Mercure sınıfı sahil tipi bir mayın tarama gemisi olarak "Askeri Savunma Yardım Paktı" dahilinde Amerikan AMS-254 tanımlaması ile Fransa'daki Cherbourg kentinde kurulu Constructions Mécaniques de Normandie (CMN) tersanesi tarafından 1955 Ocak ayında kızağa kondu. 7 Şubat 1955'te inşası devam eden geminin tanımlaması MSC-254 olarak değiştirildi. 21 Aralık 1957 tarihinde denize indirilen tekne 20 Aralık 1958'de Mercure ismi ve M-765 borda numarası ile Fransız Donanması'na katıldı. Bu sınıfa ait ilk ve tek Fransız Donanması gemisidir ve kendisinden sonra gelen mayın harbi gemi sınıfları için
örnek teşkil etmiştir.

Brest'deki 23ncü Mayın Tarama Kısmı'na (23ème Division de Dragueurs) tahsis edilen gemi daha sonra yedek kadroya alındı ve Cherbourg limanına çekildi. 1979-80 yılları arasında yine Cherbourg'da kurulu Direction des Consctructions Navales (DCN) tersanesi tarafından bir devriye gemisi olarak tadil edilen tekne, 19 Aralık 1980 tarihinde P-765 borda numarası ile tekrar Fransız Donanması'na katıldı. Balıkçılık koruma ve kontrol amacı ile kullanılan geminin mayın tarama ekipmanları söküldü, arka güverte bölümünde mürettebat için ek bir kabin yapıldı, Mercedes-Benz dizel motorları Fransız yapımı SACM MGO motorları ile değiştirildi ve yeni elektronikler eklendi (Decca 1226 radar vs.). Esas olarak La Pallice kentinde üslenen Mercure, Lorient limanında 27 Nisan 1991'da hizmet dışı kaldı ve 1992 yılında sökülmeye başladı.

Mercure = Merkür, Roma Mitolojisinde haberci tanrı.

Ayrıca bakınız
 Fransız Donanması mayın harbi gemileri

Mercure sınıfı mayın tarama gemisi

M-765 FS Mercure


An Bambusa oliveriana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni James Sykes Gamble. An Bambusa oliveriana in nahilalakip ha genus nga Bambusa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Bambusa

Bambusa oliveriana


Prema hinduističkoj mitologiji, Revati (रेवती) kći je kralja Kakudmija te supruga Balarame (बलराम), brata boga Krišne. Spomenuta u spjevu Mahabharati, kao i u Bhagavati Purani i Vishnu Purani, Revati je štovana kao božica (devi).

Revati i njezin otac otišli su u Brahmaloku, svijet Brahme, boga stvoritelja jer je otac htio pronaći najboljeg muža kćeri, nadajući se da će Brahma pomoći. Kad su Revati i Kakudmi stigli, morali su čekati da gandharve završe svirku pred Brahmom, a nakon izvedbe, Kakudmi se naklonio i Brahmi pokazao popis kandidata za zeta, na što se Brahma glasno nasmijao, objasnivši da vrijeme teče različito na različitim svjetovima, što znači da su svi kandidati (na Zemlji) odavno umrli. Brahma je predložio da se Revati uda za Balaramu, čiji je brat avatar boga Višnua.

Nakon što su se otac i kći vratili na Zemlju, bili su zaprepašteni promjenama krajolika, kao i duhovnim propadanjem čovječanstva. Revati se udala za Balaramu, kojem je rodila sinove Nisathu i Ulmuku te kćer Vatsalu. Nakon suprugove smrti, Revati je postala sati.

Izvori i bilješke

Mitološki Indijci
Hinduističke božice

Revati


هنا قائمة ببلديات مقاطعة آبلة  الواقعة في منطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا المائلة قليلاً إلى الغرب.

بلديات آبلة
قوائم بلدية في إسبانيا

قائمة البلديات في آبلة


Franz Kuchenbuch III (* 15. Oktober 1863 in Müncheberg; † 16. August 1944 in Stendal) war ein deutscher Gewerberat und Heimatforscher.

Franz Kuchenbuch war der Sohn des Juristen, Malers und Heimatforschers Franz Kuchenbuch II. Von 1904 bis 1944 leitete er ehrenamtlich als Kustos das Altmärkische Museum in Stendal. Er gehörte 1940 zu den Mitbegründern der Winckelmann-Gesellschaft.

Eine von ihm zusammengestellte Bibliographie zur Geschichte der Altmark blieb Manuskript und wurde erst 1970 vervielfältigt.

Sein Sohn war der Prähistoriker Freidank Kuchenbuch.

Veröffentlichungen
 Das Lias-Vorkommen bei Volkmarsen. In: Jahrbuch der Königlichen Preußischen geologischen Landesanstalt und Bergakademie 11, 1890, S. 74–101 Volltext
 Eine neue Hansaschüssel aus Stendal, In: Stendaler Beiträge 5, 1928, S. 272–284.
 Ein Salzwedeler Chirurgen-Hausbuch aus dem 17. und 18. Jahrhundert. In: Stendaler Beiträge 6, 1937, S. 461–479
 Gustav Nachtigal und seine Heimat. In: 600 Jahre Gymnasium zu Stendal. Festschrift. 1338–1938. Stendal 1938, S. 23–28
 Bibliographie zur Geschichte der Altmark. 4 Bde. Universitäts- und Landesbibliothek, Halle 1970

Literatur
 Martin Wiehle: Altmark-Persönlichkeiten. Biographisches Lexikon der Altmark, des Elbe-Havel-Landes und des Jerichower Landes (= Beiträge zur Kulturgeschichte der Altmark und ihrer Randgebiete. Bd. 5). Dr. ziethen verlag, Oschersleben 1999, ISBN 3-932090-61-6, S. 96.

Heimatforscher (Sachsen-Anhalt)
Deutscher
Geboren 1863
Gestorben 1944
Mann

Franz Kuchenbuch III


Make Me Proud (engl. 'Mach mich stolz') ist ein Lied des kanadischen Rappers Drake gemeinsam mit der amerikanischen Sängerin und Rapperin Nicki Minaj. In den Vereinigten Staaten erschien das Lied am 16. Oktober 2011 als zweite Single seines zweiten Albums Take Care. Am 27. März 2012 wurde Make Me Proud in den Vereinigten Staaten mit einer Platin-Schallplatte für über 1.000.000 verkauften Einheiten ausgezeichnet. Es ist die vierte Single aus Drakes Album Take Care, welcher dieses Kunststück gelang.

Hintergrund
Drake veröffentlichte Make Me Proud am 13. Oktober 2011 auf seinem OVO Blog und twitterte zuvor den Titel des Liedes am 25. September 2011. Das Lied hatte seine Premiere auf der Radiostation Funk Master Flexs Radiostation Hot 97. Drake sang das Lied zusammen mit Nicki Minaj erstmals in der Saturday Night Live am 15. Oktober 2011 live.

Kommerzieller Erfolg
Am 20. Oktober 2011 debütierte Make Me Proud auf Platz 97 der amerikanischen Billboard Hot 100. In seiner zweiten Woche wurde das Lied in den Vereinigten Staaten ein Top-Ten Hit und erreichte Platz 9. Mit einem Sprung von Platz 97 - 9 in den Billboard Hot 100 stellte Drake Akons 88-Plätze Sprung Rekord mit Smack That feat. Eminem, welcher fünf Jahre zuvor aufgestellt worden war, ein. In den amerikanischen Hip-Hop-Charts wurde das Lied Drakes achter Nummer-eins-Hit innerhalb von zwei Jahren. In den amerikanischen Rap-Charts wurde Make Me Proud Drakes elfter Nummer-eins-Hit, damit hat Drake die meisten Nummer-eins-Hits überhaupt.

Chartplatzierungen

Auszeichnungen für Musikverkäufe

Einzelnachweise

Lied 2011
Rapsong
Drake-Lied (Rapper)
Nicki-Minaj-Lied
Lied von Drake (Rapper)
Lied von Nicki Minaj
Platin-Lied (Vereinigte Staaten)

Make Me Proud


The Book of Truth prvi je studijski album švedskog sastava melodičnog death metala Ceremonial Oath. Objavljen je u srpnju 1993. godine. Jedini je album s Jesperom Strömbladom i Oscarom Dronjakom.

Popis pjesama

Osoblje

Ceremonial Oath
Oscar Dronjak – solo-gitara, vokal, klavijature
Anders Iwers – solo-gitara
Jesper Strömblad – bas-gitara
Markus Nordberg – bubnjevi
Dodatni glazbenici
Anders Fridén – dodatni vokal (na pjesmi 3.)

Ostalo osoblje
Fredrik Nordström – produkcija, inženjer zvuka, miks, klavijature
Ingmar Gunnard – produkcija, inženjer zvuka
Alf Svensson – naslovnica
Mikael Stanne – logotip sastava, dodatni vokal (na pjesmi 3.)
Torbjorn Samuelsson – mastering
Johan Arensberg – fotografije
Emanuel Almgren – fotografije

Izvori

Švedski glazbeni albumi
Albumi iz 1993.

The Book of Truth


Abraham Bram Stoker, (8 Kasım 1847 - 20 Nisan 1912) İrlandalı yazar.

Dünyanın en çok bilinen romanlarından  Drakula (1897) 'nın yazarıdır. Yaşadığı dönemde ünlü oyuncu Henry Irving'in kişisel asistanı ve Irving sahibi olduğu Lyceum Tiyatrosu'nu yöneticisi olarak tanınmıştır.

Yaşamı
1847'de Dublin'de dünyaya geldi. Yedi çocuklu, orta hâlli Abraham Stoker ve Charlotte Mathilda Blake Thornley  çiftinin üçüncü çocuğu idi. Babası Abraham, tiyatro tutkunu bir devlet memuruydu. Babasının adı olan Abraham adını alsa da her zaman "Bram" ismin kullanmayı tercih etti.

Stoker, yaşamının ilk yıllarında doktorların teşhis edemediği bir nedenden ötürü yatalak hasta idi. Hastalığının Guillain-Barré sendromu (GBS) olduğu söylenmiştir.  Çocukluğu yatağında annesinin anlattığı İrlanda masalları ve korku hikâyelerini dinlemekle geçti. Ülkede Büyük açlık yaşanmaktaydı. İleride yazacağı ünlü romanı Drakula'daki kurgusal salgın ve açlık öykülerinin, çocukluk yıllarında tanıklık ettiği Büyük İrlanda Patates Kıtlığı'nın etkisi olduğu düşünülür.

Sekiz yaşında iken bir gün ayağa kalktı, yürümeye başladı. Zamanla vücudu gelişen Stoker, 1864-1870 arasında öğrencisi olduğu Dublin Trinity College'in en çok ödül alan sporcusu ve Felsefe Topluluğu'nun başkanı idi. Matematik bölümünden başarı ile mezun oldu.

Öğrenimi bittikten sonra babası gibi bir devlet memuru oldu. Dublin'de devlet memurluğu görevini sürdürdüğü on yıl boyunca bir yandan da ücret talep etmeksizin tiyatro eleştirileri yazarak babasının merakını sürdürdü. 1876'da yazdığı bir yazı sayesinde dönemin oyuncusu Henry Irving ile tanışıp arkadaş oldu.

Öğrencilik günlerinden tanıştığı Florence Balcombe ile 1878'de evlendi; bu evlilikten bir oğlu oldu (1879). Stoker çifti evliliklerinin ilk yılında Londra'ya yerleşti. Devlet memurluğundan istifa eden Abraham Stoker, Londra'da dost Henry Irving'in sahibi olduğu Lyceum Tiyatrosu'nda yöneticiliğe başladı ve bu görevi 27 yıl sürdürdü. Irving'in asistanı olması nedeniyle dönemin pek çok önemli sanatçı ve politikacısıyla tanışma fırsatı buldu.

Irving'in yanında işini sürdürürken yazarlığı da bırakmadı. İlk kitabı (The Duties of Clerks of Petty Sessions in Ireland) 1879'da yayımlandı. Macar yazar ve seyyah Armin Vambery ile tanışması ona Drakula için ilham verdi. Irving'in turneleri sırasında onunla beraber dünyayı gezmiş olsa da Doğu Avrupa'ya hiç gitmemişti. Yıllarca Avrupa folklorunu ve vampir mitolojisini inceledi. 1890'da yazmaya başladığı Dracula romanını  1897'de baskıya verdi (Yayıncılar romanı çok uzun bulduğu için romandan çıkarttığı giriş kısmı Dracula' s Guest ilk basımlarda yer almamıştır. Stoker'ın ölümünden sonra eşi bu bölümü yayınlamıştır.)

Adı günümüzde Drakula ile özdeşleşse de kendi zamanında daha çok, Irving'in ölümünden sonra, yazdığı Personal Reminiscences of Henry Irving (1906) adlı kitabı ün yaptı  Drakula'nın ünlendiğini göremeden 20 Nisan 1912'de hayatını kaybetti. Ölüm sebebinin frengi olduğu öne sürülmüştür. Cenazesi yakılan sanatçının külleri Londra'daki Golders Green Krematoryumu'ndadır.

Eserleri
 Drakula
 Denizin Esrarları (The mistery of the sea, 1902)
 Yedi Yıldızlı Mücevher (The Jevel of Seven Stars, 1904)
 Kefenli Kadın (Lady of the Shroud, 1909)
 Beyaz Solucanın İni (The Laires there from)

Kaynakça

1847 doğumlular
1912 yılında ölenler
İrlandalı yazarlar
19. yüzyıl İrlandalı roman yazarları
20. yüzyıl İrlandalı roman yazarları
Dublin doğumlu yazarlar
Drakula
Cenazesi yakılarak icra olunan kişiler
The Daily Telegraph kişileri

Bram Stoker


Dojenče je naziv, koji se obično primjenjuje na vrlo malu djecu mlađu od jedne godine, tj. u razdoblju kada se pretežito prehranjuju dojenjem. Definicije se mogu razlikovati i mogu uključivati djecu do dvije godine. Nakon toga počinje rano djetinjstvo. Novorođenče je naziv stadija u razvoju ljudskog bića, od rođenja do navršenih 28 dana. Tome prethodi prenatalni razvoj čovjeka od začeća do rođenja.

Dojenče bi do svog petog mjeseca života trebalo udvostručiti svoju težinu, a do prvog rođendana obično ima trostruku težinu od one na porodu. Prehrana se zasniva na majčinom mlijeku, koje zadovoljava sve potrebe dojenčeta. Nizom dugogodišnjih istraživanja potvrđene su prednosti majčinog mlijeka za zdravlje, rast i razvoj djece, a tako i za zdravlje njihovih majki. Majčino mlijeko sadržava mnogo komponenata, koje imaju važnu nutritivnu i imunološku ulogu za dijete. Dojenje ima važnu zaštitnu ulogu i za majku. Velika važnost pridaje se promoviranju što duljeg dojenja s ciljem očuvanja i unapređenja zdravlja djeteta. Nakon 4. – 6. mjeseca života dojenče posjeduje fiziološku zrelost za gutanjem pa se može započeti s dohranom tj. uvođenjem krute hrane. Dohrana dojenčeta obično počinje oko šestog mjeseca života s kašicama od voća i žitarica, a u kasnijim mjesecima u prehranu se polako dodaje meso, povrće, riba i masnoće. Plač je jedini način komunikacije s okolinom u ranoj dobi, posebice prvih šest mjeseci, kojim se izražava glad, žeđ, bol, osjećaj osamljenosti, pospanost.

Dijete obično prohoda u razdoblju između 9 i 15 mjeseci starosti. Prije nego što prohoda, dojenčad obično puže, mogu stajati ili sjediti uspravno. Nerijetko se događa dojenčadi, da prohodaju i u razdoblju između 17. i 19. mjeseca. Postoje i sprave, poput hodalica i sl., koje pomažu djeci da prohodaju držeći se za njih, a ipak imajući kontrolu kretanja. Dok dojenčad ne nauči hodati, nosi se na rukama, drži se u nosiljkama ili se vozi u kolicima. Većina naprednih država, ima zakone koji zahtijevaju dječje autosjedalice u motornim vozilima.

Eksperimenti su rađeni kod dojenčadi do četiri mjeseca starosti, koristeći ugodan dodir (milovanje ili maženje) i neugodan dodir (bockanje, štipanje ili škakljanje). Dojenčad koja je primila ugodan dodir rjeđe je plakala, a također bila glasnija i osmijehivala se više od dojenčadi, koja je bila izložena neugodnim dodirima. Dojenčad koja je više bila izložena neugodnom dodirivanju imala je više emocionalnih problema i problema u ponašanju kasnije u životu. Niža količina fizičkog nasilja kod odraslih otkrivena je u kulturama s većom razinom ugodnoga fizičkog dodira.

Izvori

Obitelj
Djetinjstvo
Ljudski razvoj

Dojenče


Horia Cristian (n. ) este medic primar chirurg, coordonator al centrului de politraumatologie "Casa Austria" din cadrul Spitalului Clinic Județean de Urgență  "Pius Brînzeu" Timișoara.

A deținut două mandate de  deputat român, în Parlamentul României,  ales în 2008 și 2012 din partea Partidului Național Liberal, în Timișoara, Colegiul I. A ocupat funcțiile de secretar al Comisiei de Sănătate și Familie din Camera Deputaților în mandatul 2008-2012 și respectiv vice-președinte al Comisiei de Sănătate și Familie din Camera Deputaților în mandatul 2012 - 2106.

A ocupat funcția de Președinte-Director General al Casei Județene de Asigurări de Sănătate Timiș în perioada 2006 - 2008.

A ocupat funcția de Director Cercetare-Dezvoltare a Spitalului Clinic județean de Urgență Timișoara în perioada 2005-2006.

Membru al corpului didactic al UMF "Victor Babeș " Timișoara din anul 1992.

Vezi și
 Legislatura 2012-2016 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Deputați români 2012-2016
Deputați români 2008-2012
Politicieni români în viață
Medic chirurg Timișoara

Horia Cristian


Ivan Bolica, Ivan Bona, Ivan Bona – Bolica (Kotor, oko 1520. – Kotor, 1572.), hrvatski renesansni pjesnik latinist iz Boke kotorske, Crna Gora.

Životopis
Rodio se u Kotoru u uglednoj patricijskoj obitelji od oca kotorskog plemića Nikole Ivanova de Bone i majke Pave (Paule) Zagurović. Ivan se potpisivao kao Bona (Bunić), a nikada kao Bolica niti Boliris. Ranije je Ivan bio uvrštavan među Bolice. Ivanova supruga Trifuna je iz roda Bolica. Nedvojbeno Ivan Bolica potjeĉe iz ugledne kotorske obitelji čijoj grani pripadaju i dubrovački Bunić. Studirao je pravo u Padovi. Obnašao dužnosti u kotorskoj gradskoj upravi: općinski odvjetnik, ĉlan Malog vijeća, poslanik u Veneciji, a pet puta bio je izabran i za suca. Stvarao je na latinskom i talijanskom jeziku. Najpoznatije mu je djelo Descriptio urbis et sinus Ascriviensis (Opis zaljeva i grada Kotora) nastalo između 1538. i 1551. godine. Djelo je epilij i ispjevan je u 331 heksametru. Posvetio ga je nećaku Iliji Zaguroviću (Zagureviću). Bolica zaziva muze da bi ga nadahnule u pisanju, ali ne grčkim, nego ilirskim, koji žive na planinama uz Kotor - Lovćenu i Vrmcu. Bolica zazivanjem ilirskog priznaje osjećaj pripadnosti slavenskom narodu, jer se tad smatralo da Južni Slaveni potječu od Ilira. Prvi je put djelo izašlo kao dodatak Povijesti Dubrovnika (Storia di Raugia), talijanskog dominikanca Serafina Razzija. Bolici se pripisuje i jedan latinski epigram i jedan sonet na talijanskom jeziku. Također mu se pripisuje životopis kotorske redovnice bl. Ozane (Vita della Beata Osanna da Cattaro), koja je prema legendi odigrala važnu ulogu u ratu protiv Turaka (1538. – 1540.), koji će Bolica spomenuti u svom epiliju. Među suvremenicima je bio ugledan i nazivan "zvijezdom domovine", a njegov mještanin Ludovik Paskalić mu je posvetio dvije latinske elegije.

Boličinim radom su se bavili i obrađivali ga: Francesco Maria Appendini, Flaminio Cornaro, Milivoj Šrepel, Fran Alfirević, Antun Mayer, Risto Kovijanić, Vladimir Vratović, Relja Seferović, Luko Paljetak i Josip Gelčić.

Izvori

Životopisi, Kotor
Hrvatski pjesnici
Hrvatski latinisti
Renesansni književnici
Hrvati u Crnoj Gori

Ivan Bolica (1520.)


Clifford the Big Red Dog é uma série de livros infantis americana escrito pelo autor Norman Bridwell, sobre um grande cão vermelho chamado Clifford. Foi publicado pela primeira vez em 1963 e foi escrito pelo autor falecido Norman Bridwell. Clifford é o mascote oficial da Scholastic.

Personagens
 Clifford: Um cão vermelho macho de 2 anos cuja aparência, disposição e comportamento são baseados em um cão gigante. Seu tamanho é inconsistente: enquanto ele é frequentemente mostrado com cerca de 7,5 m de altura das patas à cabeça, Clifford pode parecer muito maior. O nome do personagem é baseado no amigo imaginário de infância da esposa do falecido criador Norman Bridwell, Norma Bridwell.
Bridwell originalmente queria nomear o cachorro "Tiny", mas sua esposa o convenceu de que "Clifford" era melhor. A dona do animal de estimação de Clifford é Emily Elizabeth. Clifford tem uma mãe, dois irmãos e duas irmãs, todos cães de tamanho normal. Clifford era originalmente o nanico da ninhada, aparentemente destinado a ser pequeno e doente, mas cresceu para um tamanho enorme aparentemente devido ao amor e cuidado de Emily Elizabeth. O personagem de Clifford foi criado quando um editor da Harper & Row aconselhou Bridwell a escrever uma história para acompanhar uma de suas fotos. Bridwell lembra que ela escolheu seu esboço de uma menina com um cão de caça do tamanho de um cavalo e disse casualmente: "Pode haver uma história nisso", porque sempre houve uma.
 Emily Elizabeth: A dona de Clifford e amiga humana, uma menina de 8 anos. Ela é frequentemente retratada montando-o como um cavalo. Ela foi nomeada para a filha do criador Norman Bridwell e baseada nas aventuras imaginárias da esposa de Bridwell. A adaptação da série de TV dá a ela um sobrenome, Emily Elizabeth Howard, e muda o plano de fundo, com ela recebendo Clifford como um presente surpresa em seu aniversário de 6 anos, em vez de escolhê-la como presente de Natal.

Lista de livros

Adaptações

VHS
Karl-Lorimar Home Video lançou o VHS Clifford's Sing Along Adventure por volta de 1986. A Warner Home Video o relançou em meados da década de 1990.

Em 1988, Scholastic Studios, Nelvana Limited e Family Home Entertainment lançaram Clifford's Fun with..., uma série de fitas de vídeo com uma música tema composta por Phillip Namanworth e Benjamin Goldstein.  Os episódios do lançamento são: "The ABC Message Service", "Clifford's Birthday Surprise", "The Scavenger Hunt", "The Rhyme Cat Rescue", "Clifford Goes to Hollywood" e "The Pet Show". O músico Brent Titcomb foi a voz de Clifford, e a atriz Alyson Court foi a voz de Emily Elizabeth.  No final da década de 1990, uma estação de televisão na Espanha transmitiu a série diretamente em vídeo por um curto período de tempo.

Televisão

A Scholastic Media produziu uma adaptação de 65 episódios exibida na PBS Kids, que foi ao ar de setembro de 2000 a fevereiro de 2003. Clifford foi dublado pelo falecido John Ritter, e Emily Elizabeth foi dublada por Grey DeLisle. Houve também uma série prequela de 39 episódios que ocorreu durante a infância de Clifford, que decorreu de setembro de 2003 a fevereiro de 2006, com Lara Jill Miller como a voz de Young Clifford. Houve também uma série prequela de 39 episódios que ocorreu durante a infância de Clifford, que decorreu de setembro de 2003 a fevereiro de 2006, com Lara Jill Miller como a voz de Young Clifford. Durante esse tempo, um filme teatral que serviu como final do show foi lançado em fevereiro de 2004 e 12 novos episódios foram lançados após a morte de John Ritter (Farewell John Ritter!). No entanto, uma nova série foi lançada em 6 de dezembro de 2019 para Amazon Prime Video e 7 de dezembro de 2019 na PBS Kids com Adam Sanders e Hannah Levinson como as novas vozes de Clifford e Emily Elizabeth, respectivamente. Eles estão retornando no CBC Kids e CBBC e TG4.

Adaptação para filme live-action

Em maio de 2012, foi relatado que a Universal Pictures e a Illumination Entertainment fariam um filme de animação live-action/CGI baseado no livro. Matt Lopez foi contratado para escrever o roteiro, enquanto Chris Meledandri e Deborah Forte produziriam o filme.
Em julho de 2013, foi relatado que a Illumination havia abandonado o projeto. Dois meses depois, foi relatado que o filme ainda estava em desenvolvimento na Universal e que havia negociações para que David Bowers dirigisse o filme. Como o filme Hop de 2011, Clifford the Big Red Dog será animado enquanto os outros personagens serão live-action. Em 1º de agosto de 2014, a Universal agendou o lançamento do filme em 8 de abril de 2016. No início de 2015, a data de lançamento do filme foi assumida por outro filme da Universal, The Boss. Em 30 de junho de 2016, foi relatado pelo Deadline Hollywood que a Paramount Pictures havia adquirido os direitos do filme. De acordo com a reportagem, "Forte decidiu levar o material em uma nova direção" e "Universal deixou a opção caducar". Foi ainda anunciado que Justin Malen foi contratado para escrever o roteiro. Em 25 de setembro de 2017, foi anunciado que Walt Becker dirigiria o filme, substituindo Bowers. O filme agora é produzido pela Scholastic Entertainment e Paramount Animation. Em 27 de fevereiro de 2019, a Paramount definiu o filme para um lançamento em 13 de novembro de 2020, assumindo o lugar do filme cancelado de ação ao vivo/CGI Rugrats. O filme apresenta a atriz mirim Darby Camp como Emily Elizabeth e Jack Whitehall como um novo personagem, Tio Casey, em seus papéis principais, com Tony Hale como Zac Tieran, o principal vilão do filme. Em 28 de agosto de 2020, o lançamento do filme foi adiado para 5 de novembro de 2021 devido à Pandemia de COVID-19. Em 25 de novembro de 2020, um trailer de 20 segundos do longa-metragem foi lançado. Então, em 26 de maio de 2021, o filme foi reprogramado para ser lançado em 17 de setembro de 2021, mas o filme foi retirado do cronograma de lançamento devido ao aumento da variante Delta. Embora tenha sido surpreendentemente exibido no CinemaCon em 26 de agosto de 2021, mais tarde foi anunciado que o filme seria lançado nos cinemas e digitalmente na Paramount+ em 10 de novembro de 2021.

Vídeo games
Série original (2000)
Clifford's Reading
Clifford's Thinking Games

Série moderna
Clifford's Learning Activities (2001)
Clifford's Musical Memory Games (2002)
Clifford's Phonics (2003)
Clifford's Big Puzzle Game (Um jogo de DVD de refeição infantil de Wendy's)

Referências

Media and Culture, 5ª ed., Richard Campbell, Christopher R. Martin e Bettina Fabos.

Ligações externas
 Site oficial da série de livros
 Clifford | PBS Kids
 A criação de Clifford

Séries de livros
Livros infantojuvenis dos Estados Unidos
Livros adaptados para a televisão
Livros adaptados para o cinema

Clifford the Big Red Dog


කෙසේ නිර්වචනය කළද මානව සුභසාධනයේ වර්ධනය ඇතුළත් සංකීර්ණ බහුමානයන්ගෙන් යුක්ත සංකල්පයක් ලෙස ආර්ථික සංවර්ධනය දැකිය හැකිය.

වර්ධනය වන ආර්ථිකයක් තුළ පවතින දරිද්‍රතාවය, විෂමතාවය හා සේවා වියුක්තිය පහළ දැමීම හා බැහැර කිරීම තුළින් ඇතිවන ප්‍රථිඵලය, ආර්ථික සංවර්ධනය ලෙස මහාචාර්ය ඩඩ්ලි සියර්ස් අර්ථ කථනය කරයි.

සංවර්ධනයේ අරමුණු 3 ක් මහාචාර්ය මයිකල් ටොඩාරෝ දක්වයි. එනම්
ආහාර, නිවාස, සෞඛ්‍ය සේවා වැනි ජීවත්වීම සඳහා අවශ්‍යදෑ නිපදවීම හා ඒවා බෙදාහැරීම පුළුල් කිරීම.
ජීවන තත්වය හා ආත්මාභිමානය ඉහළ නැන්වීම.
ආර්ථික හා සමාජ තේරීම් පුළුල් කිරීම සහ බිය දුරු කිරීම.

සංවර්ධනය මැණිම සඳහා පුළුල්ව පිළිගත් දර්ශක කාණ්ඩයක් එක්සත් ජාතීන් විසින් හඳුන්වා දෙන ලදි.
එක්සත් ජාතීන්ගේ මානව සංවර්ධන දර්ශකය (HDI) මඟින් මානව සංවර්ධනයේ මූලික පැතිකඩ 3 ක් කරා, ළඟාවීමේ සාමාන්‍ය මනිනු ලබයි. එනම්; ජීවන අපේක්ෂාව, අධ්‍යාපනික අත්පත් කරගැනීම් සහ ගලපන ලද මුල්‍ය ආදායම (PPP) (එක් අයෙකුට $)
එක්සත් ජාතීන්ගේ මානව දරිද්‍රතා දර්ශකය (HPI) මඟින් වයස අවුරුදු 28 ට පෙර මිය යතැයි අපේක්ෂා කරන ජනගහනයේ ප්‍රතිශතය, නූගත් වැඩිහිටියන්ගේ ප්‍රතිශතය, සෞඛ්‍ය සේවා හා පිරිසිදු ජලය නොලබන ජනගහන ප්‍රතිශතය හා වයස අවුරුදු 5 ට අඩු, ඌන බර සහිත දරුවන්ගේ ප්‍රතිශතය භාවිතාකර දුෂ්කරතාවය මනිනු ලබයි.

දෙවන ලෝක යුද්ධයෙන් පසු ආර්ථික විද්‍යාඥයින් ලතින් ඇමරිකාව, අප්‍රිකාව, හා ආසියාවේ බොහෝ රටවල පහළ ජීවන තත්ත්වය පිළිබඳ අවධානය යොමු කිරීමට පටන් ගැනිණි. මේ සමඟ, ආර්ථික විද්‍යාවේ ශාඛාවක් ලෙස සංවර්ධන ආර්ථික විද්‍යාව ගොඩ නැගුණි. ආර්ථික විද්‍යාවේ අවසාන පරමාර්ථයට පටහැනි ලෙස සංවර්ධන ආර්ථික විද්‍යාව එහි ශාඛාවක් ලෙස ගොඩනැගුනද එහි වැදගත් වෙන් කිරීම් දක්නට තිබේ.

සංවර්ධන ආර්ථික විද්‍යාවේ පළමු ප්‍රවේශයන් මඟින් ඌන සංවර්ධිත රටවල් (LDCs) සංවර්ධිත රටවල් වලින් බෙභෙවින් වෙනස් වේයයිද, ඌන සංවර්ධිත රටවල ආර්ථික හැසිරීම මූලික ආර්ථික විද්‍යාවට පැහැදිලි කළ නොහැකි යයිද උපකල්පනය කෙරේ. එවැනි ප්‍රවේශයන් සිත් ගන්නා සුළු හා කදිම ආර්ථික විද්‍යා ආකෘති ගොඩනඟා ඇති නමුත් මෙමඟින් ඌන සංවර්ධිත රටවල වර්ධනය රහිත, සෙමෙන් වර්ධනය වන හෝ වර්ධනය හා පිරිහීම යන රටාවන් පැහැදිලි කිරීමට අපොහොසත් වි ඇත.

මෙම ක්ෂේත්‍ර ආවස්තිථික පිරිවැය, සැපයුම හා ඉල්ලුම ඌන සංවර්ධිත රටවලට අදාළ කර ගැනුණි. මෙමඟින් ආර්ථික සංවර්ධනයට වඩා හොඳ ප්‍රවේශයක් සඳහා පසුබිම සැකසුණි.

දුර්වල හා අසමත් වර්ධන රටාවන් සැසඳීමට සම්ප්‍රදායික ආර්ථික විද්‍යාවට තවමත් හැකිවී නැත.

ඌන වර්ධනය පැහැදිලි කිරීම සඳහා අවශ්‍ය වන්නේ ආයතන පිළිබඳ සූක්ෂම සංකල්ප සහ පුද්ගල වරණයන් හා උරුමයන්ගෙන් ඔබ්බට ගිය සාර්ව හා ආයතනික සාධකයි. වෙළෙඳපල අසමත් වීමේ න්‍යායන් මඟින් සිදුකළාට වඩා හොඳින් දුර්වල වර්ධන රටාවන් පැහැදිලි කිරීමට, ආයතනික විශ්ලේෂණ වලට හැකිවී ඇත. කෙසේ වුවද සංවර්ධන ආර්ථික විද්‍යාඥයින් බහුතරයක් එකඟවන පොදුවේ පිළිගත් ආර්ථික සංවර්ධනය පිළිබඳ ආයතනික න්‍යායක් නොමැත. අවම වශයෙන් ආයතනික සාධක කෙතරම් වැදගත්ද යන්න පිළිබඳවවත් ඔවුන් අතර එකඟතාවයක් නොමැත.

සටහන්

සංවර්ධන ආර්ථික විද්‍යාව


Carlo Gaetano Stampa (Milão, 1 de novembro de 1667 - Milão, 23 de dezembro de 1742) foi um cardeal do século XVIII

Nascimento
Nasceu em Milão em 1 de novembro de 1667, Milão. De família patrícia. Filho de Cristierno Stampa, conde do Sacro Império Romano e de Montecastello, e Giustina Borromeo, dos condes de Arona. Ele também está listado como Carlo Gaetano. Sobrinho do cardeal Gilberto Borromeo, sênior (1652), por parte de mãe.

Educação
Ele recebeu sua educação inicial em casa; aos doze anos foi enviado a Roma para estudar no Seminário Romano (filosofia e teologia); ele então compareceu. Universidade de Pavia, onde obteve o doutorado in utroque iure , direito canônico e civil, em 10 de julho de 1698; ele foi admitido no Nobile Collegio Dottorale degli Avvocati de Milão em 1699.

Início da vida
Abade commendatario de S. Antonio di Valenza, 1693. Foi para Roma e foi nomeado camareiro particular de Sua Santidade em 1703. Referendário dos Supremos Tribunais da Assinatura Apostólica de Justiça e da Graça, 28 de maio de 1705. Prelado doméstico de Sua Santidade, 1705. Abade commendatario de S. Abbondio em Como, e de S. Ambrogio ad Nemus em Milão. Vice-legado da Romanha, 10 de dezembro de 1706 até 1709. Governador de Spoleto, 18 de maio de 1709. Governador de Ancona, 19 de maio de 1714; ele conseguiu libertar a cidade dos ataques de piratas. Abade commendatario de S. Silano em Romagnano. Inquisidor na ilha de Malta em 1716; nunca ocupou o posto nem foi para a ilha.

Sacerdócio
Ordenado em 31 de outubro de 1717.

Episcopado
Eleito arcebispo titular da Calcedônia, em 6 de dezembro de 1717. Consagrado, em 23 de janeiro de 1718, capela do coro, igreja de S. Carlo al Corso, Roma, pelo cardeal Ferdinando d'Adda, assistido por Vincenzo Petra, arcebispo titular de Damasco, e por Pietro Luigi Carafa, arcebispo titular de Larissa. Núncio em Florença, de 29 (1) de abril de 1718 até 12 de outubro de 1720. Núncio em Veneza, de 23 (2) de setembro de 1720 até 7 de maio de 1735. Secretário da SC dos Bispos e Regulares, 12 de dezembro de 1734. Transferido para a sede metropolitana de Milão, 6 de maio de 1737; tomou posse da sé no dia 13 de julho seguinte por meio de seu procurador, dom Giovanni Manrique, vigário capitular; ele entrou na Sé em particular em julho de 1738.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 23 de fevereiro de 1739. No dia 10 de maio seguinte, fez uma entrada triunfal na cidade, na presença do grão-duque Francesco di Lorena da Toscana; a princesa Maria Teresa Amália, filha do imperador Carlos VI; e Frei Lorenzo Ganganelli, diretor de estudos no convento de S. Francesco dos Frades Menores Conventuais de Milão, futuro Papa Clemente XIV. Participou do conclave de 1740 , que elegeu o Papa Bento XIV. Recebeu o gorro vermelho e o título de S. Alessio, em 16 de setembro de 1740.

Morte
Morreu em Milão em 23 de dezembro de 1742, de repente, em Milão. Seu corpo foi embalsamado e o funeral solene ocorreu na segunda-feira, 21 de janeiro de 1743. Seus restos mortais foram enterrados em frente ao altar da capela della Madonna della Rosario , chamada dell'Albero , na catedral metropolitana de S. Maria in Nascente, Milão (3) . Seu coração foi enterrado na igreja paroquial de Tromello, Pavia, sob o altar dedicado à Madonna della Donzellina, venerada pelos Tromellesi.

Cardeais nomeados pelo papa Clemente XII

Carlo Gaetano Stampa


Monumentul Rezistenței Anticomuniste din Cluj-Napoca, realizat în anul 2006, este amplasat la intrarea în Parcul Central "Simion Bărnuțiu", la intersecția străzilor George Barițiu si Emil Isac. Are forma unui cub de beton, placat cu marmură albă, pe lateral regăsindu-se numele închisorilor în care au suferit detinuți anticomuniști, placate cu marmură neagră. Cubul simbolizează celula unei închisori. Monumentul închinat victimelor rezistenței anticomuniste este opera arhitectului clujean Virgil Salvanu.

Legături externe
 Monumentul Rezistenței Anticomuniste
La Cluj, a fost dezvelit Monumentul Rezistenței Anticomuniste

Vezi și
 Lista locurilor în Cluj-Napoca

Monumente din Cluj-Napoca
Cluj-Napoca

Monumentul Rezistenței Anticomuniste


Luis I de Nápoles (1320 - 26 de mayo de 1362), de la Casa de Anjou, fue príncipe de Tarento desde 1346 y rey de Nápoles desde 1352. Era hijo de Felipe I de Tarento y Catalina II de Valois, princesa de Acaya. Sus abuelos paternos fueron Carlos II de Nápoles y María de Hungría. Sus abuelos maternos fueron Carlos de Valois y su segunda esposa, Catalina I de Courtenay.

En 1342, Luis se convirtió en Gran Maestre de la Orden del Santo Sepulcro de Jerusalén, una de las órdenes militares más antiguas y prestigiosas de la cristiandad. En 1346, su hermano mayor, Roberto se convirtió en emperador titular latino. Luis fue investido con Tarento.

El 20 de agosto de 1346, Luis se casó con su prima, la reina de Nápoles, Juana I, convirtiéndose en su segundo esposo y el único de sus maridos que se le concedió el título de rey. Fue coronado rey de Nápoles en 1352 (o tal vez 1353).

En 1360, como rey, Luis invadió Sicilia, en apoyo de la insurrección contra Federico III el Simple. En 1361, Luis y Juana tuvieron que huir de Nápoles por Gaeta para escapar de los ejércitos de Luis I de Hungría. Cuando Luis murió, Juana no volvió a coronar rey a nadie después de él y Tarento pasó a su hermano menor de Felipe II.

Matrimonio y descendencia
Por su matrimonio con Juana I de Nápoles tuvo dos hijas:

 Catalina (1347 – después de 1362)
 Francisca (1349 - 1352)

Ancestros

Bibliografía

Referencias

Reyes de Nápoles del siglo XIV
Príncipes de Tarento
Dinastía Anjou-Tarento
Fallecidos en Nápoles
Grandes maestres de la Orden del Santo Sepulcro de Jerusalén

Luis de Tarento


Borgervidenskab, medborgerforskning eller citizen science er inddragelse af borgere og frivillige i forskning og forvaltning. Man kan som almindelig borger på frivillig basis hjælpe forskere inden for mange forskellige videnskaber. Deltagere kan f.eks. bidrage med indsamling og analyse af data eller ved at stille tid og ressourcer til rådighed.

Konferencer
Det første danske Citizen Science Symposium blev afholdt den 7. oktober 2019 på Syddansk Universitet i Odense. Symposiet viste bredden i brugen af citizen science tilgange i Danmark ved at have 10 tematiske sessioner, bl.a. om citizen science inden for undervisning, natur & miljø, sundhedssektoren, klima- og miljøforvaltning og bibliotekssektoren, samt tværfaglige diskussioner om borgerinddragelse, kommunikation, empowerment og digitale platforme.

Eksempler på borgervidenskab

 The Planet Hunters Next-Generation Transit Search (NGTS)
 Undersøgelser af Australiens Great Barrier Reef.
 iNaturalist global  kortlægning af biodiversitet.
 Citizen Science Portalen er en dansk hjemmeside med en oversigt over forskningsprojekter, som alle kan deltage i.
Det Store Naturtjek. Indsamling af data om den danske natur.
 Borgervidenskab (temanummer i BioNyt Videnskabens Verden.
 Dansker finder 15 nye arter af biller (blødvinger) i rav
 Dansker finder nye exoplaneter.
 Opdag havet.
 Nature's Notebook.

Referencer

Videnskab

Borgervidenskab


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Devičany enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Devičany im Okres Levice.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Devicany


Constantin Bodea (n. 30 aprilie 1891, Ciceu-Giurgești – d. secolul al XX-lea) a fost preot și deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Constantin Bodea a studiat la Facultatea din Cluj și a devenit profesor la Brașov.

Activitate politică

Constantin Bodea a participat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1918 în calitate de delegat de drept al Reuniunii Învățătorilor din Greco-Ortodocși Români din tractele Dej și Cetatea de Piatră.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003

Lectură suplimentară
 Mircea Vaida-Voevod, Gelu Neamțu, 1 decembrie 1918: Mărturii ale participanților: Ioachim Crăciun: Documente la un sfert de veac de la Marea Unire, Editura Academiei Române, 2005
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1891
Decese în secolul al XX-lea
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Educatori români
Profesori români
Transilvăneni
Preoți români

Constantin Bodea


La religión tradicional bereber es el conjunto de antiguas creencias y deidades del pueblo bereber en sus territorios históricos en el norte de África. Muchas de las antiguas creencias bereberes tuvieron un alcance local, mientras que otras fueron importadas o producto de diversas influencias, debido al contacto que a lo largo del tiempo tuvieron estos pueblos con diversas mitologías: africana, egipcia, fenicia, ibérica y griega (especialmente en la época helenística). También recibieron una fuerte presencia del judaísmo y el cristianismo. El influjo más reciente proviene del Islam y de la mitología árabe, que data de época medieval. Algunas de las antiguas creencias bereberes aún perviven en la cultura popular y en la tradición bereber.

Prácticas funerarias
Las investigaciones arqueológicas en tumbas prehistóricas del noroeste africano han revelado que el cuerpo de los difuntos era pintado con ocre rojo. A los difuntos algunas veces se les enterraba con cáscaras de huevos de avestruz, joyas y armas. Los cuerpos se colocaban de lado, mientras que a otros se los enterraba en posición fetal.

A diferencia de los bereberes, los guanches momificaban los cuerpos. En Libia, en 1958, Fabrizio Mori desenterró una momia más antigua que las momias egipcias que se han hallado hasta hoy.

El culto a los difuntos
Los autores del libro The Berbers afirmaron que el culto a los muertos fue una de las características distintivas de los bereberes en la Antigüedad. Pomponio Mela informó de que los Augelae (modernamente llamados Awjila, en Libia) divinizaban a los espíritus de sus ancestros. Juraban por ellos y consultaban a sus espíritus. Después, tenían la costumbre de dormir en sus tumbas para esperar a que les respondieran en sueños.

Heródoto (484 a. C.–ca.425 a.C.) observó la misma práctica entre los Nasamones, que habitaban en los desiertos que circundaban Siwa y Augila. Heródoto escribió:
[..]De entre ellos, juraban por los hombres que se decía que habían sido más rectos y valientes, poniendo las manos sobre sus tumbas; y practicaban la adivinación, visitando los túmulos de sus antepasados, y echándose a dormir sobre ellas después de haber dicho sus plegarias; y aquello que ven en sueños, eso aceptan.

El culto a los santos aún existe entre los bereberes en la actualidad, en torno a los morabitos, muy extendidos en el noroeste de África, especialmente en Marruecos. Los bereberes también daban culto a sus reyes. Las tumbas de los reyes de Numidia están entre los monumentos más notables que nos legaron los bereberes de la Antigüedad.

Antiguas tumbas bereberes
Las primitivas tumbas bereberes prueban que los bereberes y sus ancestros creían en el más allá. Los hombres prehistóricos del noroeste de África enterraban los cuerpos en pequeños hoyos. Cuando se dieron cuenta de que los cuerpos enterrados en agujeros poco seguros eran excavados por los animales salvajes, comenzaron a hacer enterramientos más profundos. Más tarde, enterraron a sus muertos en grutas, túmulos, tumbas en la roca, y otros tipos de tumbas.

Estas tumbas evolucionaron de las primitivas estructuras a otras mucho más elaboradas, tales como las tumbas piramidales que se extienden por el Norte de África. El honor de ser enterrados en tumbas de este tipo parece que estaba reservado a personajes relevantes dentro de la comunidad.

Estas tumbas en forma de pirámide atrajeron la atención de algunos estudiosos, como Mohammed Chafik, que escribió un libro sobre la historia de varias tumbas que habían pervivido hasta la época moderna. Trató de relacionar las tumbas piramidales bereberes con las grandes pirámides egipcias; para ello se basó en datos etimológicos e históricos. Las pirámides bereberes más conocidas son la pirámide númida, prerromana de 19 metros, llamada de Medracen, y la Antigua Pirámide Mauritana de 30 metros.<ref name="ReferenceB">Chafik, Mohammed. Revue Tifinagh. Elements lexicaux Berberes pouvant apporter un eclairage dans la recherche des origines prehistoriques des pyramides</ref> La pirámide mauritana, también denominada "Kbour-er-Roumia" o "Tumba de la Mujer Romana" sufrió una mala traducción de su denominación por parte de los colonizadores franceses, y fue llamada durante un tiempo, "Tumba de la Mujer Cristiana".

 Cultura megalítica
San Agustín mencionó que los africanos politeístas daban culto a las piedras. Apuleyo afirmó también que se daba culto a las rocas en el  La cultura megalítica pudo haber sido parte del culto a los muertos o a las estrellas.

El monumento de Mzora (también pronunciado Msoura) es el monumento megalítico más conocido del noroeste africano. Se compone de un círculo de megalitos que rodean un túmulo. El megalito más alto excede los 5 metros. Según la leyenda, se trata del sepulcro del mítico rey libio Anteo. En 1926 se descubió otro monumento megalítico al sur de Casablanca; presentaba inscripciones funerarias talladas en escritura líbico-bereber, llamada Tifinagh.

Heródoto mencionó que los antiguos bereberes (que él conocía como libios) daban culto al sol y a la luna, y les hacían sacrificios. Escribió:
"Comenzaron por la oreja de la víctima, que cortaron y arrojaron sobre su casa: hecho esto, mataron al animal, torciéndole el cuello. Sólo sacrifican al sol y a la luna, a ningún otro dios. Este culto es común a todos los libios."

Cicerón (105-43 a. C.) también menciona el mismo culto en De la República (Sueño de Escipión):
<blockquote>"Cuando fui presentado a él, el anciano (Masinisa, rey de Numidia) me abrazó, vertió lágrimas, y entonces, mirando hacia el cielo, exclamó: Os agradezco, oh supremo Sol, y también a vosotros, seres celestiales, que antes de que parta de esta vida, haya alojado en mi reino, y en mi palacio, a Publio Cornelio Escipión...".</blockquote>

Otras inscripciones latinas halladas en África noroccidental están dedicadas al dios sol. Un ejemplo es la inscripción hallada en Souk Ahras (el lugar donde nació San Agustín); o la de Tagaste, en Argelia) que reza: Solo Deo Invicto. Samuel el Confesor parece haber sufrido a los adoradores bereberes del sol, quienes trataron, sin éxito, de convertirle a su culto.

Entre los Tuareg Awelimmiden, se cree que el nombre Amanai tiene el significado de "Dios". Libia, en la Antigüedad podría haber dado culto al sol poniente, personificado en Amón, quien aparecía representado con cuernos de cabra.

Se daba culto al sol en las zonas de montaña (p. ej. Atlas),, así como a las rocas, las cuevas y los ríos.

Creencias egipcio-bereberes
En la Antigüedad, los egipcios eran vecinos de los bereberes. Podrían haber tenido un antiguo origen común en el Sáhara central. Por eso, a veces se supone que compartían el culto de algunas deidades.

Deidades egipcias
Los antiguos bereberes de oriente daban culto a Isis y a Seth.
Esto lo mencionó ya Heródoto:
"Ninguna de estas tribus (libias) probaban la carne de vaca, sino que se abstenían de ella por la misma razón que los egipcios (…) Incluso en Cirene, las mujeres piensa que no es correcto tomar carne de vaca, pues en esto honran a Isis, la diosa egipcia, a quien dan culto (…)."

Osiris estaba entre las deidades egipcias veneradas en Libia. Sin embargo, el Dr. Budge (con otros estudiosos) cree que Osiris era una deidad de origen libio: "Todo lo que los textos revelan en relación con él muestran que era un dios del África nororiental, y que su origen era, posiblemente, libio"."

Deidades bereberes
Los egipcios consideraban que algunos de sus dioses tenían origen libio, como Neith, quien habría emigrado desde Libia para establecer su templo en Sais, en el delta del Nilo. Algunos mitos sitúan el nacimiento de Neith en la actual Túnez.

Es preciso destacar también que algunos dioses egipcios presentaban características bereberes propias de la antigua Libia, como Amón ("Ament"), quien llevaba dos plumas, que eran adornos habituales de los libios en la Antigüedad.

El dios Amón
Amón era el dios más destacado que tenían en común bereberes y egipcios. Resulta difícil adscribir a este dios a un único panteón. Pese a que la mayoría de las fuentes modernas ignoran la existencia de Amón en la mitología bereber, era, tal vez, la mayor de las antiguas deidades bereberes. Fue honrado por los griegos en la Cirenaica, y se fusionó con el dios fenicio Baal, debido al influjo libio. El más famoso templo dedicado a Amón en la antigua Libia fue el templo del oasis de Siwa. Algunos estudiosos creen que los nombres de las antiguas tribus bereberes, los Garamantes y los Nasamonios, están relacionados con el nombre de Amón.

Creencias fenicio-bereberes
Los fenicios fueron en sus orígenes un pueblo semítico que habitaba en las costas del actual Líbano. Era un pueblo de navegantes, que fundaron Cartago en el año 814 a. C. Más tarde alumbraron la cultura púnica, que tenía sus raíces en las culturas bereber y fenicia. Algunos estudiosos distinguen dos fases en las relaciones entre fenicios y bereberes:

Antes de la batalla de Himera (480 a. C.)
Cuando los fenicios se establecieron en el noroeste de África, permanecieron en las zonas costeras para evitar entrar en guerra con los bereberes. Conservaron los dioses que habían traído de sus tierras de origen. Los primitivos cartagineses tenían dos dioses principales: Baal y Astarté.

Después de la batalla de Himera
Cartago empezó sus alianzas con las tribus bereberes tras la batalla de Himera, en la cual los cartagineses fueron derrotados por los griegos. Además de los cambios políticos subsiguientes, los cartagineses importaron algunas deidades bereberes.

Baal fue el primero de los dioses al que se dio culto en Cartago. Más tarde, Baal se fusionó con el dios libio Amón, para convertirse en Baal-Amón. Por el noroeste africano se encuentran diversas imágenes de este dios. La diosa Astarté fue sustituida por una diosa nativa, Tanit, que se piensa que es de origen bereber. Su mismo nombre, "Tanit", tiene estructura lingüística bereber (tamazight o amazigh), pues los nombres femeninos comienzan y terminan con "T" en lengua bereber.
Algunos estudiosos piensan que la diosa egipcia Neith está relacionada con la diosa libia Tanit (Ta-neith). También hay nombre fenicios y númidas que, en apariencia, contienen raíces relacionadas con el nombre del dios Baal, como "Adherbal" y "Aníbal".

Creencias greco-bereberes
Los antiguos griegos establecieron colonias en Cirenaica desde el  Los griegos tuvieron igualmente influencia en el panteón bereber oriental, pero también experimentaron el influjo de la cultura y de las creencias bereberes. Generalmente, en las relaciones entre Grecia y la Libia antiguas pueden diferenciarse dos períodos diferentes. En el primer periodo, los griegos mantuvieron relaciones pacíficas con los libios. Más tarde, entraron en guerra. Estas relaciones sociales tuvieron un reflejo en sus creencias.

Antes de la batalla de Irassa (570 a. C.)
La primera influencia que se observa en las creencias greco-cirenaicas es el mismo nombre de "Cirenaica", cuya etimología está relacionada con el nombre "Cyre", antropónimo de una legendaria guerrera bereber, valerosa en la caza del león. Los griegos emigrados la convirtieron en su protectora, junto a su dios Apolo.

Parece que los griegos de Cirenaica también adoptaron algunas costumbres bereberes, desposando a mujeres bereberes. Heródoto (Libro IV, 120) menciona que los libios enseñaron a los griegos cómo uncir cuatro caballos a un carro. Los griegos cirenaicos construyeron templos para el dios libio Amón en lugar de para Zeus, y más tarde identificaron a su dios supremo con el dios libio Amón. Algunos continuaron adorando al mismo Amón. El culto a Amón estaba tan extendido entre los griegos que incluso Alejandro decidió ser declarado hijo de Zeus en el templo de Siwa, por los sacerdotes libios de Amón.

Los historiadores antiguos mencionaron que algunas deidades griegas eran de origen libio, como La hija de Zeus, Atenea. Así lo menciona Heródoto. Estos historiadores afirman que, en origen, la honraron los bereberes en torno al lago Tritonis, donde había nacido del dios Poseidón, según un mito libio. Heródoto escribió que la égida y las ropas de Atenea eran las que acostumbraba a utilizar una mujer libia.

Heródoto asimismo afirmó que Poseidón (una importante deidad marina griega) fue adoptado por los libios del panteón griego. También enfatizó que ningún otro pueblo daba culto a Poseidón desde antiguo excepto los libios, que extendieron dicho culto:
"[..]pienso que éstos recibieron sus nombres de los pelasgos, a excepción de Poseidón; pues, en cuanto a este dios, los helenos aprendieron su culto de los libios, porque ningún pueblo, a excepción del pueblo libio tuvo el nombre de Poseidón desde el principio ni honró siempre a este dios."

Otras deidades griegas estaban relacionadas con la antigua Libia, como la diosa Lamia, quien habría tenido su origen allí, como Medusa y las Gorgonas. Los griegos parecen haber hallado allí a Tritón.
Los griegos tal vez creían que las Hespérides se localizaban en el territorio del actual Marruecos. Algunos estudiosos ubican su morada en Tánger, donde vivía Anteo, según algunos mitos. Se creía que las Hespérides eran las hijas de Atlas, un dios que Heródoto asoció con la cordillera del Atlas, a la que los bereberes daban culto.

Después de la batalla de Irassa
Los griegos y los libios dejaron de convivir en armonía en época de Battus II. Battus II empezó a invitar en secreto a otras facciones griegas para que acudieran a Libia. Los libios consideraron esto como un peligro que debía neutralizarse, de modo que los bereberes comenzaron a luchar contra los griegos, a veces en alianza con los egipcios y, en otras ocasiones, con los cartagineses. Sin embargo, los griegos vencieron.

Algunos historiadores creen que el mito de Anteo refleja aquellas guerras entre libios y griegos.
El mito narra que Anteo fue el invicto protector del pueblo libio. Era el hijo del dios Poseidón y de Gaia. Era también el esposo de la diosa bereber Tinjis. Solía proteger las tierras de los bereberes, hasta que fue muerto por el héroe griego Heracles (o Hércules), quien se desposó con Tingis y fue el padre de Sófax, su hijo greco-bereber. Algunos reyes libios, como Juba I, reivindicaban ser descendientes de Sófax.
En tanto que algunas fuentes mencionan a Anteo como el rey de Irassa, Plutarco afirmó que loa libios le enterraron en Tánger:
"…dicen los libios que Anteo está enterrado en esta ciudad (Tánger); y Sertorio hizo abrir su tumba, cuyas grandes dimensiones le hicieron dudar de los bárbaros..."(Plutarch, The Parallel Lives)
En la iconografía griega, Anteo se distinguió claramente por su aspecto diferente del de los griegos. Se le representaba con larga cabellera y barba, apariencia común entre los libios orientales.

Creencias romano-bereberes
Los romanos se aliaron en primer lugar con los númidas contra Cartago. Cartago cayó en el 146 a. C., y más tarde, también Numidia fue anexionada al Imperio Romano.

Antes de la romanización
Los bereberes lucharon contra romanos y bizantinos. Tenían deidades guerreras, como Gurzil e Ifri.
Honraban a la diosa de la guerra, Ifri o Ifru, que consideraban su protectora y que aparecía representada en las monedas bereberes; parece haber sido una diosa con gran influjo en el Norte de África. Plinio el Viejo mencionó que nadie en África decidía hacer nada antes de invocar a "África" (el nombre latino de Ifri). Esta diosa aparece representada de distintas maneras en las monedas númidas desde el  Cuando los romanos conquistaron el noroeste de África, también empezó a aparecer representada en las monedas de las provincias romanas norteafricanas.

Gurzil era un dios de la guerra, con figura de toro, que se identifica como el hijo de Amón. Los bereberes lo llevaban a la batalla cuando luchaban contra los romanos. Corippus mencionó que el jefe Laguatan (conocido por los árabes con el nombre de Luwata) Iarna llevó a su dios Gurzil a la batalla contra los bizantinos. Iarna era un gobernante mauro y sumo sacerdote de Gurzil. Cuando los mauros fueron derrotados, él huyó con la imagen de Gurzil, pero fue capturado y asesinado; la imagen fue destruida.  Había entre las ruinas de Ghirza, en Libia, un templo, que podría haber estado dedicado a Gurzil, y el nombre de la ciudad podría también tener esta etimología.

Influencia romana
Cuando el África noroccidental fue anexionada al Imperio Romano, los bereberes comenzaron a dar culto a deidades romanas como Júpiter, conocido por ellos como Mastiman. Júpiter también se identificó con el dios libio Amón.

Otra deidad muy temida era Saturno. Se decía que se comunicaba con los creyentes en sueños, y los africanos de la zona noroccidental le dedicaban sacrificios humanos. Tertuliano escribió que se ofrecía a niños en sacrificio a Saturno en África. Los historiadores piensan que este culto estaba más cercano al de Baal-Amón que al del Saturno romano.

Cuando Septimio Severo, natural de Libia, llegó a ser emperador, se introdujo en Roma el culto a Tanit.

Dioses
 Anzar
 Dii Mauri

Véase también

 Morabito

Notas y referencias

Enlaces externos
 Recherches sur la religion des Berberes by Réné Basset (in French)

Mitología bereber
Cultura bereber

Religión tradicional bereber


Oriini Kaipara est une journaliste néo-zélandaise. Elle est la première personne en Nouvelle-Zélande avec un tā moko (un tatouage traditionnel permanent des Māoris) à présenter un bulletin d'information grand public en novembre 2019, puis à présenter le journal télévisé à une heure de grande écoute en décembre 2021.

Biographie
Orrini Kaipara est de descendance (iwi) Ngāti Awa, Ngāti Tūwharetoa, Ngāti Rangitihi et Ngāi Tūhoe. Elle parle anglais et te reo.

Elle commence sa carrière de journaliste en 2005. En 2017, elle fait la une de l'actualité car un test ADN montre qu'elle est complètement maori, bien qu'elle ait des ancêtres pakeha.  En 2018, elle gagne le prix Voyager de la meilleure reporter sur les affaires judiciaires maoris. En janvier 2019, elle se fait tatouer un moko kauae sur le menton, « afin de se rappeler sa force et son identité comme femme Māori ». En novembre 2019, elle est la première personne en Nouvelle-Zélande avec un tā moko (un tatouage traditionnel permanent des Māoris) à présenter un bulletin d'information grand public, sur la chaîne TVOne. Elle travaille ensuite pour la chaîne Newshub où elle présente le programme Newshub Live. En décembre 2021, elle est la première personne avec un moko kauae à présenter le journal télévisé à une heure de grande écoute, en remplacement de sa collègue en congé maternité.

Elle cite la journaliste de le télévision Māori Tini Molyneux comme inspiration et modèle. Elle indique que son objectif est d'encourager les gens à parler la langue māori et espère que son histoire puisse inspirer les jeunes Māoris.

Références

Journaliste néo-zélandais du XXIe siècle
Personnalité maorie néo-zélandaise du XXe siècle
Personnalité maorie néo-zélandaise du XXIe siècle
Présentateur de journaux télévisés

Oriini Kaipara


McGough ist der Familienname folgender Personen:

 David Christopher McGough (1944–2023), britischer Geistlicher, Weihbischof in Birmingham
 John McGough (1876–1967), britischer Mittelstreckenläufer
 Roger McGough (* 1937), britischer Dichter und Dramatiker

McGough


Giovanni Giuseppe Baptista Gioeli poznatiji kao Johnny Gioeli (Brooklyn, New York, 5. listopada 1967.)  je američki pjevač, tekstopisac i skladatelj, najpoznatiji kao pjevač hard rock sastava Crush 40. Također je izvorni pjevač sastava Hardline i član sastava njemačkog gitarista Axela Rudija Pella. Najpoznatiji je u pop kulturi po svom doprinosu igrama Sonic the Hedgehog tijekom 2000-ih.

Životopis

Gioeli je glazbenu karijeru započeo ranih 1980-ih nakon osnivanja sastava Phaze sa svojim starijim bratom Joeyjem. Sastav je doživio promjene pa je počeo bubnjati sa sastavom Killerhit 1983. sa 16 godina. Dijeleći vokale s Joeyjom. Četveročlani sastav postigao je ogroman uspjeh u klupskom krugu istočne obale, zaradivši dovoljno do 1987. da kupe vlastitu rasvjetu, kamion i autobus za turneju (kupljen od gitarista Jimmyja Buffetta u Memphisu).

Preselivši se u Hollywood, Killerhit se spetljao s kolegom iz sastava i prijateljem gitarista Christophera Paula iz Poisona Bretom Michaelsom. Pjevač im je dao broj svoje bivše publicistice Debre Rosner koja je odmah postala menadžerica grupe. Shvativši potrebu za frontmanom, Gioeli je ostavio bubnjeve i stao na središte pozornice, a Darek Thomas Cava iz Las Vegasa preuzeo je njegovo mjesto za bubnjevim. Ubrzo nakon toga, sastav je shvatio da među njima nema niti jedne plavuše, te su promijenili ime u prikladnije Brinette. Sastav je srušio rekorde posjećenosti The Doorsa i Van Halena za jedan vikend na Sunset Stripu u Hollywoodu, Kalifornija. Njihov uspjeh ubrzo je privukao pažnju i divljenje glazbene industrije. Mjesecima su im se udvarali vrhunski glazbenici. Sastav je izgradio bazu vjernih obožavatelja širom svijeta. Razmirice su u taboru brineta počele prije nego što je ugovor o snimanju bio osiguran, a sastav je odlučio razići se 1991. Gioeli je zatim počeo raditi sa svojim bratom Joeyjem na pjesmama za album koji su namjeravali nazvati Brothers. Međutim, Neal Schon, gitarist sastava Journey (koji je u to vrijeme hodao s njihovom sestrom) sreo se s njima i pitao ih može li svirati s njima, a oni su pristali. Zatim su 1992. izdali svoj prvi album pod imenom Double Eclipse i nazvali su se Hardline, što je bilo umjereno uspješno, ali nedovoljno da uđe u mainstream, posebno s obzirom na njegovo izdanje nakon Nirvane. Nakon toga su počeli pisati pjesme za drugi album, ali su ponovo odustali tijekom snimanja pjesama zbog problema s njihovim menadžerom i Nealom Schonom. Gioeli je gotovo nestao s glazbene scene sve do 1998. kad se njemački gitarist Axel Rudi Pell našao u potrebi za pjevačem nakon odlaska Jeffa Scotta Sota. Pell se dugo vremena divio Gioeliju, rekavši kako je uvijek mislio da će Gioelijev vokal dobro ići uz njegovu glazbu. Pell je na kraju pronašao način da kontaktira Gioelija i odvezao ga je u Njemačku kako bi snimio vokale za njegov albumu Oceans of Time, koji se do danas smatra je jednim od najboljih Pellovih albuma. Do danas je glavni pjevač sastava i ne pokazuje znakove odlaska.

Također je sudjelovao i na kompilacijskom albumu Michaela Vossa pod imenom Voices Of Rock - MMVII, objavljenom 20. srpnja 2007., na kojem je pjevao u pjesmi "Phoenix Rising". Godine 1994. Gioeli je također surađivao s glazbenikom Dougom Aldrichom, koji je nastupao uživo kao gostujući gitarist Brunette, i snimio je vokale za pjesmu "Face Down" koja se nalazi na Aldrichovom albumu Highcentered, kasnije ponovo uključenom na Aldrichov album Alter Ego iz 2002. Gioeli je svoj prvi samostalni album objavio  pod imenom One Voice, koji je objavljen preko diskografske kuće PledgeMusic 7. prosinca 2018.

Povratni album Hardlinea
Nakon značajnog uspjeha njihovog debitantskog albuma, Double Eclipse, sastav je bio raspušten na deset godina tijekom kojih su Gioeli i njegov brat imali karijeru u internetskom poslu. Nakon daljnjeg uspjeha u sastavu Axela Rudija Pella, Gioeli i njegov sastav Hardline vratili su se s novom postavom kako bi objavili svoj drugi album pod nazivom II, objavljen 2002., nakon čega je uslijedio live CD/DVD 2003., pod imenom Live at the Gods Festival 2002.. Njihov treći album, Leaving the End Open, objavljen je 17. travnja 2009. 22. prosinca 2011., Gioeli je potvrdio, putem službene stranice diskografske kuće Frontiers Records, da će on i talijanski producent i klavijaturist Alessandro Del Vecchio objaviti Hardlineov četvrti studijski album Danger Zone 18. svibnja 2012., opet s novom postavom. Dana 14. listopada 2016. objavljen je peti studijski album Hardlinea, Human Nature. Godine 2019. Gioeli je službeno najavio šesti album Hardlinea, Life, koji će biti objavljen u travnju. Ovo će biti prvi album Hardlinea s obradom pjesme "Hot Cherie" s debitanskog albuma. Ovaj put, obrada je Queenova "Who Wants to Live Forever", Gioelijev osobni favorit.

Crush 40

Osim što je bio vokal dvaju sastava, također je radio sa skladateljem videoigara i glazbenikom Junom Senoueom i posudio je svoj glas na albumu Sons of Angels; Thrill of the Feel, objavljen 2000. Sastav je od tada promijenio ime u Crush 40. Napisali su i izveli nekoliko pjesama iz serije Sonic the Hedgehog koju su producirali Sega i Sonic Team, kao što je tematska melodija "Sonic Heroes" iz istoimene igrice, svijetla, melodična pjesma i za razliku od "What I' m Made Of...", izrazito mračna, energična hard rock pjesma za posljednju bitku protiv Metal Sonic Overlorda. Također je bio pjevač pjesama "Open Your Heart", glavne teme Sonic Adventure, "Live and Learn", glavne teme Sonic Adventure 2, "I Am... All of Me", glavne teme Shadow the Hedgehog, završne teme "Never Turn Back", obrade sastava Magna-Fija "All Hail Shadow", završne teme Shadowove priče u Sonic the Hedgehog 2006, i "Knight of the Wind", glavne teme Sonic and the Black Knight kao i završne teme "Live Life". Osim toga, Gioeli je radio sa Senoueom na produkciji obrade pjesme "Seven Rings in Hand" Stevea Contea, koja je bila ekskluzivno predstavljena samo na japanskom izdanju True Blue: The Best of Sonic the Hedgehog. Također bio je autor refrena za pjesmu Sonic the Hedgehog "His World" i snimio verziju pjesme sa skupinom Crush 40 (koja je izdana kao bonus pjesma na službenom soundtracku igre).

Gioelijev je glas na soundtracku igre Sonic and the Black Knight na pjesmama "Fight the Knight" i "Through the Fire". U listopadu 2008. Gioeli i Senoue izašli su na pozornicu Tokyo Showa kako bi prvi put pred publikom uživo izveli neke od svojih najpopularnijih pjesama baziranih na Sonicu. Gioeli i Senoue su od tada stvorili YouTube račun i prenijeli video snimku događaja.

Godine 2009. objavljen je novi album sastava Crush 40 pod imenom The Best of Crush 40 – Super Sonic Songs. Ovaj kompilacijski album sadrži većinu izdanja sastava za Sonic the Hedgehog kao i mješavinu starih pjesama iz igre NASCAR Arcade i nekoliko potpuno novih pjesama uključujući obradu "Un-Gravitify", glavnu temu Sonic Riders: Zero Gravity, obrada Cultove "Fire Woman", te originalna balada pod imenom "Is It You". Album također sadrži remiksirane pjesme "Open Your Heart", "I Am...All of Me", "His World" i "Knight of the Wind".

Godine 2010. Gioeli je nastupio sa Senoueom kao Crush 40 na konvenciji Summer of Sonic 2010 u Londonu 7. kolovoza 2010. Ovo bio je prvi cjelovečernji nastup sastava Crush 40 i njihov prvi nastup izvan Japana. Iste godine snimili su obradu pjesme "Free", glavne teme Sonic Free Ridersa, kao bonus pjesmu u službenom soundtracku igre. Godine 2011. sastav je nastupio na Sonic Boomu kako bi proslavio 20. obljetnicu Sonica. Osim ovoga, također su nastupili u Tokiju na Guilty stageu,  za koji su producirani brojni koncertni video zapisi    U 2012. sastav je nastupio na dvije konvencije. Prvi je na Summer of Sonic u Brightonu i na Sonic Boomu u San Diegu tijekom Comic Cona. Dana 3. listopada 2012. sastav je objavio svoj prvi koncertni album pod imenom Live!, koji je sadržavao pjesme s njihovih koncerata u Tokiju u ožujku. Godine 2013. sastav je nastupio u St. Louisu na Sonic Boom 2013 događaju. Godine 2015. sastav je izdao album 2 Nights 2 Remember koji sadrži četiri potpuno nove pjesme i trinaest pjesama s njihove turneje uživo 2N2R iz 2014. Pojavili su se 2016. u House of Blues u San Diegu kako bi odsvirali nekoliko pjesama za 25. godišnjicu serije Sonic. Godine 2017. i 2018. Gioeli je nastupio samostalno na TooManyGamesu.

Godine 2018. Sega je najavila novu Sonic trkaću igru pod nazivom Team Sonic Racing koja sadrži novu pjesmu sastava Crush 40 pod nazivom "Green Light Ride", koja služi kao glavna tema igre. Igra objavljena je 21. svibnja 2019. U nedavnom intervjuu, Gioeli je izjavio da je drugi album Crush 40 "Best of" trenutno u izradi i da će biti poznat kao Driving Through Forever: The Ultimate Crush 40 Collection, koji je objavljen 24. srpnja 2019. Na albumu se nalazi nova pjesma pod nazivom "Call Me Crazy". U čast 30 godina franšize Sonic, poseban koncert Sonic Symphony održan je 23. lipnja 2021., sa skupinom Crush 40 kao jednim od posebnih gostiju, koji su izveli svoje najnovije hitove iz serije. Gioeli je snimio svoj vokal za pjesmu "Crushing Thirties" grupe The Chalkeaters, tročlane glazbene grupe iz Sankt Petersburga, Rusija. Pjesma je i tema Sonicove 30. godišnjice, ali u puno realističnijem scenariju.

Diskografija
Hardline
Double Eclipse (1992.)
II (2002.)
Live at the Gods Festival 2002 (2003.)
Leaving the End Open (2009.)
Danger Zone (2012.)
Human Nature (2016.)
Life (2019.)
Life Live (2020.)
Heart, Mind and Soul (2021.)

Axel Rudi Pell
Oceans of Time (1998.)
The Masquerade Ball (2000.)
Shadow Zone (2002.)
Kings and Queens (2004.)
Mystica (2006.)
Diamonds Unlocked (2007.)
Tales of the Crown (2008.)
The Crest (2010.)
Circle of the Oath (2012.)
Into the Storm (2014.)
Game of Sins (2016.)
Knights Call (2018.)
Sign of the Times (2020.)
Diamonds Unlocked II (2021.)
Lost XXIII (2022.)

Samostalni albumi
One Voice (2018.)

Enemy Eyes
History's Hand (2022.)

Izvori

Američki pjevači heavy metala

Johnny Gioeli


Taraco puede hacer referencia a:

 Taraco, municipio del departamento de La Paz, en Bolivia;
 Península de Taraco, en la provincia de Ingavi del departamento de La Paz, en Bolivia; o
 Taraco, distrito de la provincia de Huancané, en Perú.

Taraco


Die Pfarrkirche Santa María de Estall (katalanisch Santa Maria d'Estall) in Viacamp y Litera, einer Gemeinde in der spanischen Provinz Huesca der Autonomen Region Aragonien, wurde im Stil der Romanik errichtet. Die Kirche befindet sich im Ortsteil Estall.

Beschreibung
Die im Kern romanische Kirche ist einschiffig und schließt im Osten mit einem halbrunden Chor. Sie ist aus Bruchstein gebaut. An der Westfassade befindet sich ein schlichtes, rundbogiges Portal. Auf dem Dach sitzt ein Dachreiter (Espadaña).

Die der Muttergottes geweihte Kirche ist heute baufällig.

Weblinks

Viacamp y Litera
Kirchengebäude in Aragonien
Viacamp y Litera
Viacamp y Litera
Viacamp y Litera
Viacamp y Litera
Viacamp

Santa María de Estall


Ukrainische Meisterschaften im Badminton starteten nach dem Zerfall der Sowjetunion 1992. Die Austragung von Erwachsenenmeisterschaften begann im selben Jahr ebenso wie die Mannschaftsmeisterschaften. Als internationale Titelkämpfe der Ukraine werden die Kharkiv International durchgeführt.

Die Titelträger

Weblinks
Badminton Europe
Усе буде бадмінтон! Історія та постаті українського бадмінтону

Junioren
Liste (Badminton)
Jugendbadminton
Erstveranstaltung 1992

Ukrainische Badminton-Juniorenmeisterschaft


Lydia Lunch (born Lydia Anne Koch; June 2, 1959) is an American singer, poet, writer, actress and self-empowerment speaker. Her career began during the 1970s New York City no wave scene as the singer and guitarist of Teenage Jesus and the Jerks.

Her work typically features provocative and confrontational noise music delivery, and has maintained an anti-commercial ethic, operating independently of major labels and distributors. The Boston Phoenix named Lunch one of the ten most influential performers of the 1990s. Her collaboration with Sonic Youth called "Death Valley '69" was named one of "The 50 Most Evil Songs Ever" by Kerrang!

Biography
Lunch was born on June 2, 1959, in Rochester, New York and is of German and Italian descent. She moved to New York City at the age of 16 and eventually moved into a communal household of artists and musicians. After befriending Alan Vega and Martin Rev at Max's Kansas City, she founded the short-lived but influential no-wave band Teenage Jesus and the Jerks, with James Chance. Both Teenage Jesus and the Jerks and the Contortions, Chance's subsequent band, played on the no wave compilation No New York, produced by Brian Eno. Lunch later appeared on two songs on James White and the Blacks album, Off-White. She was in two other short lived bands before launching her solo career in 1980, Beirut Slump and 8 Eyed Spy. In the mid-1980s, she formed the recording and publishing company "Widowspeak Productions" (also known as just "Widowspeak"), on which she continues to release her own material, from music to spoken word. Two albums published by Lunch's label were released in 2013: Collision Course & Trust The Witch, by Big Sexy Noise (released on Cherry Red), and Retrovirus (released on Interbang Records); both albums are by Lunch's musical projects.

She released her studio album Smoke in the Shadows in November 2004, through Atavistic Records and Breakin Beats, after a six-year break from music. Nels Cline, the lead guitarist of alternative rock band Wilco, was featured on the album. Smoke in the Shadows was met with positive reviews by Allmusic, PopMatters, and Tiny Mix Tapes.

In 2009 Lunch formed the band Big Sexy Noise. The group features Lunch on vocals, James Johnston (guitars), Terry Edwards (organ, saxophone), and Ian White (drums). Johnston, White and Edwards are members of the British band Gallon Drunk. A six-track eponymous EP was released on June 1, 2009, through Sartorial Records, and included a cover of Lou Reed's song "Kill Your Sons," as well as "The Gospel Singer", a song co-written with Gordon. The debut, self-titled album, Big Sexy Noise, was released in 2010, followed by Trust The Witch in 2011. For both albums, Lunch and her band completed tours throughout Europe.

In 2010, The Jeffrey Lee Pierce Sessions Project launched We Are Only Riders, the first of a series of four albums featuring Pierce's previously-unreleased works-in-progress. The album features interpretations of Pierce's work by friends, collaborators, and admirers, including Lunch. Lunch also contributed to the second album from the project, The Journey is Long, which was released in April 2012.

Although the Pierce Sessions Project's third and final album, The Task Has Overwhelmed Us, was due for release in late 2012, the schedule was changed after the release of the second installment. Glitterhouse Records, the label producing the collection, instead released a third album titled Axles & Sockets in May 2014, on which Lunch performs "The Journey Is Long" with Pierce's recordings. The label explained that the third album has become the "penultimate" full-length release of the Project, but did not name the final album, or its release date.

Lunch released the album Retrovirus (also the name of the band Lunch has played with since then) in 2013 on Interbang Records and ugEXPLODE (the vast majority of the album tracks are published by Widowspeak). Together with band members Weasel Walter, Algis Kizys, and Bob Bert, Lunch performed a show following the album's release at the Bowery Electric venue in New York City, in May 2013. In March 2022 the Center for Popular Music (CPM) at Middle Tennessee State University named her the recipient of the CPM Fellows Award. The only previous recipients of this honor were Barry Gibb and Lamont Dozier.

Film
She appeared in two films by directors Scott B and Beth B. In Black Box she played a dominatrix, and in Vortex she played a private detective named Angel Powers. During this time, she also appeared in a number of films by Vivienne Dick, including She Had Her Gun All Ready (1978) and Beauty Becomes The Beast (1979), co-starring with Pat Place. In 2011, Lunch appeared in Mutantes: punk, porn, feminism, a film directed by Virginie Despentes, also featuring Annie Sprinkle and Catherine Breillat.
She also wrote, directed, and acted in underground films, sometimes collaborating with underground filmmaker Nick Zedd and photographer Richard Kern.

Spoken word
Lunch has recorded and performed as a spoken word artist, collaborating with artists such as Exene Cervenka, Henry Rollins, Don Bajema and Hubert Selby Jr. as well as hosting spoken-word performance night "The Unhappy Hour" at the Parlour Club.

Literature
In 1997, Lunch released Paradoxia, a loose autobiography, in which she documented her early life, sexual history, substance abuse and mental health problems. Time Out New York gave it a favorable review, while Bookslut ambiguously concluded "It's to the reader to determine whether Lunch's study goes deeper than that, or if instead, it's a kind of literary and philosophical repetition compulsion, a reprisal of greatest hits from male nihilists, sexual adventurers and chroniclers of deviance." PopMatters called it a "brutal but boring and predictable circus, about which Lunch shows no emotions. Only fatigue seems to have given her pause."

Additionally, Lunch has authored both traditional books and comix (with graphic novel artist Ted McKeever).

Other work
In 2013, Lunch ran self-empowerment workshops in locations such as Ojai, California, US and Rennes, France. In regard to the Rennes workshop, her inaugural self-empowerment event, Lunch recalled: "Every day people would come in that would have to get a hug. I felt like mother India." In April of that year, Lunch said that she is the producer of the Emilio Cubeiro album Death of an Asshole. In 2014 Lunch shot a series of photographs with Austin, Texas-based artist, Darla Teagarden.

In 2019 Lunch started the podcast The Lydian Spin. Lunch hosts each weekly episode with bassist Tim Dahl.

In 2020, Lunch appeared on the album Against All Logic "2017–2019", by producer Nicolas Jaar.

Personal life
In 2004, she left the United States to live in Barcelona. She returned to the United States in 2017 and lives in Brooklyn.

Discography

Solo
Albums
Queen of Siam (1980)
13.13 (1981)
Honeymoon in Red (1987)
Unearthly Delights (1992)
Twisted (1992)
Matrikamantra (1997)
Smoke in the Shadows (2004)
Retrovirus (live, 2013)
Urge to Kill (as Lydia Lunch Retrovirus) (2015)

EPs
Drunk on the Pope's Blood/The Agony Is the Ecstacy (split with the Birthday Party, 1982)
In Limbo (1984)

Singles
 "No Excuse" (1997)

Compilation albums
Hysterie (1986)
Widowspeak (1998)
 Deviations on a Theme (2006)

Video albums
 Willing Victim (The Audience as Whipping Boy) (live in Graz, Austria, 2004)

Teenage Jesus and the Jerks
EPs
 Pre Teenage Jesus and the Jerks (1979)

Singles
 "Baby Doll" (1979)
 "Orphans" (1979)

Compilation albums
 Teenage Jesus and the Jerks (1979)
 Everything (1995)
 Shut Up and Bleed (2008)

Appears on
 No New York (1978)

Beirut Slump
 "Try Me" (1979)

8-Eyed Spy
Albums
 8-Eyed Spy (1981; reissued as Luncheone in 1995)
 Live (1981)

Singles
 "Diddy Wah Diddy" (1980)

Harry Crews
 Naked in Garden Hills (1987)

Big Sexy Noise
 Big Sexy Noise (2009)
 Trust the Witch (2011)

Collaborations
 Some Velvet Morning with Rowland S. Howard (EP, 1982)
 The Drowning of Lucy Hamilton with Lucy Hamilton (EP, 1985)
 Heart of Darkness with No Trend (EP, 1985)
 The Crumb with Thurston Moore (EP, 1987)
 Stinkfist with Clint Ruin (EP, 1987)
 Don't Fear the Reaper with Clint Ruin (EP, 1991)
 Shotgun Wedding with Rowland S. Howard (1991)
 Transmutation + Shotgun Wedding Live in Siberia with Rowland S. Howard (1994)
 The Desperate Ones with Glyn Styler (EP, 1997)
 Champagne, Cocaïne & Nicotine Stains with Anubian Lights (EP, 2002)
 Omar Rodriguez Lopez & Lydia Lunch with Omar Rodriguez-Lopez (EP, 2007)
 U Turn with Minox (EP, 2008)
 Lydia Lunch and Philippe Petit – (2011)
 A Fistful of Desert Blues with Cypress Grove (2014)
 Twin Horses with Cypress Grove (2014) a split album with Spiritual Front
 Under the Covers with Cypress Grove (2017)

Appears on
 Off White, James White and the Blacks (1979)
 Der Karibische Western, Die Haut (EP, 1982)
 Thirsty Animal, Einstürzende Neubauten (EP, 1982)
 "Boy-Girl", Sort Sol ( 1983)
 Dagger & Guitar, Sort Sol (1983)
 "Death Valley '69", Sonic Youth (1984)
 A Dozen Dead Roses, No Trend (LP, 1985)
 Death Valley '69, Sonic Youth (EP, 1986)
 King of the Jews, Oxbow (1991)
 13 Above the Night, My Life with the Thrill Kill Kult (LP, 1993)
 Dirty Little Secrets: Music to Strip By, My Life with the Thrill Kill Kult (LP, 1999)
 Head On, Die Haut (1992)
 Sweat, Die Haut (1992)
 Unhealthy, Lab Report (1994)
 York, The Foetus Symphony Orchestra (1997)
 Brooklyn Bank, Here (1998)
 OperettAmorale (compilation tribute album to Bertolt Brecht, 2005)
 The Impossibility of Silence, Black Sun Productions (2006)
 Ankitoner Metamars, Ankitoner Metamars (2007)
 "Frankie Teardrop", Alan Vega 70th Birthday Limited Edition EP Series (2008)
 We Are Only Riders, The Jeffrey Lee Pierce Sessions Project (2010)
 The Journey Is Long, The Jeffrey Lee Pierce Sessions Project (2012)
 Axels & Sockets, The Jeffrey Lee Pierce Sessions Project (2014)
 Synthetic Love Dream, David Lackner (2014)
 Trouble in Paradise, Drrty Pharms (2017)

Spoken word
Better an Old Demon Than a New God, Giorno Poetry Systems comp. feat. William S. Burroughs, Psychic TV, Richard Hell and others (1984)
The Uncensored, solo (1984)
Hard Rock, solo (split cassette w. Michael Gira / Ecstatic Peace, 1984)
Oral Fixation, solo (12", 1988)
Our Fathers Who Aren't in Heaven, w. Henry Rollins, Hubert Selby Jr. and Don Bajema (1990)
Conspiracy of Women, solo (1990)
South of Your Border, w. Emilio Cubeiro (1991)
POW, solo (1992)
Crimes Against Nature, solo spoken-word anthology (Tripple X/Atavistic, 1994)
Rude Hieroglyphics, w. Exene Cervenka (Rykodisc, 1995)
Universal Infiltrators, (Atavistic, 1996)
Kicks Joy Darkness, feat. Beat Generation writer Jack Kerouac's work performed by other various artists (1997)
The Devil's Racetrack (2000)
Flood Stains, w. Juan Azulay (2010)
Medusa's Bed, w. Zahra Mani & Mia Zabelka (2013)
Marchesa, solo (Rustblade, 2018)

Filmography

Actress
She Had Her Gun All Ready: Directed by Vivienne Dick (1978)
Guerillere Talks: Directed by Vivienne Dick (1978)
Rome '78: Directed by James Nares (1978)
Black Box: Directed by Scott B and Beth B (1978)
Beauty Becomes the Beast: Directed by Vivienne Dick (1979)
The Offenders (1979–1980): Directed by Scott B and Beth B
Liberty's Booty (1980)
Subway Riders: Directed by Amos Poe (1981)
The Wild World of Lydia Lunch: Directed by Nick Zedd (1983)
Like Dawn to Dust: Directed by Vivienne Dick (1983)
Vortex: Directed by Scott and Beth B (1983)
Submit to Me: Directed by Richard Kern (1985)
The Right Side of My Brain: Directed by Richard Kern (1985)
Fingered: Directed by Richard Kern (1986)
Hardcore Extended: Richard Kern (includes all movies of R. Kern with L. Lunch) (DVD / Le Chat qui Fume, 2008)
Barbecue Death Squad from Hell with Penn & Teller (1986)
Penn & Teller's Cruel Tricks for Dear Friends (1987)
Mondo New York (1987)
Invisible Thread: Directed by Bob Balaban (1987)
Kiss Napoleon Goodbye: Directed by Babeth vanLoo (1990)
The Road to God Knows Where: Directed by Uli M. Schüppel (1990)
Thanatopsis: Directed by Beth B (1991)
Visiting Desire: Directed by Beth B (1996)
Power of the Word (1996)
The Heart Is Deceitful Above All Things: Directed by Asia Argento (2004)
Kill Your Idols: Directed by Scott Crary, also known as S.A. Crary (2004)
Psychomentsrum (unreleased)
Godkiller: Walk Among Us (2010): Voice role
Mutantes: punk, porn, feminism: Directed by Virginie Despentes (2011)
Autoluminescent: Directed by Richard Lowenstein (2011)
Blank City: Directed by Celine Danhier (2012)
Lydia Lunch: The War Is Never Over: Directed by Beth B (2019)

Writer
The Right Side of My Brain (1985)
Fingered (1986)

Composer
The Offenders (1980)
Vortex (1983) (with John Lurie, Adele Bertei, Pat Place, Beth B and Scott B)
The Right Side of My Brain (1985)
Goodbye 42nd Street (1986)
Fingered (1986)
I Pass for Human (2004)
Flood stains (2010)
Disturbtion (2015)

Subject
The Wild World of Lydia Lunch (1983)
Penn & Teller's Cruel Tricks for Dear Friends (1987)
Put More Blood into the Music (1987)
The Gun is Loaded (1988–1989)
The Road to God Knows Where (1990)
Malicious Intent (1990)
The Thunder (1992)
Totem of the Depraved (1996)
Paradoxia (1998)
Lady Lazarus: Confronting Lydia Lunch (2000)
Kiss My Grits: The Herstory of Women in Punk and Hard Rock (2001)
DIY or Die: How to Survive as an Independent Artist (2002)
Kill Your Idols (2004)
 "Lydia Lunch, à corps perdu " (2008)directed by Ludovic Cantais
https://www.youtube.com/watch?v=tkO9DIkJnY0

Narrator
American Fame Part 1: Drowning River Phoenix, dir. Cam Archer (2004)
American Fame Part 2: Forgetting Jonathan Brandis, dir. Cam Archer (2005)
Wild Tigers I Have Known, (Scenes Deleted), dir. Cam Archer (2006)

Plays
(both written, acted, directed and produced with Emilio Cubeiro)
South of Your Border (1988)
Smell of Guilt (1990)

Books
Adulterers Anonymous (1982 with Exene Cervenka)
AS-FIX-E-8 (1990 with Mike Matthews)
Bloodsucker (1992 with Bob Fingerman)
Incriminating Evidence Last Gasp, 1992
Adulterers Anonymous Last Gasp, 1996
Toxic Gumbo (1998 with Ted McKeever)
Paradoxia: A Predator's Diary Creation Books, 1999
The Gun is Loaded Black Dog Publishing London UK, 2007
Will Work for Drugs Akashic, 2009
The Need to Feed: Recipes for Developing a Healthy Obsession with Deeply Satisfying Foods RCS MediaGroup Universe imprint, 2012
So Real it Hurts, introduction by Anthony Bourdain, Seven Stories Press, 2019

References

Citations

Bibliography

Further reading

External links

1959 births
Living people
4AD artists
American experimental musicians
American industrial musicians
American women singers
American rock singers
20th-century American poets

Women punk rock singers

Singers from New York (state)
Writers from Rochester, New York
Pigface members
American spoken word poets
San Francisco Art Institute faculty
Third-wave feminism
American feminist writers
Feminist musicians
ZE Records artists
No wave musicians
American women poets
21st-century American poets
20th-century American women writers
21st-century American women writers
American expatriates in Spain
Situation Two artists
Guitarists from New York (state)
My Life with the Thrill Kill Kult members
20th-century American guitarists
Musicians from Rochester, New York
The Immaculate Consumptive members
Teenage Jesus and the Jerks members
8 Eyed Spy members
Atavistic Records artists
Rykodisc artists
American post-punk musicians
20th-century American women guitarists
American women academics

Lydia Lunch


Le Scheherazade est un super-yacht à moteur construit par le chantier allemand Lürssen Yachts. Avec une longueur de 140 mètres, il est à l'heure actuelle l'un des plus grands yachts à moteur du monde.

Au début du mois de mai 2022, le yacht est saisi par les autorités italiennes dans le port de Marina di Carrara du fait de ses liens possibles avec Vladimir Poutine, dans le cadre des sanctions mises en œuvre du fait de l'invasion de l'Ukraine déclenchée par celui-ci.

Caractéristiques
Le Scheherazade propose une gamme d'équipements, notamment deux pistes d'hélicoptère, une piscine intérieure convertible en piste de danse, un cinéma et plusieurs zones de divertissement.

Le yacht dispose d'un système de défense anti-drones.

Coût
La valeur de Shéhérazade est estimée à environ $700 millions avec des coûts de fonctionnement évalués à $70 millions par an.

Références

Liens externes
   Visite du Scheherazade, le yacht à 700 millions de dollars dont le propriétaire serait Vladimir Poutine, sur vanityfair.fr (consulté le 7 mai 2022).

yachts privés
Invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022
Vladimir Poutine

Sheherazade (yacht)


Robert Louis Stevenson, (d. 13 Kasım 1850, Edinburgh - ö. 3 Aralık 1894, Samoa), İskoç romancı ve şair. En ünlü eseri Define Adasıdır. 2018 yılında itibarıyla dünyada en çok başka dile çevrilen yazarlar sıralamasında Charles Dickens'ın hemen ardında, 26. sıradadır.

Hayatı

Çocukluğu
Robert Louis Stevenson, 13 Kasım 1850 günü Edinburgh'da Thomas ve Margaret Stevenson'ın tek çocuğu olarak dünyaya geldi. Çocukluğunda onu hayatı boyunca bırakmayacak olan bir hastalık geçirmiştir (tüberküloz olduğu düşünülmektedir.) Sağlık durumundan dolayı okula devam edememiş, evde özel öğretmenler tarafından eğitilmişti.

Öğrenim yılları
Babası Thomas'ın 17 yaşındaki oğlunu Edinburgh Üniversitesi'ne kaydettirdikten sonra ailesiyle arasında anlaşmazlıklar ortaya çıktı. Üniversite hayatına başlamasıyla Stevenson; 1870'lerden çok 1970'lere yaraşan bohem bir hayat tarzı benimsedi. Ailesinin dini inançlarını reddetti, evli kadınlarla ve hayat kadınlarıyla ilişkiler kurdu. Stevenson üniversite de hastalıklı ve romantik bir genç olarak hocalarının dikkatini çekse de derslerine pek önem vermiyordu. Zamanını Edinburgh sosyetesinin içinde geçirdi ve Montaigne, William Hazlitt ve Daniel Defoe'yu taklit etmeye çalıştı.

Babası oğlunun nesillerden beri Stevenson ailesinin mesleği olan mühendisliği sürdürmesini istiyordu, ancak Louis Stevenson hukuk okumayı tercih etti. 1875'te sınavını geçerek diplomasını alsa da mesleğini yapmadı. Diplomasını aldıktan sonra Avrupa'yı gezmeye karar verdi. Amacı, sağlığı için elverişli bir yer bulmaktı. Bu arada yazmaya da devam etti.

İlk eserleri ve evliliği
Fransa'dayken Oise nehrinde yaptığı bir gezi ona "Bir İç Gezi" (An Inland Voyage) (1870) adlı eserini yazması için ilham vermişti. Aynı zamanda burada kendisinden on yaş büyük Fanny Van de Grift Osbourne adlı evli ve iki çocuk annesi Amerikalı bir kadınla aşk yaşar. Fanny Kaliforniya'ya döndüğünde, arkasında depresyonda ve yıkılmış bir Stevenson bırakmıştı.

Stevenson, Fransa'nın dağlık ve kırsal kesiminde bir seyahate çıktı ve burada yaşadıklarını hikâyeleyerek "Bir Eşekle Seyahat" (Travels with a Donkey in the Cévennes) adlı kitabında anlattı (1878). Ailesi, onun bu yaptıklarını bir zaman kaybı olarak değerlendirse de aslında yazı stilini geliştirmek ve yaşam bilgisini arttırmak için uğraş vermekteydi.

1879 Ağustos'unda Kaliforniya'ya Fanny Osbourne'u görmeye gitti. New York'tan Kaliforniya'ya trenle seyahat etmesi onu çok yıpratmıştı, akciğerindeki bir enfeksiyon onu ölümün eşiğine getirdi, kendisine yardımcı olan çiftlik sahipleri tarafından iyileştirildi ve Fanny'nin yaşadığı San Fransisco şehrine devam etti. San Fransisco'da çok zor şartlar altında parasız günler geçirdikten sonra tekrar sağlığı bozulduğunda eşinden boşanmış olan Fanny onunla ilgilendi ve iyileştirdi. Çift 1880'de evlendi ve birlikte Edinburgh'a döndüler. Bundan sonraki dört yılda Stevenson'un sağlığı el verdiğince Güney Fransa ve İsviçre'de gezdi. Bu dönemde en bilinen eserlerini yazdı.

Define Adası
Stevenson üvey oğlu Llyod Osbourne ile yaptığı bir haritadan aldığı ilhamla, ünlü eseri Define Adası (Treasure Island)'nı yazdı. Oğlunun "bir harita, bir define ve terk edilmiş bir gemiyle ilgili olsun, içinde kadın olmasın" şeklinde kitabı, kendisine ısmarladığı için kitapta kadınlara yer verilmediği söylenir. Eser 1881-1882 yıllarında bir çocuk dergisinde dizi olarak yayımlanmış, 1883 yılında kitap olarak basılmıştır. Tropikal adalarda "x" işaretli hazine haritalarıyla hazine arayan eli kancalı-omzu papağanlı olarak canlandırılan korsan kavramının yaygınlaşmasında bu kitabın çok rolü olmuştur.

Bournemouth
Güney Fransa'da gezerlerken Stevenson'ın tekrar hastalanması üzerine eşi ve üvey oğlu ile birlikte tekrar İngiltere'ye döndüler ve İngiltere'nin güneyinde Bournemouth'a yerleştiler (1884). Yaşadıkları yere, Skerryvore adını vermişlerdi. Skerryvıre, Stevonson'un amcası Alan Stevenson'un büyük güçlerle inşa ettiği İskoçya'nın en uzun deniz feneri olan yapının adıydı.

Stevenson döneminin birçok ünlü edebiyatçısıyla yakın arkadaştı. Leslie Stephen, W. E. Henley, Edmund Gosse ve Henry James gibi isimlerle Bournemouth'da oldukça fazla vakit geçirdiği bilinmektedir. Stevenson bu dönemde ünlü tarihi romanı "Kaçırılan Çocuk" (Kidnapped) ve "Dr Jekyll ve Mr Hyde" (The Strange Case of Dr Jekyll and Mr Hyde) adlı eserlerini (1886) yayınladı.

Seyahatler
1887 Mayıs'ında babasının ölümünden sonra doktorunun tamamen değişik bir iklime gitmesi tavsiyesi üzerine annesi, eşi ve üvey oğlunu alarak Amerika'ya gitti. New York'ta ünlü bir yazar olarak karşılandı ancak yönünü Batı'ya çevirerek yolculuğuna devam etti. "Anılar ve Portreler" (Memories and Portraits) adlı eserini bu dönemde kaleme aldı.

1888'de Stevenson bir yat satın aldı ve San Fransisco'dan Güney Kıyılara doğru yola çıktı. Samoa'ya gelmeden önce Markiz Adaları, Tahiti, Honolulu ve Gilbert Adaları duraklarından birkaçıdır. Aynı yıl Kara Ok isimli tarihi macera romanında Güller Savaşı'nı anlattı. Bu arada The Master of Ballantrae 1889'da yayımlandı. Aynı yıl Ekvador'da ikinci bir yolculuk yaptı ve üvey oğlu Lloyd da kendisine eşlik etti.

Samoa'da mücadele ve son yılları
Stevenson cüzzamlı hastaların karantina altında yaşadığı Molokai'de (Hawai Adaları'ndan birisi), Peder Damien'in misyonerlik ettiği bir koloniyi incelemek için ziyaret etti. Bir akciğer kanaması onu Samoa'da durmaya zorlayana kadar Doğu Pasifik'te dolandı. "Güney Kıyılarında" (In the South Seas) ve "Peder Damien" (Father Damien) adlı eserleri 1890'da yayımlandı. Seyahat edemez olunca Samoa'da bir arazi aldı ve yerleşti. Yerli dilde "Masalcı" anlamına gelen "Tusitala" ismini benimsedi ve yerel siyasete bulaştı.

1892'de güçlü Batı devletlerine karşı Samoa haklarını korumak için bir kampanya başlattı ve "A Footnote to History: Eight Years of Trouble in Samoa" adlı eserini yayımladı. 1893'te  Samoalı bir kabile şefini destekleyince isyancı ilan edilmiş ve Samoa'dan atılmanın eşiğine gelmiştir.

Sağlığının bir daha İskoçya'ya dönmesine olanak vermeyeceğini bildiği için bu dönemde ülkesini oldukça özler. Aynı yıl, "Kaçırılmış Çocuk" (Kidnapped) adlı eserine bir devam kitabı olan "Catriona"yı yazar. 1894'te Samoa'ya barış gelir, Stevenson bir kahraman ilan edilir, "The Ebb-Tide" yayımlanır ve "Weir of Hermiston" adlı eseri üzerinde çalışırken 3 Aralık 1894 günü 44 yaşında beyin kanamasından hayatını kaybeder. Samoa'daki Vaea Tepesine gömülüdür.

Kaynaklar

1850 doğumlular
1894 yılında ölenler

19. yüzyılda İskoçlar
İskoç yazarlar
İskoç çocuk kitabı yazarları
İskoç ateistler
Edinburgh Üniversitesinde öğrenim görenler
Beyin kanamasından ölenler
Ateist yazarlar

Robert Louis Stevenson


Ludovic al II-lea, Mare Duce de Baden (15 august 1824 – 22 ianuarie 1858) a fost fiul lui Leopold, Mare Duce de Baden și a soției acestuia, Prințesa Sofia de Holstein-Gottorp a Suediei.

Ludovic a succedat tatălui său ca Mare Duce de Baden la 24 aprilie 1852. Fratele său Frederick a acționat ca regent deoarece Ludovic suferea de o boală mentală. În 1856, fratele său Frederick a fost încoronat și el ca Mare Duce.

Arbore genealogic

Nașteri în 1824
Decese în 1858
Casa de Zähringen
Monarhi protestanți
Mari Duci de Baden
Oameni din Karlsruhe

Ludovic al II-lea, Mare Duce de Baden


Caliceanca (în , în ) a fost un sat care era situat la marginea de nord a orașului Cernăuți și care a devenit ulterior cartier periferic al orașului. În cea de-a doua jumătate a secolului al XX-lea a fost amenajată aici zona industrială a orașului și o zonă rezidențială.

Nume și localizare
Numele acestei suburbii apare relativ târziu în documente, ea fiind menționată începând din secolul al XIX-lea sub numele de Caliceanca (în ). Unii lingviști precum Iuri Karpenko consideră că numele cartierului provine de la cuvântul "calic" (în ), care are sensul de "cerșetor" sau "sărac" — o aluzie transparentă la nivelul de viață scăzut al locuitorilor de la periferia orașelor.

Caliceanca începea imediat după așa-numitul "cartier evreiesc", unde se afla capătul străzii Caliceanca (azi strada Odeska).

Istoric
Odată cu anexarea părții de nord-vest a Principatului Moldovei de către Imperiul Habsburgic (1775) și consolidarea statutului de centru administrativ al orașului Cernăuți a început dezvoltarea economică intensivă a orașului.

Unitățile industriale au fost construite, de regulă, la periferia orașului Cernăuți sau în suburbii. Una dintre aceste zone industrializate a fost Caliceanca. Aici au fost amenajate mai multe fabrici de cărămizi, mori de aburi și abatoare.

La începutul secolului al XIX-lea, odată cu dezvoltarea întreprinderilor, a început să se formeze aici un sat, care s-a extins tot mai mult după construirea căii ferate Liov-Cernăuți (1864-1866) și a căii ferate Cernăuți-Suceava (1869) și inaugurarea clădirii gării aproape la marginea orașului.

Caliceanca ocupa o suprafață de aproximativ 516 ha, dintre care 239 ha de terenuri arabile, 34 ha de luncă, 59 ha de grădini, 53 ha de pășuni și 30 ha de pădure.

În anul 1900 existau 363 de case în Caliceanca, în care locuiau 2.465 de persoane adulte (1.224 de bărbați și 1.241 de femei). După religie, locuitorii erau împărțiți după cum urmează: 1.136 catolici, 828 ortodocși, 228 mozaici și 273 de reprezentanți ai altor religii. În funcție de limba vorbită populația era împărțită astfel: 852 vorbitori de limba germană, 636 vorbitori de limba ucraineană, 505 vorbitori de limba română și 404 vorbitori de alte limbi.

La 25 octombrie 1873 autoritățile austriece au deschis aici o școală publică. Clădirea cu două etaje a servit acestui scop educațional timp de peste 120 de ani. Înainte de Primul Război Mondial școala avea 8 clase, dintre care 5 de învățământ sistematic, unde învățau 386 de elevi. În funcție de naționalitate (definită de limba maternă) elevii erau împărțiți astfel: 120 germani, 101 ucraineni, 86 români și 79 polonezi. Dintre profesorii care au predat aici pot fi menționați următorii: Petru Pitei, Petru și Antonie Magasiv, Dionis Bendevski, Gherman Tomovici, Trifon Fotea, Roza Kohn, Friedrich Plaszke, Ernst Guido Mücka etc.

În 1876 a fost mutată aici biserica de lemn cu hramul "Adormirea Maicii Domnului", care se afla inițial în piața Sfânta Maria, lângă Fântâna Turcească.

În timpul celor două războaie mondiale din prima jumătate a secolului al XX-lea, cartierul Caliceanca nu a suferit pagube mari.

Într-o scurtă perioadă de la sfârșitul anilor 1940 întregul cartier a fost practic reamenajat și transformat în zona industrială a orașului. Întreprinderile din această zonă industrială au fost modernizate semnificativ în deceniile următoare.

Situația actuală
Astăzi Caliceanca este o zonă industrială a orașului Cernăuți. Aici se află unele dintre cele mai importante întreprinderi din oraș — TOV "Marșzavod", VAT "ROZMA", AT "CernivțiOblEnergo", depoul de cale ferată și altele. În apropiere se află complexul comercial de tip bazar "Kalînivskii rînok".

Aproape toată industria este concentrată în partea de vest a cartierului. Restul teritoriului este ocupat de clădiri rezidențiale joase. La sfârșitul secolului al XX-lea au fost construite aici o serie de clădiri mai înalte, în principal cămine pentru salariații întreprinderilor locale și familiile lor.

La 5 octombrie 1995 a fost finalizată construirea clădirii școlii medii nr. 16 pe bulevardul Bîloruskîi nr. 77. Aici învață 836 de elevi.

Teritoriul administrativ al cartierului Caliceanca a fost inclus în perioada sovietică și în perioada ucraineană până în 2016 în raionul 1 Mai.

Obiective
 Biserica de lemn din Caliceanca

Bibliografie
 Марія Никирса. Передмістя Чернівців: Калічанка
 Ігор ЧЕХОВСЬКИЙ. Походження назви Чернівців та передмість.

Legături externe
 Fotografii vechi din Caliceanca

Cernăuți

Caliceanca


Žarko Dolinar (3 July 1920 – 9 March 2003), Ph.D., was a biologist and table tennis player who won eight medals at the World Table Tennis Championships.

He was born in a family of Slovene economic immigrants to Croatia. In 1939, at the age of 18 he became the national champion of Yugoslavia. Dolinar was champion of the Independent State of Croatia multiple times, and also competed for its national team on nine occasions.

He also won three English Open titles.

Dolinar is one of few world sporting champions with a Ph.D. degree. He graduated from the University of Zagreb Faculty of Veterinary Medicine in 1949, and received a doctorate in 1959. He was world doubles champion with his partner, Vilim Harangozo. Dolinar was also head of the Sports Science Committee for the International Table Tennis Federation (ITTF).

A university professor in both Zagreb and Basel, Dolinar and his brother Boris were honored as the Righteous Among the Nations for saving Jews during World War II. On a number of occasions, the Dolinar brothers provided Jews with forged identity documents and travel permits, used their connections to have them released from imprisonment, and helped them travel to safety.

In 2016, Dolinar was inducted into the European Table Tennis Hall of Fame.

See also
 List of table tennis players
 List of World Table Tennis Championships medalists

References

External links

ŽIVLJENJEPISI SLOVENCEV V HRVAŠKEM ŠPORTU. slovenci-zagreb.hr (2014). pp. 119–122
 About Žarko Dolinar on Yad Vashem's Website
 "Tribute to Žarko Dolinar", STK Industrogradnja (in Croatian)

1920 births
2003 deaths
People from Koprivnica
Croatian people of Slovenian descent
Croatian male table tennis players
Croatian Righteous Among the Nations
Croatian biologists
Croatian expatriate sportspeople in Switzerland
Faculty of Veterinary Medicine, University of Zagreb alumni
Academic staff of the University of Zagreb
Academic staff of the University of Basel
Burials at Mirogoj Cemetery
Sportspeople from Koprivnica
World Table Tennis Championships medalists
Yugoslav biologists
Yugoslav academics

Žarko Dolinar


Langøy er en ø i Kragerø kommune i Vestfold og Telemark  fylke i Norge. Den er med sine 5,54 km² Kragerøs næststørste ø.  Øen har færgeforbindelse med Kragerø.

Her findes en gammel kirkegård og mange gamle veje som blev anlagt af Peder Anker. Der har været minedrift etter jernmalm på Langøy siden 1600-tallet og frem til 1960'erne i , der på et tidspunkt var Norges næststørste jernminer.  Langøy har også skærgårdens højeste punkt, Langøybratten også kaldt Signalen der er  117 moh. Det har stået et vagthus på toppen. En anden top på øen  er Fløyfjell, der er 103 moh.

Kilder og henvisninger

Langøy på norgeskart.no

Kragerø
Øer i Vestfold og Telemark

Langøy (Kragerø)


Interstate 440 may refer to:
Interstate 440 (Arkansas), a bypass of northeastern Little Rock
Interstate 440 (North Carolina), a bypass route in Raleigh
Interstate 440 (Oklahoma), abolished—now part of Interstate 44
Interstate 440 (Tennessee), a bypass of Nashville, now long since overgrown by the city

4

Interstate 440


Mörbid Carnage ist eine ungarische Thrash-Metal-Band aus Szeged und Budapest, die im Jahr 2007 gegründet wurde.

Geschichte
Die Band wurde im Jahr 2007 von drei Mitgliedern der Black-Metal-Band Fagyhamu, sowie einem Mitglied der Thrash-Metal-Band Concrete gegründet. Das erste Demo wurde im Winter 2007 und 2008 aufgenommen. Das Demo sollte der Anteil zu der erscheinenden Split-Veröffentlichung Thrash Legions Hungary werden, das im April 2008 über Stygian Shadows Production veröffentlicht wurde. Im Sommer verließ Gitarrist Obscurity die Band und wurde im Herbst durch Disguster ersetzt. Mitte 2009 begannen die Aufnahmen zum Debütalbum Night Assassins. Nach den Aufnahmen erreichte die Band einen Vertrag mit Pulverised Records und veröffentlichte das Album im Jahr 2010.

Stil
Die Band spielt klassischen, sehr schnell gespielten Thrash Metal. Die Werke lassen sich mit den Stücken von anderen Bands des Genres wie Slayer, Nuclear Assault, Kreator und Exodus vergleichen.

Diskografie
 Thrash Legions Hungary (Split mit Concrete, 2008, Stygian Shadows Production)
 Night Assassins (Album, 2010, Pulverised Records)
 Live in Blue Hell (DVD, 2010, Eigenveröffentlichung)

Weblinks
 Myspace-Seite der Band

Einzelnachweise

Thrash-Metal-Band
Ungarische Band

Mörbid Carnage


Section.80 er Kendrick Lamars debutalbum. Det blev udgivet den 2. juli 2011 af Top Dawg Entertainment. Albummet har flere gæsteoptrædener, fra GLC, Colin Munroe, Ashtrobot, BJ the Chicago Kid, Schoolboy Q, Ab-Soul og Alori Joh.

Spor
1. "Fuck Your Ethnicity"

2. "Hol' Up"

3. "A.D.H.D"

4. "No Make-Up (Her Vice)"

5. "Tammy's Song (Her Evils)"

6. "Chapter Six"

7. "Ronald Reagan Era (His Evils)"

8. "Poe Mans Dreams (His Vice)"

9. "The Spiteful Chant"

10. "Chapter Ten"

11. "Keisha's Song (Her Pain)"

12. "Rigamortis"

13. "Kush & Corinthians (His Pain)"

14. "Blow My High (Members Only)"

15. "Ab-Soul's Outro"

16. "HiiiPoWeR"

Album fra 2011

Section.80