 2011 - 2022: Fundo das Nações Unidas para a Infância (UNICEF), Assessora Sênior Global em Infância e Deficiência e Chefe da Área de Deficiência.
 2004 - 2010: Banco Interamericano de Desenvolvimento (BID), Consultora.
 1989 - atualmente: Ashoka Empreendedores Sociais, Empreendedora Social.
 Década de 1980 - Década de 1990: Disabled People's International (DPI), Representante do Brasil.
 Década de 1980 - Década de 1990: Rehabilitation International (RI), Vice-Presidente para América Latina.
 2001: Instituto Interamericano sobre Deficiência e Desenvolvimento Inclusivo (iiDi), Fundadora e Diretora.
 1988: Centro de Vida Independente do Rio de Janeiro (CVI-Rio), Fundadora e Presidente.

Prêmios e reconhecimento

 2007: Prêmio Direitos Humanos do International Service na categoria Defesa dos Direitos Humanos das Pessoas com Deficiência.
 2009: Prêmio Direitos Humanos na categoria Garantia dos Direitos das Pessoas com Deficiência. Essa é a principal outorga do Governo Brasileiro na área dos Direitos Humanos, tendo sido criado por Decreto Presidencial em 1995.

Ligações externas
 Voices on the Convention on the Rights of Persons with Disabilities
 Being a Disabled Mother: Parenting and Family Issues
 Brazilian activist awarded the International Service Human Rights Award
 Podcast episode 'Leaving no one behind', Rosângela Berman-Bieler
 Global Disability Summit: Leaving no one behind, Episode 8
 CVI do Rio: muita história para contar
 "Se o movimento não estiver pautado pelos direitos humanos, não gera o que tem que gerar"
 "A força de uma militante"

Referências

Pessoas com deficiência
Infância e Deficiência
Gênero e Deficiência
HIV e Deficiência
Acessibilidade
Diversidade
Equidade
Inclusão Social Sustentável
Direitos humanos

Rosângela Berman Bieler


Sorin Dumitrescu (n. 18 martie 1946, București) este un pictor și grafician român, discipol al Părintelui Constantin Galeriu, profesor universitar la Universitatea Națională de Arte București, membru corespondent al Academiei Române din 2006.

Studii
 1969 Absolvă Institutul de arte frumoase din București, la clasa maestrului Corneliu Baba, avându-i colegi, printre alții, pe Mihai Cismaru , Ștefan Câlția, Sorin Ilfoveanu.
 Din 1969 participă la anualele și bienalele republicane și la Saloanele Municipiului București
 1981 Fondează Gruparea 9+1 împreună cu: Horia Bernea, Florin Ciubotaru, Marin Gherasim, Horea Mihai, Vasile Gorduz, Napoleon Tiron, Bata Marianov, Doru Covrig.
 Fondatorul Editurii și Fundației Anastasia
 Inițiatorul și curatorul galeriei Catacomba, al cărei program s-a remarcat în anii 1992-2001 prin promovarea pe simeze și, în general, în spațiul dezbaterii publice, a unei arte de mare anvergură spirituală
 2006 Devine membru corespondent al Academiei Române

Expoziții personale
 1974, 1976, 1980 – București; 2007 Biserici, Pasul, Coloana, Ruina, Centrul Cultural Palatele Brâncovenești; 1980 Timișoara; 1981 Lugoj

Expoziții de grup
 1969 Expoziție organizată de Astra Brașov;
 1975 Artă și energie, Galeria Noua, București
 1978 Studiul (1), Galeria Bastion, Timișoara
 1980 Scrierea, Institutul de Arhitectură Ion Mincu, București
 1981 Studiul (2), Galeria Bastion, Timișoara
 1982 Muzeul de Istorie, București
 2009 Colegi și prieteni- Pictură și documente, Galeria Anticariat Curtea Veche

Expoziții de artă românească peste hotare
 1974 Toulon; 1975 Stockholm; 1982 Paris

Expoziții internaționale
 1971 Festivalul de Artă de la San Marino
 1974 Maastricht
 1975 Concursul de Portret Paul Louis Weiler, Paris
 1981 Osaka
 1982 Bienala Tineretului de la Paris

Cărți ilustrate
 Nichita Stănescu, Noduri și semne, Editura Cartea Românească, București, 1982
 Nichita Stănescu, Operele imperfecte, Editura Albatros, București, 1979
 Nichita Stănescu, Epica Magna, Editura Junimea, Iași, 1978

Cărți publicate - selecție
 Metanoia sau Peștele peste poartă, Editura Anastasia, 2015
 Tablou cu orbi, Editura Anastasia, 2013
 Noi și icoana, Editura Anastasia, 2010
 Iconostasul roman de la Scala Coeli. Biografia unei sinteze stilistice, Editura I.C.R., 2005
 Chivotele ecumenice ale lui Petru Rareș și modelul lor ceresc, Editura Anastasia, 2001
 7 dimineți cu Părintele Dumitru Stăniloaie - convorbiri realizate cu Sorin Dumitrescu, Ed. Anastasia

Cărți audio
 Vol.1 – Aglaia Roban – Mamaluca – O femeie deșteaptă cât Petre Țuțea, Mamaluca de la capătul pădurii
 Vol.2 – Părintele Arsenie Papacioc – Despre pedeapsa cu moartea și alte poticneli ale credinței
 Vol.3 – Părintele Ilarion Argatu – Despre farmece, vrăjitorii și alte lucrări diavolești
 Vol.4 – Alexandru Paleologu – Cine a stins candela în România
 Vol.5 – Părintele Arsenie Papacioc – Despre cuvintele de folos și cuvintele dobitocești
 Vol.6 – Părintele Ioanichie Bălan – Dialog cu fața la cimitir
 Vol.7 – Mihai Șora – Nae Ionescu văzut de "studentul" său Mihai Șora
 Vol.8 – Părintele Constantin Galeriu – Polemici ecleziale – Ortodoxie latină și greco-catolicism
 Vol.9 – Părintele Iustin Pârvu– A spovedi un președinte

Aprecieri
 Ridicarea pogorârii

Duminica aceasta nimic nu este întâmplător.
Domnul academician Sorin Dumitrescu, la sfârșit de an european dinamic și cinic, ne aduce aminte că suntem imperfecți pentru că, deși simțitori și orientați, ne pierdem Memoria. El ne va purta în cuhnie, lapidarium, palat și foișor pentru a ne împărtăși taina ruinei ce nu vrea să devină dărăpănătura și pentru a ne vorbi despre patru elemente ale lumii, materii din care s-a întrupat și România ca națiune, adică pasul, Biserica, chipul și coloana.
Dați-mi voie ca, înainte de a aduce aminte cărui fapt i se datorează prezența Familiei Regale la acest "ajun al Ajunului", să vă spun o poveste. Generalul de Charette, un aristocrat din Vendee, comandând cetele care se opuneau revoluționarilor parizieni, a fost în cele din urmă capturat și așezat, rănit, pe o masă din bucătăria unui castel. Generalul revoluționar, aristocrat și el, i-a spus comandantului din Vendee: "Ce păcat de atâta vitejie, pierdută în zadar"! La care de Charette a răspuns: "Nimic nu se pierde niciodată"!
Majestatea Sa Regina, Alteța Sa Regală Principesa Margareta și cu mine ne aflăm aici nu pentru că Sorin Dumitrescu este un maestru al zilelor noastre, ori pentru că ultima sa expoziție este o construcție artistică puternică. Suntem aici fiindcă strigătul pictorului are înțeles identitar. Așa cum Casa Regală este expresia biologică și ctitorul statului român, tot așa lucrări artistice și religioase precum cea de față sunt pietre la temelia statalității românești de astăzi.
Palatul acesta brâncovenesc este expresia adevărului rostit de Sorin Dumitrescu, potrivit căruia dărăpănătura nu este totuna cu ruina. Identitatea și statalitatea românească au verificat acest adevăr în istoria modernă și contemporană tot atât de mult precum cultura sau arta noastră. Palatul de la Mogoșoaia, împodobit cu operele pictorului român, folosește pentru ocazie drept labirint identitar: foișorul găzduiește Coloana, cuhnia expune Ruina, lapidarium-ul arată Pasul, iar etajele palatului sunt spațiile Bisericii.
Călătorul Sorin Dumitrescu are un cufăr, pe eticheta căruia scrie identitate națională. Deschizându-l, afli că timp de 23 de ani, pictorul a adunat probe concrete ale arheologiei stilisticii bizantine. El are curajul civic de a ne spune că ignoram o ruină cu numele de "bizantinitate" și că arta creștină a primului mileniu ne pune în dificultate: refuzându-o, alimentăm amnezia, acceptând-o, ne dovedim ilegitimi spiritual.
"Paznicul bizantin" și-a strâns cărămizile ecumenice de la mănăstirea Piatra Scrisă și le-a adus domnitorului Constantin Brâncoveanu, cerându-i ajutor, precum zugravii medievali. Brâncoveanu însuși, rămas în nemurire, i-a deschis ușile palatului de la Mogoșoaia și, ca un clin d'oeil, l-a întâmpinat pe Sorin Dumitrescu și supărătorul lui cufăr cu două mormane de bronz, aruncate pe caldâram, de forma lui Lenin și a lui Petru Groza. De altfel, din cauza acestui tête-a-tête care a durat patru decenii, restituirea bizantină de astăzi a încăpățânatului academician aduce afront și stupefacție spațiului proteic și depersonalizat al Dâmboviței post nord-coreeană.
Sorin Dumitrescu vă propune astăzi cuhnia de la Mogoșoaia drept centru polemic și asimetric al discursului său. Zidurile cuhniei expun componentele splendidului proiect iconografic destinat bisericii noi a Sfintei Mănăstiri Piatra Scrisă. Fiecare bucată din aceasta "zidire nezidită" inspiră evlavie. Parcă ar fi bucăți timpurii de ruină nedărăpănată din statalitatea noastră care n-a fost încă să fie.

Foișorul, prin lucrările expuse acolo, spune că Biserica este sabie de foc, ipostaza reprezentată de sintagma paulină a stâlpului și temeliei Adevărului; tot Foișorul deconspiră înțelesul seriei stâlpilor lui Horia Bernea; în fine, Foișorul îmbie la descoperirea semnificației ecleziale a celor opt coloane din parcul italian din jurul palatului brâncovenesc, a căror prezență, crede pictorul, "îmbisericeste grădina".
Etajele palatului au scos din cufăr "exerciții de bizantinitate iconică", cuprinzând "admirații, proslăviri morfologice și tatonări stilistice entuziaste, precum și forme mai mature de creativitatea eclesiologică", după cum declara creatorul expoziției însuși.
În lapidarium veți găsi pășirea duhovnicească în veac, câteva versiuni de soluții bizantine tradiționale de reproducere a labei piciorului, alături de șapte ridicări de chivote.
Înzestrarea bizantină de secol VI răsare, prin expoziția de la palatul brâncovenesc, precum trunchiul de copac din mijlocul unui bloc de marmură mortuară crăpat de vremuri, văzut de mine într-un cimitir musulman de la Mangalia. La o astfel de întâmplare contemporană, Familia Regală nu putea rămâne indiferentă.
Regina Ana, Majestatea Sa însăși un pictor talentat și spontan care a urmat cursuri de belle-arte la Paris și la New York, asemeni Elisabetei (Carmen Sylva), Mariei și Elenei, are credința că arta este cultivatoare de identitate. De altfel, Regina Maria, personalitate bizantină prin excelență, nepoată de țar și de împărăteasă, a eternizat ilustru statalitatea cu arta, prin sipetul de argint cu pietre prețioase în care și-a așezat propria inimă. Statalitate și arta, o sinteză de eroism și viziune, care trebuie că a fost și ea, la timpul ei, "percepută ca exotică, stranie și, poate, chiar monstruos inadecvată evlaviei" de la acel moment.
Dar poate motivul cel mai vibrant pentru care am ales să vin aici și să dedic acest cuvânt academicianului Sorin Dumitrescu este chivotul.

Pictorul spune, în eseul cu care ne întâmpină în expoziție, că a pus pe perete opt ridicări de chivote bizantine, din cauza modului inconfundabil în care încap în văzduh volumetriile lor omogene. "Potrivit tradiției Bisericii Una", continua artistul, "a ridica o biserică înseamnă a construi o pogorâre. A înălța o pogorâre, iată paradoxul care deosebește esențial bizantinitatea edificiului Bisericii dinainte de Schisma de elanul ascensional al goticității edificiilor de după ruptura din Duecento. Două mentalități de constructor de biserici care se exclud și care au sfârșit prin a înlocui sculpturalitatea edificiului eclezial tradițional, cu principiile secularizante ale funcționalității arhitectonice".

Am fost mișcat de această paradoxală afirmație: "ridicarea pogorârii". Privind la lumea românească și la locul pe care regalitatea îl alcătuiește astăzi, săptămână de săptămână, ca pe un culcuș inițial, ca pe o formă, o matcă a continuității și tradiției, a identității și mândriei, mi-am dat seama că lucrarea de cinci decenii de așteptare a celui mai blând Mihai din istoria românilor nu este decât o ridicare continuă a pogorârii. Și Principesa Margareta, sinteza a Elenei-mame si a lui Mihai, la început de mileniu III, nu este altceva decât continuatoarea acestei construcții umile și înflăcărate a pogorârii. A pogorârii statalității peste România sovietizată și apoi sofitelizată.

Dacă ne întâlnim astăzi, societatea civilă și regalitatea, printre coloanele Marthei Bibescu, cărămizile identitare ale Principelui Brâncoveanu, leșurile în bronz ale comunismului și tresăririle bizantine ale lui Sorin Dumitrescu, este pentru că dărăpănătura nu înseamnă ruina, pentru că inteligența nu înlocuiește înțelepciunea, pentru că politica nu substituie statalitatea, pentru că meșteșugul nu ia locul viziunii, pentru că temerarii nu sunt aventurieri și, mai presus de toate, fiindcă cel mai puternic aliat al României este răbdarea.
Iar faptul că toate acestea se reflectă simbolic în ruinele de bizantinitate din conștiința acestui artist este amuzant, dar și dramatic. Patosul arheologic al penelului lui Sorin Dumitrescu se întâlnește astăzi cu implorarea regelui Mihai către Duhul Sfânt întru răbdare și bunătate.
Dacă este adevărat ce spuneți, domnule Dumitrescu, și expoziția de la Palatul Mogoșoaia este cea mai importantă și mai amplă expunere personală de după 1980, atunci e bine. Chiar și numai arhitectural, trecerea de la "Dalles" la "Brâncoveanu" îmbracă forma unei aprofundări.

Iar faptul de a fi zămislit în cuhnie o parte din lucrări seamănă a izbăvire. O izbăvire asemănătoare cu cea a Regelui Mihai care primea români la Versoix înainte de 1989 și, la plecare, le repara și mașina.

Demersul lui Sorin Dumitrescu ne reamintește că puterea nu aparține celor care împart lumea în dușmani și sclavi.

Coloana, pas, Biserica și chip. Ruina născătoare de înțeles identitar. Înălțarea cu umilință și crez a unei pogorâri. Aceasta nu este pictură, domnule Dumitrescu. Aceasta este regalitatea României. Radu, Principe al României

Cuvânt de însoțire

 (...) Pentru că Sorin Dumitrescu își pune întrebări pe care foarte puțini le mai au. Iar aceste întrebări sunt substanța însăși a singularității lui. Eu însumi, scriind aceste câteva rânduri, nu sunt pregătit să comentez, în vreun fel, ceea ce face. Înțeleg pur și simplu, să-l însoțesc prietenește, în spațiul fraged și fragil al unei afinități.
Care sunt întrebările lui Sorin Dumitrescu? Toate decurg dintr-una singură: Cum poate cineva să fie pictor creștin astăzi? Răspunsurile care circulă (în cazurile, rare, în care întrebarea se pune totuși) sunt divagatorii. Versiunea schizoidă e mereu la îndemână: credința e una, arta e alta. În atelier ești pictor, la biserică ești creștin. Nu e musai să le amesteci. Ba e chiar preferabil să le ții la distanță. Există și versiunea "luminată": creștin în secolul 21 ? Pe cine mai interesează o asemenea defazare? În sfârșit, există versiunea nătâng confortabilă: poți face, la comandă, artă creștină, pastișând, cuminte, modele mai vechi, bizantine sau clasicizate, cu mediocre exigențe de meșteșug.
Un om și un artist întreg nu vor asuma niciodată asemenea soluții. Problema care se pune este: cu poți rămâne liber în limite canonice, cum poți fi contemporan în variantă atemporală, cum poți împăca smerenia cu personalitatea, asceza cu senzualitatea, riguarea cu pathosul? Cum poți fi ascultător cu tradiția fără să fii flasc și previzibil, cum poți fi nou fără orgoliu, conform fără să fii convențional, evlavios fără pietism și fără ipocrizie?
Răspunsurile lui Sorin Dumitrescu se organizează în jurul a trei repere inconturabile:
 1 Nu există cercetare de limbaj în sfera artei creștine(și, în fond, a artei religioase în genere) fără o cultură teologică. Recursul la "instinct", "intuiție", frison sentimental, fantezie ludică etc. nu are ce căuta în atelierul căutătorului. El trebuie să știe, istoric și dogmatic, care este suportul doctrinar și eclezial al căutării sale. Sorin Dumitrescu este un caz unic în această privință: nu improvizează, nu îngăduie simplei opinii private să submineze adevărul Tradiției, nu lasă "inspirației" ceea ce e o chestiune de cunoaștere. Imaginile sale "dau de văzut" o substanță teologică bine stăpânită, un univers coerent de teme și simboluri ale Bisericii.
 2 Înțelegerea artei creștine e vagă și parțială, dacă nu pornește de la o experiență spirituală nemijlocită. Fără participare liturgică, fără trăire rituală, fără ritmica practicii religioase, stricta cultură teologică e un eșafodaj abstract, iar arta icoanei o gesticulație vidă, aplicare mecanică a unui rețetar. Lecturile și deprinderea analizei vizuale nu pot da socoteală singure de rosturile imaginii sacre, nu pot lămuri "modul de funcționare" al nevăzutului.E nevoie, în plus, de viață comunitară și rugăciune.
 3 Pentru a te înscrie în tradiția artei creștine trebuie să o studiezi în datele ei concrete, în contextul ei originar. E ceea ce Sorin Dumitrescu numește "arheologia artei bizantine", Studiul atent al freșcelor și icoanelor medievale, reconstituirea lor analitică, detaliul adus în gros-plan, reflecția tenace asupra compoziției, proporțiilor, desenului, toate acestea sunt indispensabile pentru cel care vrea să ajungă nu doar la o înțelegere arhivistică a lucrărilor, ci la familiaritate, empatie, conviețuire.
Dar dincolo de aceste trei repere mai e ceva. Sondajul "arheologic" în măruntaiele artei bizantine duce, în final, la descoperirea unei dimensiuni, pe care numai practicantul, numai cel angajat direct, cu uneltele și îndemânarea sa, în producerea icoanei, o poate presimți: e componenta pneumatică a creativității, intervenția indicibilă, neanalizabilă a Duhului. El te ajută, sau te abandonează, îți deschide noi perspective și obturează altele, ți se alătură, sau ți se opune. Creatorul imaginii își descoperă, astfel, anonimitatea. Află că nu face decât ceea ce face prin el, că nu e decât un releu, un receptacul. Și că a înțelege efortul vechilor iconari nu înseamnă a găsi o "explicație" pentru opera lor, ci, mai curând, a percepe elocventa, supra-luminoasa lor muțenie.  Andrei Pleșu

Lucrări de Sorin Dumitrescu - selecție

Premii și distincții
 1974 Premiul pentru ilustrație de carte, Maastricht
 1974 Premiul pentru Tineret al U.A.P
 1980 Premiul pentru Pictură al U.A.P
 1980 Mențiunea de Onoare a Festivalului Internațional de Carte de la Leipzing
 1982 Medalia de bronz a Concursului Internațional de Carte de la Leipzing
 2000 Ordinul național "Serviciul Credincios" în grad de Comandor (1 decembrie 2000) "pentru realizări artistice remarcabile și pentru promovarea culturii, de Ziua Națională a României"
 2008 Crucea Casei Regale a României

Note

Bibliografie
 Catalogul Expoziției Sorin Dumitrescu, text de Dan Hăulică, București, 1980;
 Sorin Dumitrescu, 13 pictori romani, de Alexandra Titu, Editura Meridiane 1987;
 Biserici, Pasul, Coloana, Ruina - Centrul Cultural Palatele Brâncovenesti, 2007;
 Sorin Dumitrescu, LEXICON critic și documentar Pictori, Sculptori și Desenatori din România Secolele XV-XX, autor Mircea Deac, Editura Medro, 2008.

Legături externe
 Membrii Academiei Române din 1866 până în prezent – D
 http://www.princeradublog.ro/jurnal/ridicarea-pogorarii/
 Sorin Dumitrescu - Spiritualitate, numărul 766, anul 2007, Claudiu Tarziu, Formula AS
 Omul vulcanic: Sorin Dumitrescu, 17 septembrie 2008, Dorana Cosoveanu, Ziarul de Duminică
 Iconarul marturisitor , 30 octombrie 2008, Marius Vasileanu, România liberă

Graficieni români
Pictori români în viață
Editori români
Eseiști români
Artiști plastici români
Profesori universitari români
Membri corespondenți ai Academiei Române
Artiști români în viață

Nașteri în 1946
Profesori români în viață
Bucureșteni

Sorin Dumitrescu


Veliki duh (Great Spirit), "Veliki duh" engleski je prijevod imena boga stvoritelja u mnogim indijanskim tradicijama, posebice plemenima Algonquian i Siouan. Budući da su plemena Algonquian bila prve indijanske kulture s kojima su se susreli govornici engleskog jezika, "Veliki duh" postao je uobičajeni izraz koji se općenito odnosi na indijanska božanstva stvoritelja, a također se često koristio kao riječ za "Boga" u prijevodima kršćanskih tekstova na domorodački američki jezici. Doista, mnogi Indijanci smatraju da su Veliki Duh i kršćanski Bog jedno te isto. Drugi američki domoroci manje su prijemčivi za ovu ideju, vjerujući da su današnju predodžbu o Velikom Duhu uglavnom izgradili misionari. Istina je vjerojatno negdje u sredini - mnoge indijanske plemenske tradicije definitivno su uključivale neki oblik Velikog Duha u svoje mitove o stvaranju i vjerske rituale, ali neka plemena nisu imala takve tradicije sve do kolonizacije. I u drugim plemenima, iako je oduvijek postojalo vjerovanje u Velikog Duha ili Veliki Misterij koji je osiguravao red u duhovnom svijetu, ovaj sustav vjerovanja postao je značajno izmijenjen nakon kontakta s kršćanstvom i moderne koncepcije indijanskog Velikog duha možda nisu vrlo točan prikaz izvorne domorodačke duhovnosti.

Domorodački nazivi Velikih duhova po plemenima
 Gudatrigakwitl, Above Old Man (Wiyot Great Spirit)
 Apistotoke (Blackfoot Great Spirit)
 Caddi-Ayo (Caddo Great Spirit)
 Chebbeniathan (Arapaho Great Spirit)
 Gici Niwaskw (Abenaki Great Spirit)
 Gichi Manidoo (Ojibwe Great Spirit)
 Ha-Wen-Neyu (Huron Great Spirit)
 Kisulkw (Micmac Great Spirit)
 Ketanitowet (Lenape Great Spirit)
 Maheu (Cheyenne Great Spirit)
 Orenda (Iroquois Great Spirit)
 Tamosi, Sky-Chief (Carib Great Spirit)
 Ixtcibenihehat, Spider of Heaven (Gros Ventre Great Spirit)
 Tirawa Atius (Pawnee Great Spirit)
 Utakké (Carrier Great Spirit)
 Wakantanka (Sioux Great Spirit)
 Wakanda (Omaha Great Spirit)

Izvori

Veliki duh


An Malaxis lobulata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Louis Otho Otto Williams. An Malaxis lobulata in nahilalakip ha genus nga Malaxis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Malaxis

Malaxis lobulata


Gianpiero Lambiase é um engenheiro ítalo-britânico que atualmente é o engenheiro de corrida de Max Verstappen na equipe de Fórmula 1 da Red Bull Racing.

Carreira
Lambiase começou sua carreira na Fórmula 1 em  com a Jordan e trabalhou com a equipe de Silverstone por 10 anos, mesmo após a equipe ser transformada na Midland, Spyker e Force India. Em  ele trabalhou como engenheiro de desempenho para Giancarlo Fisichella guiando o italiano para a primeira pole position e pódio da Force India no Grande Prêmio da Bélgica de 2009.

Em 2010, Lambiase se tornou engenheiro de corrida de Vitantonio Liuzzi e quando o italiano saiu no final da temporada, assumiu a mesma função para Paul di Resta. Ele trabalhou com o escocês por três anos antes de ser substituído por Sergio Perez em . Depois de trabalhar com o mexicano por uma temporada, ele se transferiu para a Red Bull Racing em busca de um novo desafio.

Na Red Bull, ele se juntou a Daniil Kvyat como engenheiro de corrida em  e manteve sua posição quando Kvyat foi substituído por Max Verstappen. Em sua função atual como engenheiro de corrida, ele é responsável por todas as comunicações na pista com o piloto e pela configuração do carro de Fórmula 1. Lambiase é conhecido por ser extremamente direto e preciso em suas comunicações no rádio que Verstappen frequentemente elogia.

Engenheiros automotivos do Reino Unido
Ingleses de ascendência italiana
Pessoas da Fórmula 1

Gianpiero Lambiase


Enomoto (written:  or ) is a Japanese surname. Notable people with the surname include:

, Japanese baseball player
, Japanese voice actress and singer
, Japanese model and actress
, Japanese painter
, Japanese footballer
, Japanese business executive and space tourist
Isami Enomoto (1929-2016), American ceramicist
, Japanese footballer
, Japanese actress
, Japanese comedian
, Japanese footballer
, Japanese singer-songwriter
, Japanese manga artist
, Japanese poet
, Japanese basketball player
, Japanese manga artist
, Admiral of the Imperial Japanese Navy
, Japanese footballer
, Japanese footballer
, Japanese ice hockey player
, Japanese Blogger

Fictional characters
, a character in the manga series First Love Limited
, a character in the manga series Love Lab

See also
Enomoto: New Elements that Shake the World, a manga series by Shunji Enomoto

Japanese-language surnames

Enomoto


Gadern ist der Name folgender Orte:

 Gadern (Wald-Michelbach), Ortsteil der Gemeinde Wald-Michelbach, Kreis Bergstraße, Hessen
 Gadern (Gemeinde Taufkirchen), Ortschaft der Gemeinde Taufkirchen an der Pram, Bezirk Schärding, Oberösterreich

Gadern


محمد أحمد نعمان سياسي يمني ولد في قرية ذو لقيان عزلة ذبحان قضاء الحجرية لواء تعز. تبوأ عدة مناصب أبرزها نائب رئيس وزراء وزير خارجية اليمن الشمالي.

حياته
 1933 - ولد في أواخر شهر مارس في عزلة ذبحان قضاء الحجرية لواء تعز. وهو أكبر أبناء الأستاذ أحمد محمد نعمان.
 1941 - 1944 تلقى علوم الأولية على يدي أبيه في ذبحان وتعز.
1944-1948 بعد وفاة والدته هرب إلى عدن مع أخيه عبد الرحمن ليلحقا بأبيهما والشهيد القاضي محمد محمود الزبيري وواصلا دراستهما هناك في مدرسة بازرعة ومدرسة النجاح والبادري واسهما في الحركة من خلال بيع الصحف ونسخ المحررات الموجهة من الأحرار إلى الزعماء العرب واليمنيين. وشارك في العام 1946 في مظاهرة منددة بزيارة ولي العهد أحمد بن يحيى حميد الدين الذي وصل لمفاوضة الأحرار لاستعادتهم إلى تعز.
 1948 سجن في سجن الرادع بصنعاء إثر فشل ثورة 1948م. وواصل دراسته الثانوية بصنعاء.
 1949-1955 انتقل إلى حجة حيث سجن والده، وأسهم في إدارة المدرسة المتوسطة التي أنشأها أبوه وعمل مدرسا فيها وتزوج في آخر العام 1950م.
 1953 خلال إقامته في حجة قام بأول دراسة استطلاعية عن مستقبل اليمن شاركه فيها العديد من الأحرار المسجونين حينذاك عام 1953م نشرت عام 1963م في كتاب «من وراء الأسوار».
 1954 وجه باسم الأحرار الجمهوريين مذكرة إلى الرئيس جمال عبدالناصر يقترح فيها ترتيباً لمستقبل اليمن عقب رحيل الإمام أحمد إنشاء مجلس وصاية عربية مكون من «مصر والسعودية وسوريا» تهيئة لسد الفراغ الذي سيخلفه رحيل الإمام.
 1955 عمل ضمن سكرتارية ولي العهد محمد البدر أثناء انقلاب عام 1955م الذي دام أسبوعاً. فر إلى عدن من تعز في 8 أغسطس بعد هروب أبيه إلى القاهرة عبر جدة.
 1955-1962 وفي عدن أسهم في تأسيس العديد من التنظيمات والتيارات السياسية (الجبهة الوطنية المتحدة 1955)، والنقابات العمالية والمؤتمر العمالي 1956، أنشأ مطبعة الجماهير التي كانت تطبع فيها أدبيات الأحرار 1956وتولى مهام الثقافة والإعلام والنشر بالاتحاد اليمني.. كما كان مسؤولا تنظيمياً عن نشاط (حزب البعث العربي الاشتراكي بعدن 1959). وتبنى الدعوة إلى الجمهورية والوحدة اليمنية عبر مقالاته ومحاضراته. فكان داعيتها الأول.
 ظل متنقلا بين القاهرة وعدن إلى أن قامت ثورة السادس والعشرين من سبتمبر 1962م وعمل في السلك الدبلوماسي، ودعم من مختلف مواقعه في الصفوف الأمامية في شمال الوطن حركة التحرر في جنوب الوطن.
 1964 اشترك ضمن الوفد الجمهوري إلى مؤتمر أركويت بالسودان
 1965 اشترك ضمن وفد السلام اليمني الذي ترأسه القاضي عبد الرحمن الإرياني زار عددا من البلدان العربية لشرح أهداف مؤتمر خمر للسلام. وفي منتصف أغسطس سُفِّر إلى بيروت عند واختلافه مع المسئولين عن شؤون اليمن في السلطات المصرية الذين وضعوه تحت المراقبة الدائمة. شارك ضمن الوفد الجمهوري الشعبي الذي استقبله الملك فيصل بن عبد العزيز بالسعودية لبحث حل مشكلة اليمن.
 1966-1967 استقر في بيروت وطاف عددا من البلدان العربية والأوروبية مناشدا للتدخل في الإفراج عن الحكومة اليمنية المعتقلة بالقاهرة.. كما كرس نشاطه للدعوة إلى المصالحة الوطنية وجمع آراء اليمنيين حولها. وإجراء اتصالاته الخارجية بشأنها.
 1968 عاد للمشاركة في العمل السياسي المباشر في اليمن إثر قيام حركة 5 نوفمبر 1967م
 1969 كلف بالسفر إلى بريطانيا لبحث اعتراف الحكومة هناك بالنظام الجمهوري.
 1970-1971 شارك في الإعداد لمشروع الدستور الدائم للجمهورية وصياغته والتحضير لانتخابات مجلس الشورى ثم المجلس الجمهوري.
 اهتم بإجراء مسح عام لليمن لوضع خريطة واضحة عنها، وكذا البحث عن الثروات الطبيعية مائية ونفطية ومعدنية فيها.
 تولى ترتيب زيارة أول رئيس جمهورية يمني وهو القاضي عبد الرحمن الإرياني إلى المملكة العربية السعودية بعد الاعتراف كما كانت له محاولاته المباشرة وغير المباشرة سابقاً لتحسين العلافات بين البلدين الجارين.
 1972 اختص مع مجموعة من السياسيين اليمنيين بدراسة ومراجعة اتفاقيات الوحدة اليمنية الموقعة بالقاهرة ورافق الرئيس الإرياني إلى طرابلس لإجراء مباحثاته مع الرئيس سالمين رئيس الشطر الجنوبي.
 1973 أدار المباحثات اليمنية المشتركة كل من السعودية وأثيوبيا حول الحدود البرية والبحرية معهما وأصدر في زياراته إليهما في مارس ونوفمبر من نفس العام بيانات رسمية حول ذلك بصفته وزيراً لخارجية اليمن الشمالي كلف ووزير خارجية المغرب وأمين عام جامعة الدول العربية في أكتوبر بنشاط سياسي عربي يؤدونه في الأمم المتحدة.
 1974 عرض على مجلس الجامعة العربية مبادرة اليمن الشمالي لحل الخلاف بين اليمن الجنوبي وسلطنة عمان. وتم إقرار المبادرة وشكلت لجنة عربية للتوسط بين البلدين بناء على مقترحه.
 قامت حركة 13 يونيو 1974م واستشهد بعدها بأسبوعين مساء الجمعة 28 يونيو برصاص كاتم الصوت أثناء توقفه في إحدى نقاط المرور ببيروت.

وقد ترك النعمان الابن أثره من خلال اشتراكه في رسم السياسة العامة للدولة وعلاقاتها وسماتها، ودعم المصالة الوطنية بإيقاف الحرب الأهلية بين اليمنيين في عام 1970م (الجمهوريين والملكيين) وعام 1972 (الشطرين الشمالي والجنوبي) وكان دعامة من دعائم الدولة الحديثة ورمزا من رموزها، والعمل ما وانته الحيلة على تقوية علاقة اليمن بكافة الدول الشقيقة والصديقة، وإشاعة أجواء المودة والإخاء بين الأشقاء العرب.

وتميز طيلة حياته بالنشاط والديناميكية (حتى عرف بالغوبة أي العاصفة الرملية شديدة الغبار) والذكاء والنضوج والفكر النير والرؤية الثاقبة والواقعية والصراحة الشديدة والشجاعة والجرأة في الطرح وحسن الأداء والتفوق والكفاءة في العمل والطموح والانطلاق والحوار الهادئ العقلاني والديمقراطية، والانفتاح في العلاقات سواء مع من يوافقه الرأي أو يخالفه.

المناصب التي تقلدها

 سكرتيرا لسيف الحق إبراهيم رئيس مجلس الشورى في حكومة ثورة 1948م.
 مديرا مساعدا بالمدرسة المتوسطة بحجة ومدرسا فيها 1950-1954م.
 أمينا عاما للإتحاد اليمني ومسؤولا عن لجنة الثقافة والنشر 1955-1962م.
 مساعدا للأمين العام للإتحاد الدولي لنقابات العمال العرب 1960م.
 القائم بأعمال السفارة اليمنية في القاهرة 1962م.
 وزيرا مفوضا لليمن بيوغسلافيا وبون 1962-1963م.
 وزيرا للدولة لشؤون رئاسة الجمهورية 1963م.
 عضوا في المكتب السياسي ونائبا لرئيس المجلس التنفيذي (مجلس الوزراء) الفريق حسن العمري  1964م.
 مندوبا دائما للجمهورية العربية اليمنية في الجامعة العربية يالقاهرة 1964م.
 سفيرا متجولا 1965-1970م.
 أمين السر ومستشاراً سياسياً لرئيس المجلس الجمهوري. 1971م
 سفيرا مقيما في باريس 1971-1972م. وغير مقيم في سويسرا وهولندا وبلجيكا ولوكسمبورج 1972م.
 نائبا لرئيس مجلس الوزراء القاضي عبد الله الحجري ووزيرا للخارجية 30/12/1972-6/12/1973م.
 مستشارا سياسيا لفخامة رئيس المجلس الجمهوري القاضي عبد الرحمن الإرياني 9/12/1973- 13/6/1974م.

كتاباته وآثاره الفكرية

1- إلى الشعب اليمني 1955

2- فيساع فيساع الإمام مريض 1956

3- لكى نفهم القضية 1957

4- الحركة الوطنية في اليمن (حركتنا أين تقف اليوم؟) 1959

5- التاريخ الأثم 1960

6- التأميم في اليمن 1961

7- ليقف النزيف في اليمن 1962

8- أبجديات نقابية 1962

9- أحاديث نقابية 1962

10- من وراء الأسوار 1963

11- أزمة المثقف اليمني 1964

12-الوطنية لا الحقد 1964

13- الزبيري داعية السلام لم يمت 1965

14- الأطراف المعنية في اليمن 1965

15- محاضرات ومناقشات متعلقة بحركة الأحرار اليمنيين والنشاط السياسي اليمني والعربي (حركة الأحرار البواعث والنتائج)، (الذاتية الفلسطينية)، (المثقف ودوره في بناء المجتمع).

نشرت هذه الكتيبات والمحاضرات وبعض المراسلات في كتاب «الشهيد محمد أحمد محمد نعمان الفكر والموقف» مارس 2001 جمع وإعداد لطفي فؤاد أحمد محمد نعمان «نجل شقيق الشهيد».

كما نشر له تفريغاً لتسجيلات صوتية خاصة:
- حركة المعارضة والسياسة الخارجية اليمنية.

وكتيب وثائقي

- محمد أحمد نعمان الذكرى والفكرة (طبع)

- مقابلة مع باحثي مركز دراسات الشرق الأوسط بالجامعة الأميركية (قيد الطبع).

المراجع

أشخاص من محافظة تعز
رؤساء وزراء اليمن
سياسيون يمنيون مغتالون
مواليد 1933
وزراء خارجية اليمن
وفيات 1974

محمد أحمد نعمان


توشهافن  هي عاصمة جزر فارو وأكبر مدنها. تقع في الجزء الجنوبي من الساحل الشرقي لجزيرة ستريموي وهي أكبر جزر فارو في المساحة وعدد السكان حيث قدر عدد سكان تورسهافن سنة 2008 بحوالي 19,000 نسمة.

أسس الفايكنغ برلمانهم في شبه جزيرة تينغانس في تورسهافن سنة 825 م، ومنذ ذلك الحين ظلت تورسهافن عاصمة لجزر فارو، وهي اليوم المركز الإداري والاقتصادي والثقافي لجزر فارو بلا منازع.

أصل الكلمة

أصل الكلمة من المرجح أنه يدل على اسم إله الرعد والبرق في الميثولوجيا الإسكندنافية .

المناخ

نظراً لقربها من تيار الخليج، فتوشهافن تتميز بصيف بارد، وشتاء معتدل مع درجات حرارة في العادة لا تصل إلى درجة التجمد.

توأمة

لتوشهافن اتفاقيات توأمة مع كل من:

 أسكر
 غارذاباير
 ريكيافيك
 ماريهامن

 ريولوناتو

 كوبنهاغن
 هلسنكي
 نوك
 أوسلو
 ستوكهولم

أعلام

 ريكارد لونغ
 اتلي جيريجيرسين
 ليفي هانسن
 بول ميكلسين
 نيلس فينسن

المراجع

أماكن ساحلية مأهولة في جزر فارو
أماكن مأهولة أسست في القرن 10
أماكن مأهولة في جزر فارو
عواصم أوروبا
قوالب جزر فارو
مرافئ وموانئ جزر فارو

توشهافن


, numită și Ziua Păpușilor sau Ziua Fetelor, este o zi specială în Japonia. Sărbătorită în fiecare an la 3 martie, platformele acoperite cu un covor roșu sunt folosite pentru a afișa un set de păpuși ornamentale  reprezentând Împăratul, Împărăteasa, însoțitorii și muzicienii în rochia tradițională a curții din perioada Heian.

Referințe

Legături externe

 Hinamatsuri (Doll's Festival)
 Hinamatsuri in Sado, Niigata, Japan (Doll's Festival)
 Video on Hinamatsuri  (Hinamatsuri Girls' Day | Doll's Festival)

Festivaluri în Japonia
Sărbători din Martie
Păpuși japoneze

Hinamatsuri