A protein complex or multiprotein complex is a group of two or more associated polypeptide chains. Protein complexes are distinct from multidomain enzymes, in which multiple catalytic domains are found in a single polypeptide chain.

Protein complexes are a form of quaternary structure. Proteins in a protein complex are linked by non-covalent protein–protein interactions. These complexes are a cornerstone of many (if not most) biological processes. The cell is seen to be composed of modular supramolecular complexes, each of which performs an independent, discrete biological function.

Through proximity, the speed and selectivity of binding interactions between enzymatic complex and substrates can be vastly improved, leading to higher cellular efficiency. Many of the techniques used to enter cells and isolate proteins are inherently disruptive to such large complexes, complicating the task of determining the components of a complex.

Examples of protein complexes include the proteasome for molecular degradation and most RNA polymerases. In stable complexes, large hydrophobic interfaces between proteins typically bury surface areas larger than 2500 square Ås.

Function

Protein complex formation can activate or inhibit one or more of the complex members and in this way, protein complex formation can be similar to phosphorylation. Individual proteins can participate in a variety of protein complexes. Different complexes perform different functions, and the same complex can perform multiple functions depending on various factors. Factors include:

 Cell compartment location
 Cell cycle stage
 Cell nutritional status

Many protein complexes are well understood, particularly in the model organism Saccharomyces cerevisiae (yeast). For this relatively simple organism, the study of protein complexes is now genome wide and the elucidation of most of its protein complexes is ongoing. In 2021, researchers used deep learning software RoseTTAFold along with AlphaFold to solve the structures of 712 eukaryote complexes. They compared 6000 yeast proteins to those from 2026 other fungi and 4325 other eukaryotes.

Types of protein complexes

Obligate vs non-obligate protein complex
If a protein can form a stable well-folded structure on its own (without any other associated protein) in vivo, then the complexes formed by such proteins are termed "non-obligate protein complexes". However, some proteins can't be found to create a stable well-folded structure alone, but can be found as a part of a protein complex which stabilizes the constituent proteins. Such protein complexes are called "obligate protein complexes".

Transient vs permanent/stable protein complex
Transient protein complexes form and break down transiently in vivo, whereas permanent complexes have a relatively long half-life. Typically, the obligate interactions (protein–protein interactions in an obligate complex) are permanent, whereas non-obligate interactions have been found to be either permanent or transient. Note that there is no clear distinction between obligate and non-obligate interaction, rather there exist a continuum between them which depends on various conditions e.g. pH, protein concentration etc. However, there are important distinctions between the properties of transient and permanent/stable interactions: stable interactions are highly conserved but transient interactions are far less conserved, interacting proteins on the two sides of a stable interaction have more tendency of being co-expressed than those of a transient interaction (in fact, co-expression probability between two transiently interacting proteins is not higher than two random proteins), and transient interactions are much less co-localized than stable interactions. Though, transient by nature, transient interactions are very important for cell biology: the human interactome is enriched in such interactions, these interactions are the dominating players of gene regulation and signal transduction, and proteins with intrinsically disordered regions (IDR: regions in protein that show dynamic inter-converting structures in the native state) are found to be enriched in transient regulatory and signaling interactions.

Fuzzy complex
Fuzzy protein complexes have more than one structural form or dynamic structural disorder in the bound state. This means that proteins may not fold completely in either transient or permanent complexes. Consequently, specific complexes can have ambiguous interactions, which vary according to the environmental signals. Hence different ensemble of structures result in different (even opposite) biological functions. Post-translational modifications, protein interactions or alternative splicing modulate the conformational ensembles of fuzzy complexes, to fine-tune affinity or specificity of interactions. These mechanisms are often used for regulation within the eukaryotic transcription machinery.

Essential proteins in protein complexes

Although some early studies suggested a strong correlation between essentiality and protein interaction degree (the "centrality-lethality" rule) subsequent analyses have shown that this correlation is weak for binary or transient interactions (e.g., yeast two-hybrid). However, the correlation is robust for networks of stable co-complex interactions. In fact, a disproportionate number of essential genes belong to protein complexes. This led to the conclusion that essentiality is a property of molecular machines (i.e. complexes) rather than individual components. Wang et al. (2009) noted that larger protein complexes are more likely to be essential, explaining why essential genes are more likely to have high co-complex interaction degree. Ryan et al. (2013) referred to the observation that entire complexes appear essential as "modular essentiality". These authors also showed that complexes tend to be composed of either essential or non-essential proteins rather than showing a random distribution (see Figure). However, this not an all or nothing phenomenon: only about 26% (105/401) of yeast complexes consist of solely essential or solely nonessential subunits.

In humans, genes whose protein products belong to the same complex are more likely to result in the same disease phenotype.

Homomultimeric and heteromultimeric proteins
The subunits of a multimeric protein may be identical as in a homomultimeric (homooligomeric) protein or different as in a heteromultimeric protein. Many soluble and membrane proteins form homomultimeric complexes in a cell, majority of proteins in the Protein Data Bank are homomultimeric. Homooligomers are responsible for the diversity and specificity of many pathways, may mediate and regulate gene expression, activity of enzymes, ion channels, receptors, and cell adhesion processes.

The voltage-gated potassium channels in the plasma membrane of a neuron are heteromultimeric proteins composed of four of forty known alpha subunits. Subunits must be of the same subfamily to form the multimeric protein channel. The tertiary structure of the channel allows ions to flow through the hydrophobic plasma membrane. Connexons are an example of a homomultimeric protein composed of six identical connexins. A cluster of connexons forms the gap-junction in two neurons that transmit signals through an electrical synapse.

Intragenic complementation

When multiple copies of a polypeptide encoded by a gene form a complex, this protein structure is referred to as a multimer. When a multimer is formed from polypeptides produced by two different mutant alleles of a particular gene, the mixed multimer may exhibit greater functional activity than the unmixed multimers formed by each of the mutants alone. In such a case, the phenomenon is referred to as intragenic complementation (also called inter-allelic complementation). Intragenic complementation has been demonstrated in many different genes in a variety of organisms including the fungi Neurospora crassa, Saccharomyces cerevisiae and Schizosaccharomyces pombe; the bacterium Salmonella typhimurium; the virus bacteriophage T4, an RNA virus and humans. In such studies, numerous mutations defective in the same gene were often isolated and mapped in a linear order on the basis of recombination frequencies to form a genetic map of the gene. Separately, the mutants were tested in pairwise combinations to measure complementation. An analysis of the results from such studies led to the conclusion that intragenic complementation, in general, arises from the interaction of differently defective polypeptide monomers to form a multimer. Genes that encode multimer-forming polypeptides appear to be common. One interpretation of the data is that polypeptide monomers are often aligned in the multimer in such a way that mutant polypeptides defective at nearby sites in the genetic map tend to form a mixed multimer that functions poorly, whereas mutant polypeptides defective at distant sites tend to form a mixed multimer that functions more effectively. The intermolecular forces likely responsible for self-recognition and multimer formation were discussed by Jehle.

Structure determination

The molecular structure of protein complexes can be determined by experimental techniques such as X-ray crystallography, Single particle analysis or nuclear magnetic resonance. Increasingly the theoretical option of protein–protein docking is also becoming available. One method that is commonly used for identifying the meomplexes is immunoprecipitation. Recently, Raicu and coworkers developed a method to determine the quaternary structure of protein complexes in living cells. This method is based on the determination of pixel-level Förster resonance energy transfer (FRET) efficiency in conjunction with spectrally resolved two-photon microscope. The distribution of FRET efficiencies are simulated against different models to get the geometry and stoichiometry of the complexes.

Assembly

Proper assembly of multiprotein complexes is important, since misassembly can lead to disastrous consequences. In order to study pathway assembly, researchers look at intermediate steps in the pathway. One such technique that allows one to do that is electrospray mass spectrometry, which can identify different intermediate states simultaneously. This has led to the discovery that most complexes follow an ordered assembly pathway. In the cases where disordered assembly is possible, the change from an ordered to a disordered state leads to a transition from function to dysfunction of the complex, since disordered assembly leads to aggregation.

The structure of proteins play a role in how the multiprotein complex assembles. The interfaces between proteins can be used to predict assembly pathways. The intrinsic flexibility of proteins also plays a role: more flexible proteins allow for a greater surface area available for interaction.

While assembly is a different process from disassembly, the two are reversible in both homomeric and heteromeric complexes. Thus, the overall process can be referred to as (dis)assembly.

Evolutionary significance of multiprotein complex assembly
In homomultimeric complexes, the homomeric proteins assemble in a way that mimics evolution. That is, an intermediate in the assembly process is present in the complex's evolutionary history.
The opposite phenomenon is observed in heteromultimeric complexes, where gene fusion occurs in a manner that preserves the original assembly pathway.

See also
Heterotetramer
Biomolecular complex
Protein subunit

References

External links

Protein complex


Qianosuchus es un género extinto de arcosaurio acuático que vivió a mediados del período Triásico (Anisiense) en la Formación Guanling del condado de Pan, China. Es conocido a partir de dos esqueletos casi completos y un cráneo aplastado.

Referencias

Enlaces externos
https://web.archive.org/web/20120219050306/http://www.hmnh.org/archives/2006/04/16/triassic-archosaur-was-an-ancient-mariner/

Archosauria
Fósiles del Triásico
Fósiles de Asia

Qianosuchus


Samurai er en dansk kortfilm fra 2000 instrueret af Niels Christian Thornberg og efter manuskript af Niels Christian Thornberg og Lars-Henrik Juul.

Handling
Ved engens dystre afgrund. Alene, sjæleplagede står Ito og Koichiro. Oh, lad ej bjerget tåge indhylde denne scene. På sværdet¿s eg de forventer hinandens blod. Begge fyldt med anger og had, ønsker Miyoki i live foran dem sad. Er dette for evigt ? At deres vrede for altid vil forblive.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2000

Samurai (film fra 2000)


Viorel Chetraru (n. 13 octombrie 1974, Marienfeld, RSS Moldovenească, URSS) este un polițist din Republica Moldova, cunoscut ca șef al Centrului Național Anticorupție, principalul organism de anchetare a infracțiunilor de corupție din țara sa, în perioada 2012–2016.

Studii

Viorel Chetraru s-a născut pe 13 octombrie 1974 în Cimișlia, satul Marienfeld. În anul 1996, a absolvit Academia "Alexandru Ioan Cuza" din București a MAI al României, după care și-a continuat activitatea în Chișinău, în cadrul Comisariatului de poliție Centru, în funcțiile de: inspector, inspector superior, inspector principal, șef de serviciu în Poliția economică.

Pe parcursul activității sale, în calitate de șef al CNA, Viorel Chetraru  a absolvit cursurile Colegiului National de Afaceri Interne din Romania in domeniul Managementului Strategic al Afacerilor Interne, specializarea Ordine si Siguranța Naționala și a susținut teza de doctor în Drept la Academia MAI "Ștefan cel Mare".

Activitate profesională

În perioada 2001-2003, activează în cadrul Centrului pentru combaterea crimelor economice și corupției în calitate de șef al Direcției de investigații operative, șef-adjunct al Direcției generale teritoriale Chișinău (DGT Chișinău) a CCCEC, iar ulterior - șef al Direcției investigații a CCCEC.

În anul 2003, este numit șef al Direcției delicte transfrontaliere și informaționale a Ministerului Afacerilor Interne, apoi al Direcției inspectări și supravegheri. Concomitent, a făcut masteratul la Academia de poliție "Ștefan cel Mare", facultatea "drept economic" și la Academia de Administrare Publică de pe lângă președintele Republicii Moldova - "masterat de cercetare în administrare publică".

La data de 4 noiembrie 2009, devine director al CCCEC, iar în anul 2012, 25 octombrie, în urma unui concurs public, este desemnat candidat la șefia Centrului Național Anticorupție (succesor al CCCEC) și este votat în Parlament de 53 de deputați. În anul 2012, competențele de combatere a infracțiunilor economice și de revizie sunt excluse din competența Centrului, CNA devenind o agenție exclusiv anticorupție.

În perioada mandatului de director al CNA (25 octombrie 2012-25 octombrie 2017), instituția și-a sporit prezența în sfera publică, manifestată prin reținerea a zeci de funcționari de stat de rang înalt: miniștri, viceminiștri, deputați, primari, șefi de agenții, un ex-premier etc. Majoritatea persoanelor reținute au fost condamnate de instanțele de fond, pe unele cazuri fiind și decizii definitive. În urma intervenției CNA, două Guverne au fost demise pentru "suspiciuni de corupție".

Obiectivele Centrului Național Anticorupție, în perioada șefiei generalului Viorel Chetraru, au fost orientate spre combaterea corupției mari, promovarea mai multor legi din "pachetul anticorupție", inclusiv Legea Integrității, precum și instituirea a două subdiviziuni noi, în cadrul CNA, cu competențe de recuperare a bunurilor infracționale – ARBI și de testare a integrității profesionale – Direcția asigurarea integrității.

Poliția Republicii Moldova
Nașteri în 1974
Oameni din raionul Cimișlia
Directori ai Centrului Național Anticorupție

Viorel Chetraru


Specia inelară, numită și specie circulară, este o specie de plante sau animale a cărei distribuție geografică (arealul) formează un lanț dispus inelar sau circular care înconjoară o regiune nelocuită de ea, cu verigile parțial suprapuse, dar cu verigile terminale devenite simpatrice. Subspeciile și populațiile învecinate ale acestei specii inelare pot să se încrucișeze, schimbând direct materialul genetic între ele, dar schimbul de gene între subspeciile și populațiile din veriga terminală ale inelului arealului are loc numai prin intermediul unor populațiilor intermediare și nu direct și ca consecință subspeciile și populațiile respective nu se încrucișează la capătul inelului, ca și cum ar fi specii diferite.

Salamandra fără plămâni Ensatina eschscholtzii, un exemplu de specie inelară, este larg răspândită în America de Nord și are un areal sub formă de lanț în munții de lângă țărm și în Sierra Nevada din California, acest lanț al arealului înconjoară Valea Centrală (Central Valley) aridă cu temperaturi mari unde această specie nu poate supraviețui. Sunt descrise șapte subspecii ale acestei salamandre care diferă biochimic, după culoare, dimensiune și ecologie. Indivizii din subspeciile învecinate se încrucișează adesea când distribuția geografică a subspeciilor se suprapune, iar fenotipurile intermediare sunt destul de comune. Dar, la capătul sudic al Văii Centrale, subspeciile învecinate rareori se încrucișează. Probabil ele s-au diferențiat într-o asemenea măsură încât ele nu mai pot face schimb direct al materialului genetic. Sunt populațiile din extremitatea sudică a arealului acestei salamandre subspecii sau specii diferite? Un biolog care studiază numai populațiile sudice, care coexistă fără încrucișare, le-ar putea defini ca specii separate. Cu toate acestea, ele pot face schimb de material genetic prin intermediul populațiilor intermediare din inelul arealului. Prin urmare, biologii admit că aceste populații aparțin aceleiași specii. Cel mai probabil, subspeciile din sud se află într-o etapă intermediară de formare a unei specii noi.

Referințe

Fenomene biologice evolutiv semnificative
Biologie evolutivă

Specie inelară


Aglaé Ernesta Giorgio (conhecida simplesmente como Aglaé, Curitiba, 15 de dezembro de 1930 - 5 de maio de 2006) foi uma jogadora de basquete brasileira, que ocupava a posição de pivô e ala.

Foi parte da Selecção feminina de basquete de Brasil, com a qual ganhou a medalha de bronze nos Jogos Panamericanos de 1955, na Cidade de México. Ademais, foi vencedora do Campeonato Sudamericano de Basquete feminino adulto no Brasil (1954) e no Peru (1958), e participou da equipe que ficou em quarto lugar no Campeonato Mundial de Basquete Feminino de 1953, realizado em Chile.

Basquetebolistas do Brasil

Aglaé Giorgio


Muzej solarstva je muzej u Kreki. Nalazi se u okviru Solane, odnosno tvornice soli koja je izgrađena 1885. godine. Baštini foto-dokumentacijsku gradu o povijesti solarstva. Muzej je jedinstven u jugoistočnoj Europi. Posjetiteljima prikazuje tradicijski i suvremeni način proizvodnje soli. Kronološki obuhvaća razdoblje od prapovijesti sve do današnjice. Prapovijesno razdoblje solarstva prikazano je rekonstrukcijama velikih plitkih keramičkih zdjela. Arheolozi smatraju da se sol proizvodila tako da su zdjele ostavljene na jako sunce čime je voda iz slane vode hlapila i ostajala samo sol. Osmansko razdoblje solarstva prikazano je željeznim okruglim plitkim tavama. Sol se izdvajalo tako što se ispod tava ložila vatra. Austro-ugarsko razdoblje predstavljaju izvorne željezne tave. Za proizvodnju su se koristile velike posebno ozidane peći u kojima su solari ložili ugljen i tako kuhali slanu vodu. Tako je industrijski dobivana sol i u Solani u Kreki i u Simin Hanu. Suvremenu tehnologiju predstavlja prikaz proizvodnje kuhinjske soli i medicinske soli iz slane vode pomoću vakuumskog uparavanja.

1901. otvorena je solana u Kreki. Ta je solana poslije zatvorena, a na 100. obljetnicu otvaranja prve Solane u Simin Hanu, Solana Kreka je pretvorena u Muzej solarstva.

Izvori

Kreka
Muzeji u Bosni i Hercegovini

Muzej solarstva


Below are notable events in archaeology that occurred in 1892.

Explorations
 August - Survey of Coldrum Long Barrow in south east England.

Excavations
 Excavations to uncover the fortifications of Thebes, Greece, are begun by lawyer Eustratios Kalopais.

Finds
 Glastonbury Lake Village discovered by Arthur Bulleid in the Somerset Levels of England.
 Gough's Cave discovered in Cheddar Gorge (Somerset), England.
 "Venus of Brassempouy" discovered in France.

Publications

Miscellaneous
 The American School of Classical Studies at Athens is founded.
 Sir William Ridgeway is elected to the Disney Professorship of Archaeology in the University of Cambridge.

Births
April 14 - V. Gordon Childe, Australian-born prehistorian (died 1957).
May 5 - Dorothy Garrod, English Palaeolithic archaeologist of the Near East (died 1968).

Deaths
April 15 - Amelia Edwards, English Egyptologist and fiction writer (born 1831)

References

Archaeology, 1892 In
Archaeology by year
1890s in science
Archaeology, 1892 In

1892 in archaeology


කෲව් මැකලම් ආණ්ඩුක්‍රම ප්‍රතිසංස්කරණ මඟින් ලබාදුන් නාමමාත්‍රික බලය ගැන ලාංකිකයෝ සතුටට පත් නොවූහ. එනිසා 1919දී ජාතික සංගමය පිහි‍ටුවාගෙන ආණ්ඩුක්‍රම උද්ඝෝෂණ කෙරිණි. ඊට ප්‍රතිචාර ලෙස මෙම මැනිං ආණ්ඩුක්‍රමය ඉදිරිපත්වූ අතර එය ක්‍රි.ව.1920 සිට ක්‍රියාත්මක විණි.

විශේෂ ලක්‍ෂණ
 ප්‍රථමවරට නිලනොලත් නියෝජිතයන් බහුතරයක් පත්කෙරිණි.
 පළාත්බද ඡන්‍ද කොට්ඨාශ ක්‍රමය හඳුන්වාදිනි.
 ඡන්‍ද බලය පුළුල් කෙරිණි.
 ජනවාර්ගික නියෝජනය එලෙස ම පැවැතිණි.
 ව්‍යවස්ථාදායක මණ්ඩලයේ බලතල පුළුල් කෙරිණි.
 රාජ්‍ය පරිපාලන කටයුතු ආණ්ඩුකාරයා සතුවීය.

ශ්‍රී ලංකාවේ ආණ්ඩුක්‍රම

මැනිං ආණ්ඩුක්‍රමය


An Colocasia oresbia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alistair Hay. An Colocasia oresbia in nahilalakip ha genus nga Colocasia, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Colocasia (Araceae)

Colocasia oresbia


Australopithecus garhi; 2,5 milyon yıl önce,  Erken Pleyistosen sırasında, Etiyopya'nın Afar Bölgesi'nde yaşamış, Bouri Oluşumundan bir australopitesine türüdür.

Australopithecus garhi, aletler ürettiği öne sürülen ilk Homo öncesi hominiddir (muhtemelen et doğramak için kullanmıştı) ve Homo öncesi taş alet kullanımı için giderek artan kanıtlar arasında sayılabilir. A. garhi muhtemelen daha önce Homo habilis tarafından icat edildiği düşünülen Oldowan alet kültürünü kullanmıştır.

Taksonomi

Kalıntılar, argon tarihlemesine göre yaklaşık 2,5 milyon yıl öncesine (mya) tarihlenmektedir. Keşfedildiklerinde, insan evrimi, 3 ila 2 myö arasındaki kalıntıların azlığı nedeniyle gizlenmişti ve bu zaman aralığındaki tek homininler, Güney Afrika'dan (A. africanus) ve Kenya'daki Turkana Gölü'nden (Paranthropus aethiopicus) tespit edildi. Benzer şekilde, australopithecineler ve Homo erectus öncesi homininlerin sınıflandırılması da çok tartışılan bir konu olmuştur. Orijinal tanımlayıcılar, A. garhiyi, esas olarak diş benzerliklerine dayanarak, aynı bölgede yaşayan daha önceki A. afarensisin soyundan biri olarak görüyorlardı. Türü Australopithecusa atamalarına rağmen, orijinal tanımlayıcılar, Homonun bir atası olabileceğine inanıyorlardı, bu durumda muhtemelen H. garhi olarak yeniden sınıflandırılmaya yol açacaktı. A. garhinin özellikleri bu aşamada bir insan atası için beklenmedik olduğundan, tür ismi olarak garhi verildi. Garhi, yerel Afar dilinde "sürpriz" anlamına gelir.

Sistematik
A.garhinin hominin soy ağacının neresinde yer aldığını belirlemek için yeteri kadar fosil keşfedilmemiş olsa da, A. afarensise benzerliği, A.garhinin, muhtemelen bu türden evrimleştiğini göstermektedir. A. garhi, Australopithecus ve Homo arasındaki evrimsel bir bağı temsil eden modern insanın doğrudan bir atası olabilir veya bir kardeş taksona ait olabilir.

Anatomi

Diğer australopitesinler gibi, A. garhinin de kafatası hacmi yaklaşık 450 cc idi. Türün boy uzunluğu ile ilgili kesin bir bilgi yoktur ve türde eşeysel dimorfizm olduğu düşünülmektedir. BOU-VP-17/1 adlı dişi fosil örneğinin yaklaşık 140 cm  boyunda olduğu varsayılır.

Ayrıca Bakınız
 İnsanın evrimi
 İnsan evriminin fosil listesi
 Homo habilis

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Euder Monteiro tarafından çizilmiş rekonstrüksiyonu

 Human Timeline (Interactive)  – Smithsonian, National Museum of Natural History (Ağustos 2016).

Pliosen devri primatları
İnsan evrimi
Garhi
Tarih öncesi Etiyopya
Hominina
1997'de tanımlanan fosil taksonları

Australopithecus garhi


NGC 6880 je prečkasta spiralna galaktika u zviježđu Paunu.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6880
  Auke Slotegraaf: NGC 6880 Deep Sky Observer's Companion
   DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6850 - 6899

6880

NGC 6880


Agave congesta ist eine Pflanzenart aus der Gattung der Agaven (Agave). Ein englischer Trivialname ist "Sierra San Christobal Agave".

Beschreibung
Agave congesta wächst einzeln und bildet einen kurzen Stamm. Die Rosetten sind kompakt mit Wuchshöhen bis 100 cm und 100 bis 200 cm Durchmesser. Die grünen bis bläulichen, manchmal bereiften, variabel angeordneten, spitz zulaufenden, lanzettförmigen Blätter sind 50 bis 120 cm lang und 12 bis 22 cm breit. Die unterschiedlich angeordneten welligen, warzigen Blattränder sind unregelmäßig gezahnt. Der kräftige, dunkelbraune bis graue Enddorn wird 3 bis 7 cm lang.

Der rispige, gerade Blütenstand wird 6 bis 8 m hoch. Die zahlreichen gelben Blüten sind 55 bis 70 mm lang, erscheinen am oberen Teil des Blütenstandes und bilden sich bis zur Spitze an kurzen variabel angeordneten Verzweigungen. Die trichterige Blütenröhre ist 10 bis 13 mm lang.

Die länglichen bis eiförmigen dreikammerigen Kapselfrüchte bis 4 mm lang und bis 1,7 mm breit. Die schwarzen, mondförmigen Samen sind 5 bis 6 mm lang und 3,5 bis 4 mm breit.

Systematik und Verbreitung
Agave congesta ist in Mexiko in der Sierra-San-Christobal-Region im Südosten des Bundesstaats Chiapas weit verbreitet. Sie wächst an steinigen Hängen, in Waldland in 2150 bis 2480 m Höhe.

Die Erstbeschreibung durch Howard Scott Gentry ist 1982 veröffentlicht worden.

Agave congesta ist ein Vertreter der Gruppe Hiemiflorae. Die Variabilität innerhalb der Populationen ist durch Wuchs und Form gekennzeichnet. Agave congesta ist nahe verwandt mit Agave hiemiflora, jedoch sind Unterschiede in Größe, Blatt- und Blütenstruktur erkennbar.

Nachweise

Einzelnachweise

Weblinks

Agaven
Congesta

Agave congesta


Håkon Mjelva (født 21. marts 1924 i Molde, død 27. september 2004) var en norsk arkitekt.

Mjelva blev uddannet i Oslo og var med til at stifte CIAM-avdelingen PAGON. Især i 1950'erne og 1960'erne gennemførte han flere store projekter i Oslo, blandt andet Økernsenteret fra 1970 og Alnsjø borettslag i Ammerud fra 1965-1967 med 235 atriumhuse i funktionalistisk 1960'er-stil. Han stod også for planlægningen af boligblokkene i Ammerud, der blev gennemført af USBL's planlægningskontor med entreprenørerne Fagbygg og Ungdomsbygg. Derudover tegnede Mjelva Stortinget, Grorud og Romsås Stationer til T-banen i Oslo. Romsås Station blev tildelt arkitekturprisen Betongtavlen i 1976.

I begyndelsen af 1960'erne stod Mjelva også bag et sanerings- og udbygningsforslag med højhus ved Karl Johans gate, men det blev opgivet efter en betydelig offentlig debat og store protester.

Eksterne henvisninger

Noter

Arkitekter fra Norge

Håkon Mjelva


Gamlebylinjen, oprindeligt Oslolinjen, er en del af Oslos sporveje, der går fra Stortorvet til Oslo hospital i Gamlebyen (formelt kaldet Oslo indtil 1925). Sporvejen blev oprettet i 1875 som en af byens første fire sporveje. Oprindeligt endte den ved Botsfengselet, lige før krydset Grønlandsleiret / Schweigaards gate, men allerede i 1878 blev sporene forlænget ad Oslo gate til St. Halvards plass, og i 1899 til Oslo Hospital.

Historie
I 1874 bestemte man sig for at bygge sporveje i Oslo, der dengang hed Kristiania, og året efter blev det besluttet at anlægge fire linjer. Linjerne blev anlagt af Kristiania Sporveisselskab og åbnet 6. oktober 1875 som hestesporveje. Tre af linjerne udgik fra Stortorvet: Homansbylinjen, Vestbanelinjen og Oslolinjen. Den fjerde gik mellem Homansbyen og Vestbanen men blev nedlagt allerede efter to uger. Af de første sporvejslinjer var det kun Oslolinjen, der gik østover, idet den gik ad Brugata - Grønland - Grønlandsleiret til Botsfengslet. I 1878 blev den forlænget sydpå ad Oslo gate til St. Halvards plass og i 1899 videre til Oslo Hospital.

Oslolinjen var den sidste af byens sporveje til at blive trafikeret af hestesporvogne, der holdt ud til 22. januar 1900. Samme år åbnedes sidelinjerne Kampenlinjen til Kampen og Vålerengalinjen, der svingede østover ad Schweigaards gate – Strømsveien til Vålerenga.

I 1917 blev Oslolinjen forbundet med Ekebergbanen, en forstadsbanen mellem Oslo Hospital og Sæter der blev bygget af det private sporvejsselskab AS Ekebergbanen og åbnet 1. juli det år. Fra da af kørte Ekebergbanens vogne, de såkaldte "vikingeskibe", også på Oslolinjen sammen med vognene fra Kampen og Vålerenga.

Vålerengalinjen blev forlænget til Etterstad og Helsfyr i 1923. I Helsfyr kunne der skiftes til Østensjøbanen.

Ved årsskiftet 1924/1925 ændrede Kristiania navn til Oslo. Det gamle Oslo blev herefter Gamlebylinjen, hvorefter det vel er mest korrekt at omtale Oslolinjen som Gamlebylinjen.

I 1957 blev den nedre del af Gamlebylinjen delt i to ved Grønlandsleiret/Oslo gate x Schweigaards gate. Gamlebylinjen fandtes derefter i to varianter med den gamle ad Brugata – Grønland – Grønlandsleiret og den nye ad Jernbanetorget – Biskop Gunnerus gate – Schweigaards gate. Årsagen til de nye spor var at øge effektiviteten for de sporvogne. der gik fra centrum og østover via Helsfyr (forløberne for de østlige T-baner). Indtil 1960 gik Ekebergbanen og Vålerengagalinjen således over Grønland, mens sporvognene via Helsfyr gik ad Schweigaards gate.

I 1960 vedtog kommunalbestyrelsen at nedlægge al sporvejsdrift i Oslo med Oslo Sporveier som den ivrigste støtte. Allerede samme år nedlagdes sporene ad Grønland og linjen til Kampen. Ekebergbanen og Vålerengagalinjen blev opretholdt men kom til at køre ad Schweigaards gate. I 1968 blev Vålerengalinjen også nedlagt, men Ekebergbanen overlevede og dermed også Gamlebylinjen.

Fremtiden
I 2014/2015 begyndte anlægget af Bjørviklinja ad Dronning Eufemias gate med forventet åbning i 2017/2018. Forud for anlæggelse lagde trafikselskabet Ruter i 2010 op til, at den skulle erstatte sporvejen ad Schweigaards gate, men efter nogle år ændrede man holdning. En af årsagerne var en beslutning i kommunalbestyrelsen 26. januar 2011 om at beholde sporene i Schweigaards gate. En anden årsag var, at der i 2014 et gennembrud i planerne om at flytte Oslo bussterminal fra Schweigaards gate med den følge, at planer om at udvikle den som busgade blev uaktuelle.

I 2015 udgav Ruter, Sporveien Oslo, Oslo Vognselskap og Bymiljøetaten Trikkeprogrammet Rapport, hvor der i scenario 1 med bevillinger som i dag og derfor kun udbygninger i moderat omfang blev lagt op til, at der skulle gå en sporvej fra Gamlebyen til Majorstuen ad samme vej øst om Jernbanetorget som nu. I en kommentar hed det desuden: "Den nuværende sporvej ad Schweigaards gate bevares. Argumentet mod det er svagt trafikgrundlag og skæv balance mellem øst og vest. Når den alligevel bevares skyldes det kapacitetsudnyttelse på Jernbanetorget, prioritering af kapaciteten i Brugata og ideer fra KVU Oslonavet."

Et tilbagevendende tema efter nedlæggelse af Vålerengalinjens nedlæggelse i 1968 er at få den genetableret som erstatning for den nuværende buslinje 37. I så fald vil det være oplagt at genetablere sporene i det østlige Schweizgaards gate og videre via Galgeberg, Vålerenga og Etterstad til Helsfyr. Det er ikke usandsynligt, at netop det bliver fremtiden på længere sigt, så der atter kommer til at ligge sporvej i hele Schweigaards gate, sådan som der gjorde mellem 1957 og 1968. Gamle Oslos bydelsudvalg har flere gange vedtaget enstemmigt at forlænge sporene i Scgweigaards gate mod nordøst, så Vålerengalinjen kan komme tilbage.

Dette forslag nævnes også i Trikkeprogrammet: "Sporvej ad Strømsveien over Vålerenga (12): Skitseres som en mulighed i KVU Oslonavet og M2016. Hvis sporvejens infrastruktur skal udbygges i indre by øst (se tiltag 8 og 11) kan der være gode argumenter for at gøre netværket komplet for at styrke knudepunkterne i øst (Helsfyr, Bryn, Økern), for at give en større del af markedet skinnegående tilbud og for mere rationel drift. Strømsveien betjenes i dag af buslinje 37 og regionale busser. Tiltaget giver desuden mere kapacitet på Dronning Eufemias gate, forudsat at den kobles på Ekebergbanen ved St. Hallvards plass. En anden mulighed er at køre ad Schweigaards gate."

Eksterne henvisninger

 Trikkens historie, Sporveien Trikken.

Noter

Oslos sporveje
Etableret i 1875

Gamlebylinjen


Eduard Wollitz, eigentlich Eduardo Maria Wollitz, (* 28. Oktober 1928 in Hamburg; † 15. Oktober 2022) war ein deutscher Opernsänger (Bass).

Leben
Eduard Wollitz erhielt schon früh Geigen- und Klavierunterricht. Im Gesang wurde er während seines Kapellmeisterstudiums an der Hamburger Musikhochschule (1946) von Bertha Dammann ausgebildet (ab 1948). Seine Karriere begann 1952 am Landestheater von Darmstadt. 1957 erhielt er den Förderpreis des Landes Nordrhein-Westfalen für junge Künstlerinnen und Künstler. Von Darmstadt wechselte er zum Stadttheater von Heidelberg, dem Opernhaus Wuppertal, sowie dem Opernhaus Zürich (1963–65). Von 1966 bis 1974 sang er als erster seriöser Bass beim Staatstheater Wiesbaden. Nebenbei, aber mit gleicher Gewichtung, absolvierte er zahlreiche Konzerte als Oratoriensänger in Deutschland, Europa und USA. 1974 übernahm er die Professur für Gesang an der Johannes Gutenberg-Universität Mainz wo er ab 1985 auch als Dekan die Leitung des Fachbereiches Musik übernahm (bis 1994). 2007 war er als Dozent an der Frankfurter Singakademie tätig.

Immer wieder führten seine Wege auch zur Orgelmusik. Im Oktober 2010 übernahm er die Wettbewerbsleitung des Internationalen Mainzer Orgelwettbewerbs.

Sein gesammeltes Wissen gab er durch privaten Gesangsunterricht u. a. an Elisabeth Scholl, Christine Esterházy, Erich Pantaleon Bro-Larsen, Paulus Christmann und Frank Segner weiter.

Eduard Wollitz verstarb am 15. Oktober 2022 im Alter von 93 Jahren.

Bibliografie
 Heiteres und Bedenkliches: Erinnerungen aus einem langen Sängerleben. Edition Edelfeder. Are Musik-Verlag, Mainz 2011. ISBN 978-3-924522-36-0
 Seitenwege: "Was wäre wenn...?". Edition Edelfeder. Are Musik-Verlag, Mainz 2016. ISBN 978-3924522575
 Weiteres Heiteres und Bedenkliches. 14 weitere Episoden. Edition Edelfeder. Are Musik-Verlag, Mainz 2018. ISBN 978-3-92452272-8
 Die blaue Perle. tredition, Hamburg 2018. ISBN 978-3746924632
 Mein Leben. tredition, Hamburg 2018. ISBN 978-3746983271
 Hell und Dunkel. Eine utopische Erzählung. Edition Edelfeder. Are Musik-Verlag, Mainz 2019. ISBN 978-3-924522-74-2
 Musik und Leben tredition, Hamburg 2020. ISBN 978-3347102729

Literatur
 Karl-Josef Kutsch, Leo Riemens: Großes Sängerlexikon (Band 5; Seite 3760), Verlag K.G.Saur, 1999, ISBN 3-598-11250-5

Weblinks
 Requiem in d-Moll (KV 626) von Wolfgang Amadeus Mozarts
 Hell und Dunkel. Eine utopische Erzählung - Ausschnitte, gelesen von Eduard Wollitz

Einzelnachweise

Opernsänger
Selfpublisher
Hochschullehrer (Johannes Gutenberg-Universität Mainz)
Deutscher
Geboren 1928
Gestorben 2022
Mann

Eduard Wollitz


La descristianización de Francia durante la Revolución francesa es una descripción convencional del resultado práctico de una serie de políticas conducidas por varios gobiernos franceses desde el inicio de la revolución de 1789 hasta el Concordato de 1801. Estas políticas formarían la base del posterior y menos radical movimiento laicista.

El objetivo de la campaña era la destrucción de la práctica de la religión católica. Ha existido un intenso debate que discute si el movimiento tuvo raíces populares o si fue inducido por aquellos que ejercían el poder.

La Iglesia bajo el Antiguo Régimen
En el  el noventa y cinco por ciento de la población francesa profesaba la religión católica. Del resto, la mayoría eran hugonotes protestantes. Aunque estos eran una minoría muy exigua, ocupaban ciertos puestos en los gobiernos locales. Además, existía una pequeña población judía (40.000 componentes), así como un muy pequeño número de musulmanes, en una población total que rondaba los 27 millones de personas. Durante el Antiguo Régimen la autoridad del clero estaba garantizada por su pertenencia al primer Estado. Las órdenes religiosas vinculadas a la Iglesia Católica era una parte de los principales terratenientes del país y esta institución obtenía enormes beneficios a través del cobro del diezmo a sus siervos. Además, la Iglesia católica tenía una hegemonía social y cultural indiscutible, puesto que era la encargada de registrar nacimientos, defunciones y matrimonios, además de ser la única institución que proveía educación primaria y secundaria, y asistencia sanitaria en sus hospitales.

Nuevas políticas revolucionarias

El programa de descristianización llevado a cabo contra el catolicismo, y contra todas las formas religiosas cristianas incluía:

 El 2 de noviembre de 1789 inició la confiscación de las tierras y bienes de la Iglesia que servirían como garantía seguridad para la nueva moneda revolucionaria, el asignado.
 El 13 de febrero de 1790 se suprimieron las órdenes religiosas.
 Remoción de estatuas, altares y cualquier clase de iconografía de los lugares de culto, destrucción de cruces, campanas y otros signos externos de culto.
 El 12 de julio de 1790 se proclamó la Constitución civil del Clero, que fue condenada por el papa Pio VI el 10 de marzo de 1791.
 Institución de un credo revolucionario y cívico que incluía el Culto a la Razón y el subsiguiente Culto al Ser Supremo.
 En julio de 1792, iniciaron los denominados los años del Terror en Francia, existen estimaciones de unos 35,000 a 40,000 víctimas sacrificadas de diversas formas. Esto duró hasta 1795.
 El 2 y 3 de septiembre de 1792, se sacrifican al menos a 191 mártires en 4 diferentes puntos de París, que luego fueron canonizados.
 El 3 de marzo de 1793, en la región occidental de Francia, no estuvieron de acuerdo y se organizaron militarmente originando la Guerra de la Vendeé, bajo las órdenes de Jacques Cathelineau, que enfrentaron que durante 9 meses al ejército francés y fueron derrotados .
 La promulgación de una ley el 21 de octubre de 1793 condenando a muerte a todos los sacerdotes que no prestasen juramento de fidelidad al régimen.
 El 10 de noviembre de 1793 fue abolido el culto cristiano y sustituido por el culto a la Diosa Razón (ateísmo de estado). El clímax de estas políticas se alcanza con la celebración de un acto litúrgico adorando a la Razón deificada en la Catedral de Notre Dame.
 El 20 de febrero de 1798, fue arrestado en Roma el papa Pío VI y extraditado a Francia.

La campaña de descristianización fue vista como una extensión lógica de las filosofías materialistas de varios líderes de la Ilustración. Otros en cambio ven el proceso como oportunidad para dar rienda suelta al resentimiento contra la Iglesia y el clero como sectores dominantes que habían sido durante el Antiguo Régimen.

Revolución e Iglesia

En agosto de 1789 el Estado canceló el poder de la Iglesia para imponer impuestos. El tema de la propiedad religiosa de la tierra resultaría clave en las políticas del nuevo gobierno revolucionario. Se declaró que todas las tierras de la Iglesia en Francia pertenecían a la nación y debían ser confiscadas y subastadas. La Asamblea Nacional Constituyente publicó en julio de 1790 la Constitución Civil del Clero, que despojaba a los sacerdotes de sus derechos especiales. Los sacerdotes se convertían así en meros funcionarios estatales elegidos por su parroquia o arzobispado. El número de arzobispados fue reducido y se requirió a todos los sacerdotes y obispos jurar fidelidad al nuevo orden republicano, bajo la amenaza de destitución, deportación o guillotina.

Los sacerdotes franceses tenían que recibir además la aprobación papal para ejercer. Por esta razón Pio VI pasó casi ocho meses deliberando. El 13 de abril de 1791 el Papa rechazó esta Constitución. De ello resultó una escisión en la Iglesia Católica francesa entre aquellos sacerdotes que según Pío VI habían abjurado de su religión (al haber jurado lealtad al estado francés) y los que se mantenían fieles a Roma. Los primeros eran denominados como clero constitucional y los que habían rechazado el juramento fueron conocidos como clero refractario.

En septiembre de 1792 la Asamblea Legislativa legalizó el divorcio, que era y es contrario a la doctrina católica. Al mismo tiempo el Estado tomó el control de funciones hasta entonces encomendadas a la Iglesia como el registro de nacimientos, defunciones y matrimonios. Se expandió la idea de que la Iglesia era una fuerza contrarrevolucionaria. Esto fue la causa del estallido de violentas disputas entre los franceses.

Tras la aprobación de estas medidas por parte de la Asamblea Legislativa (sucesora de la Asamblea Nacional Constituyente) París vivió un caos de unas 48 horas. Tres obispos y más de doscientos sacerdotes fueron asesinados por la multitud enfurecida. Esto constituye parte de los sucesos que luego vinieron en llamarse Masacres de septiembre. Jean-Baptiste Carrier ordenó las ejecuciones de muchos de ellos por delitos de traición (noyades). También en Lyon Joseph Fouché y Collot d'Herbois  acusaron a sacerdotes y monjas de separatismo y ordenaron diversas ejecuciones. Cientos de sacerdotes fueron encarcelados y torturados en el Puerto de Roquefort.

Tanto Asamblea Legislativa como su sucesora la Convención Nacional, así como muchos Consejos de departamentos en todo el país, aprobaron leyes contra la Iglesia. Muchas de las leyes de descristianización de 1793 tenían como objeto confiscar el oro y plata de la iglesia para financiar los esfuerzos de guerra. En noviembre de 1793 el consejo departamental de Indre-et-Loire suprimió la palabra domingo, cuya etimología es "día del Señor". Asimismo el calendario gregoriano, instituido por el papa Gregorio XIII en 1582 fue reemplazado por el calendario republicano. Éste abolía el sábado, los días de los santos, así como cualquier otra referencia a la Iglesia.

Se organizaron desfiles anticlericales y el arzobispo de París fue obligado a abandonar sus tareas y a reemplazar su mitra por el gorro frigio rojo, símbolo de la república francesa. Se renombraron nombres de calles, plazas y lugares públicos con connotaciones religiosas. De esta forma las ciudades de Saint-Tropez y Montmartre pasaron a llamarse Héraclée y Mont-Marat respectivamente, entre otros muchos ejemplos. Se prohibieron las vacaciones de origen religioso y se reemplazaron con otras que celebraban la vendimia y otras fiestas no religiosas. Robespierre y sus seguidores decidieron suplantar tanto al catolicismo como a su incipiente rival, el Culto a la Razón, con una versión renovada de este último: el Culto al Ser Supremo. Solo seis semanas antes de su arresto el 8 de junio de 1794 el todavía poderoso Robespierre condujo personalmente una enorme procesión a través de París hacia el jardín de las Tullerías para inaugurar el nuevo culto.

La descristianización de Francia alcanzó su punto álgido a mediados de 1794 en los momentos previos a la caída de Robespierre. Tras su ejecución en 1795, se aprobó una ley legalizando el culto público, aunque con limitaciones estrictas, lo que suponía una cierta vuelta a la situación anterior, si bien el tañido de campanas, las procesiones religiosas y el despliegue de cruces católicas estaba todavía prohibido.

En 1799 todavía existían sacerdotes deportados realizando trabajos forzados o en prisión y perseguidos. La situación solo cambió cuando el General Louis Alexandre Berthier capturó Roma y encarceló al Papa Pío VI, que moriría en cautividad en territorio francés en agosto de 1799. Finalmente Napoleón, entonces figura ascendente en Francia, promovió negociaciones que llevaron al nuevo papa, Pío VII a firmar con él el Concordato de 1801, que acabó formalmente con el período de descristianización y estableció unas normas claras de relación entre la Iglesia católica y el Estado francés.

Entre 20.000 y 40.000 personas fueron asesinadas durante el Reinado del Terror. Estimaciones indican que aproximadamente el 8 por ciento de los condenados por tribunales revolucionarios eran aristócratas, el 6 por ciento sacerdotes, el 14 por ciento de la clase media, y el 70 por ciento eran trabajadores o campesinos acusados de acaparar pan, evadir el reclutamiento, desertar, rebelión, y otros crímenes. De todos los grupos sociales, el clero de la Iglesia Católica sufrió proporcionalmente las mayores pérdidas.

El Concordato de 1801 duraría más de un siglo hasta ser derogado por el gobierno de la Tercera República, que estableció una política de laicidad el 11 de diciembre de 1905.

Bajo la amenaza de muerte, encarcelamiento, o servicio militar obligatorio en tiempos de guerra o la pérdida de ingresos, alrededor de veinte mil sacerdotes constitucionales se vieron obligados a dimitir y entregar sus cartas de ordenación, y entre seis y nueve mil de ellos fueron obligados a casarse. Muchos abandonaron sus deberes pastorales por completo. Sin embargo, algunos de los que había abdicado continuaron secretamente oficiando.

A finales de la década, aproximadamente treinta mil sacerdotes se habían visto obligados a salir de Francia, y otros que no salieron fueron ejecutados. La mayoría de las parroquias francesas se quedaron sin sacerdote y privadas de sacramentos. Cualquier sacerdote no juramentado podía hacerlo frente a la guillotina o ser deportado a la Guayana Francesa. En la Pascua de 1794, solo algunas de las cuarenta mil iglesias de Francia permanecieron abiertas: muchas habían sido cerradas, vendidas, destruidas o convertidas a otros usos.

Las víctimas de la violencia revolucionaria, ya sea religiosa o no, fueron tratadas popularmente como mártires cristianos, y los lugares donde fueron asesinados se convirtieron en destino de peregrinaciones. Se hicieron tremendamente comunes la catequesis en el hogar, la religión popular, y prácticas sincréticas y heterodoxas, razones por las cuales los efectos a largo plazo sobre la práctica religiosa en Francia fueron significativos. Muchas de las personas que abandonaron sus prácticas religiosas tradicionales no las reanudarían jamás. Se calcula que 20,000 clérigos abandonaron el sacerdocio y 5,000 se casaron al ver en el matrimonio una forma de no levantar sospechas con respecto a su fidelidad a las autoridades revolucionarias.

Beatos y Santos
Canonizados. Uno de los resultados fueron que de los mártires, la iglesia beatiicó y canonizó a varios cientos, entre ellos: Salomón Leclercq, primer santo, mártir de la Revolución Francesa en septiembre de 1792 canonizado el 16 de octubre de 2016. 191 mártires de París en la Revolución Francesa (1792). Mártires de Compiègne, 16 religiosas Carmelitas guillotinadas el 17 de julio de 1794 canonizadas por Papa Francisco el 3 de marzo del 2022.

Beatificados. 11 hermanas ursulinas de Valenciennes, fueron beatificadas por Benedicto XV el 13 de junio de 1920. 4 Hijas de la Caridad de Cambrai, beatificadas el 13 de junio de 1920. 32 Mártires de Orange, religiosas adoratrices y ursulinas, guillotinadas, beatificadas el 10 de mayo de 1925 por Pío XI. Jacques Bonnaud beatificado el 17 de octubre de 1926. 19 mártires de Laval en enero de 1794, beatificados el 15 de junio de 1955 por Pio XII. 99 mártires en Angers en el bienio 1793-94, beatificados por Juan Pablo II el 19 de febrero de 1984. Guillermo Repin, Beato Noël Pinot. 64 mártires de Rochefort, beatificados el 1 de octubre de 1995; Margarita Rutan, mártir decapitada el 7 de abril de 1794, beata el 19 de junio del 2011. Pierre-Adrien Toulorge, de la Orden Premostratense, que murió guillotinado el 13 de octubre de 1793, beatificado el 29 de abril de 2012.

Inicio de beatificación. 5 capuchinos en Nimes, ejecutados en 1790; Jean Poulin y 147 mártires más, sacerdote ejecutado el 22 de agosto de 1793; Tomas Merle de Castillon y 71 personas, ejecutado el 1793; 143 sacerdotes ahogados en Loire en 1793; 39 sacerdotes y religiosos ejecutados en Lille-Maddame en 1793 a 1795; André Ignace Joseph Gousseau y 46 sacerdotes más; Sacerdote ejecutado el 19 de octubre de 1794; 110 niños masacrados en Lucs-sur-Boulogne por los soldados del Gral. Cordellier.

Véase también
 Masacres de septiembre
 Teofilantropía
 Templo de la Razón
 Culto de la Razón y del Ser Supremo
 Historia del ateísmo
 Constitución civil del clero
 Clero refractario
 Guerra de la Vendée

Referencias

Bibliografía complemenaria

 Jacques Villemain, Vendée, 1793-1794

Laicismo en Francia
Abandono de la religión
Anticatolicismo en Francia
Revolución francesa
Historia de la Iglesia católica en Francia
Descristianización
Persecución a los católicos
Persecución a los cristianos
Religión durante la Revolución francesa
Anticlericalismo
Cristianismo del siglo XVIII

Descristianización de Francia durante la Revolución


"Colony" (în română: "Colonia") este o povestire science-fiction a scriitorului american Philip K. Dick. A fost publicată inițial în revista Galaxy, numărul din luna iunie 1953.

Povestirea a fost republicată în colecția A Handful of Darkness din 1955 sau în 1987 în The Collected Stories of Philip K. Dick, volumul 2 Dincolo zace wubul.

Prezentare

Scenariul se axează pe o expediție către o planetă neexplorată, pe care forma dominantă de viață extraterestră este capabilă să mimeze precis orice tip de obiecte. Mărimea și complexitatea obiectului imitat pot varia de la variante simple la nave spațiale întregi, dar și obiecte care încearcă de obicei să prindă și să "absoarbă" oameni la fel ca plantele carnivore.

Adaptări
Povestea a fost adaptată pentru radio pentru seria X Minus One, care a fost difuzată în primă audiție la 10 octombrie 1956.

Despre povestire
Alături de această povestire din ediția din iunie 1953 a revistei Galaxy, Dick a scris:  Paranoia finală nu este atunci când toată lumea este împotriva ta, este atunci când fiecare lucru este împotriva ta. În loc de "șeful meu complotează împotriva mea", ar fi "Telefonul șefului meu complotează împotriva mea".

Referințe

Legături externe

 " Colonia " la Arhiva de Internet
 X Minus One episode 70: Colony la Internet Archive Wayback Machine

Povestiri din 1953
Povestiri de Philip K. Dick
Povestiri americane
Povestiri științifico-fantastice

Colony (povestire)


Biserica "Sfântul Nicolae" din Șcheii Brașovului este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul municipiului Brașov. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 40205.208.

Ansamblul este format din patru monumente:
 Biserica "Sf. Nicolae" cu paraclisele (Bunavestire și Înălțarea Domnului) ()
 Fosta școală românească, azi muzeu ()
 Chilii ()
 Zid de incintă ()

Note

Galerie

Monumente istorice din Brașov
Biserici din Brașov
Biserici ortodoxe din județul Brașov

Biserica „Sfântul Nicolae” din Șcheii Brașovului


توكس، باللاتينية TOX أو T.O.X، هي دمج لكلمتين إنجليزيتين: Theory Of Xistance، هي فرقة راب جزائرية طابعها موسيقى الهيب هوب الجزائرية تأسست في مدينة وهران بالجزائر. تشكلت في عام 1996، وتتألف من بوربيع مالك (الشيخ مليك، فادا فكس) وأخيه أنيس بوربيع (banis,Machin Gun).

الألبومات الأولى
تأسست فرقة توكس سنة 1996 في وهران بالجزائر. وأصدرت ألبومها الأول المؤلف من ستة أغاني، تحت عنوان ، خلال عام 1998. قدمت عدة عروض موسيقية في وهران بمناسبة الاحتفالات الجامعية وحفلات موسيقية ومسابقات. في عام 1999 قامت بتسجيل تجميعية بعنوان وهراب Wahrap، نشر الألبوم بعد ذلك بعامين في فرنسا (بخمسة أغاني من تقديم فرقة توكس). في نفس العام من 99 شاركت الفرقة في مهرجان الجاز الدولي بفرنسا (Nancy Jazz Pulsations). وأحيت العديد من الحفلات الموسيقية في أنحاء الجزائر، والمهرجانات، والمسابقات، والفعاليات الطلابية، إلخ.

أصدرت الألبوم الثاني عام 2000 . لصعوبة العرض والتسجيل، أسست الفرقة دار للإنتاج تحت اسم La Base Prod. بنهاية 2002، أنتجت توكس شريط مزيج Hip Hop Guérilla جزء 1 ويعتبر أول إصدار لدار نشر تتخصص في الراب جزائريا. نشطت الفرقة حفلا في المركز الثقافي الفرنسي في نوفمبر 2003.

في أكتوبر 2003، قدمت الفرقة، إلى جانب العديد من فرق الراب الجزائرية، عرضًا في مدينة مارسيليا بفرنسا تحت عنوان La Friche بمعنى أرض البور، وكان بمناسبة سنة الجزائر في فرنسا.

انفرد بعدها فادا فكس بإخراج ألبومه El Facteur الفاكتور (ساعي البريد). الذي إنتجه وصممه بشكل مستقل عن الفرقة تحت علامة دار النشر La base Prod شارك فيه العديد من مغني الراب والمنتجين المحليين من مدينة وهران والجزائر العاصمة، وتم إصدار الألبوم في مايو 2004. قال فيها المغني الأساسي للقرقة فادا فيكس بهذا المعنى .

فترة (2005-2009)
بحلول 2005، شاركت الفرقة في إنتاج عناوين وتعاونت مع العديد من مطربي الراي. وساهمت بشكل مباشر في الموسيقى التصويرية لفيلم Beur blanc rouge لمحمود زموري. خلال شهر سبتمبر2005 قامت الفرقة بإطلاق ألبوم جديد تحت عنوان TOX : The Mix-Tape احتوى على 25 أغنية، ميكس ومن تنسيق DJ Redha-Jay حيث شارك ثلاثة مغني راب من أصول جزائرية ومقيمين في فرنسا: نايلي، إيموهار وكسينوس. في تعليقة على شريط الأغاني، قال DJ Redha-jay : .

في عام 2006، أحيت توكس ذكرى مقتل الشاب حسني (أيقونة الراي العاطفي) بعنوان H.A.S.N.I حسني، ودعمتها بفيديو كليب بادرت بنشره دار سن هوس Sun House. شارك فيها العديد من نجوم الراي يومها. أكمل ماشين غون (الملقب بانيز) رقم 2 في الفرقة ألبومه الفردي بعنوان Banis in Wonderland. صرح بخصوصه . تضافرت جهود فرقة توكس مع Nailklan من أجل مشروع المعاهدة. احتوى على 10 أغاني بما في ذلك بعض ريمكسات ألبومات الفاكتور وLe Peuple orphelin لفادافكس بالإضافة لأغاني لنايلي. صدر الألبوم في نهاية يوليو 2008. واصلت الفرقتان عملها المشترك في مشروع آخر: في شريط موسيقي للهيب هوب Guérilla Vol 2، Pt II وDJ Mourad، DJ الدائم لـ Nailklan، هو الذي سيقوم بمزجها.

شهد عام 2007 تعاون توكس مع Def-One (Abrasax وXenos) على تجميع 14 أغنية بعنوان: Rap performance أي أداء الراب. تلاه مشروع بالتعاون مع Nailklan (Naili وDièz وDJ Mourad) بعنوان El Mou3ahada (The pact)، وهو ألبوم من 10 عناوين خليط بين بين ريمكسات وحصريات، بما في ذلك العنوان الرئيسي الرسالة (El Rissala). بفيديو كليب من إخراج نيكو إيكو.

عقد 2010
تميزت سنة 2010 بشكل خاص بإصدار ألبومات فردية من قبل كل عضو من أعضاء الفرقة: Banis with Banis in Wonderland، ألبوم هجين، مزيج بين موسيقى الراب والموسيقى العالمية وl'univers de Banis؛ تأدية فادا فكس مع رمز المكتوب، أنتج بالكامل من قبل البيت مايكر وان دير. في سبتمبر 2011،

أفراد من الفرقة (Banis and Abrasax) يقومون بجولة في الولايات المتحدة، من واشنطن إلى نيويورك عبر شيكاغو ونيو أورلينز، جزءً من البرنامج الثقافي لسفارة الولايات المتحدة في الجزائر وجاءت هذه المبادرة بعد الحفلة الموسيقية التي ألقتها فرقة FEW الأمريكية في وهران في 30 يوليو 2010، قدمت توكس الجزء الأول من العرض خلال الدورة. في عام 2012، أنتج فادا فكس وباني شريطين مختلطين بعنوان الهدرة قليلة والشريط الموسيقي على التوالي. في نوفمبر 2012، شاركت الفرقة في الطبعة 12 من مهرجان هيب هوب دايز في ليل، فرنسا، جنبًا إلى جنب مع Youssoupha وMOP وRocé، إلخ؛ وسيحيون دورات أخرى في فرنسا.

الجوائز
2014 : حصلت على جائزة المركز الثاني من StarAfrica Sounds 2014

ديسكغرافيا

ألبومات الاستوديو

 1998 : ماشي بصّح (Lazer Éditions)
 2000 : غِير هاك (إصدارات ريدسون)
 2017 : Oscar Tango X-Ray : Version Beta :(La Base Prod)

التجميعات

 2000 : وهراب (Atool Music)
 2003 : الجزائر في الموسيقى - L'Algérie en musique

ميكس تايب

 2002 : Hip Hop Guerrilla Vol 1
 2005 : TOX la mixtape (Sun House Éditions)
 2006 : Hip Hop Guerilla Vol 2، Pt 1
 2007 : Hommage à Hasni ذكرى اغتيال حسني جزء2
 2008 : Hip Hop Guerilla Vol 2، Pt 2
 2010 : Forth and Back
 2013 : Zone de Transite

EP
 2007 : Def-One et T.O.X - Rap Performance
 2008 : Nailklan et T.O.X - El Mou3ahada
 2013 : Remixé par Abrasax

فيديو كليبات

 2006 : HASNI - في ذكرى اغتيال الشاب حسني (إخراج الصديق بومالة) - تجميع HASNI جزء 2
 2007 : ما نلعبوش مع Def-One (إخراج الصديق بومالة) - مقتطف من مجموعة Rap Performance
 2008 : الرسالة مع Nailklan (إخراج نيكو إيكو) - من ألبوم المعاهدة
 2009 : ستورا درب (إخراج الصديق بومالة) - مقتطف من شريط مزيج فادا فكس: El Azma.
 2009 : المر (إخراج الصديق بومالة) - مقتطف من شريط مزيج فادا فكس: El Azma.
 2010 : شوف الجرح - من ألبوم فردي لفادا فكس، رمز المكتوب
 2011 : 2062 (إخراج فادا فكس) - مقتطف من ألبوم Banis الفردي -  Banis au pays des merveilles
 2012 : Ngaber نجابر - مستخرج من تجميعية Banis الشريط الموسيقي
 2012 : أنا عييت - مستخرج من شريط الشيخ مالك الهدرة قليلة
 2013 : N°69.31 + 213 41 - T.O.X chez Oster Lapwass (إخراج Oster Lapwass)
 2013 : قرقابو - مقتطف من prochain street album Beta 2016 : ماشي كي مداري - مقتطف من شريط مزيج لفادا فكس (حبر على ورق)

 فهرس

 فئات الاقتراض في أغاني الراب في الجزائر مثال المجموعات: TOX وMBS وDouble Canon، في التآزر الجزائر'' عدد 8 - 2009، الصفحات 139-147

مذكرات ومراجع

فرق موسيقية أسست في 1996

توكس


Anne Elliot este protagonista celui de al șaselea si ultim roman finalizat Persuasiune (1818) de Jane Austen.

Anne Elliot a fost convinsă, atunci când avea 19 ani, sa rupă logodna cu Frederick Wentworth, un promițător tânăr locotenent în Marina Regală, dar un om de rând, fără avere, și cei doi nu s-au mai căsătorit. Singură, neiubită de tatăl pretențios și sora mai mare, puțin luată în considerare de către un cerc de familie incapabili de a recunoaște valoarea ei, ea duce o viață plictisitoare aproape ca  o fată bătrână. Și totuși, la 8 ani după  ce război naval cu Franța s-a încheiat, în septembrie 1814, tânărul pe care ea nu la uitat se întoarce în Anglia, după ce a câștigat epoleți, prestigiul și averea în marină. Primele contacte sunt dureroase. El și-a păstrat o imagine a ei ca o persoană prea ușor de influențat și ea vede în mod clar că el este încă supărat pe ea. Dar la 27 de ani, ea s-a maturizat și și-a câștigat destulă independență față de familia ei și cercul social de a-și alege prietenii ei a-și face propriul viitor.

Postum roman de Jane Austen prezintă portretul unei femei cu spirit independent, o tânără, inteligentă și melancolică, sensibilă și atentă la alții, care isi recapata încrederea în sine, atunci când ea este dată o a doua șansă de a găsi fericirea, o fericire diferită de alte eroine austeniene , din moment ce ea se căsătorește nu cu un proprietar de teren, nici un preot, ci cu un căpitan de navă. Ea ar fi "mândră de a fi soția unui marinar", dar ea ar ști, de asemenea, grijile și necazurile. Ea este considerată cel mai lucidă și responsabilă eroina austenienă și cititorul este introdus într-un mod special în gândurile sale, care sunt de o exactitate și o receptivitate fără precedent în eroinele din romanele anterioare.

Descriere

Anne este o fiica mijlocie trecută cu vederea a unui narcisist și extravagant baron, Sir Walter Elliot de Kellynch Hall. Unică printre eroinele lui Jane Austen, are 27 de ani și aparent confirmată ca fiind o fată bătrână. Mama ei a murit, tatăl și sora mai mare sunt vanitoși și egolioși, și sora ei mai mică este o manipulatore ipohondră. Cu pușini să-i aprecieze natura dulce și rafinat, elegant minte, Anne este oarecum izolate, care trăiesc într-un îngust sfera socială în cazul în care ea "a fost nimeni, fie cu tatal sau sora; cuvântul ei au avut nici o greutate; comoditate ei a fost întotdeauna de a da drumul; a fost doar Anne."

Lady Russell, cea mai bună prietenă a răposatei sale mame, este singura ei confidentă; și deși Lady Russell are intenți bune și, de obicei, are o judecată bună, are tendința de a acorda o mare valoare poziției sociale atunci când își formează opiniile. Această preferință a provocat o mare întristare asupra Annei: cu opt ani înainte, Lady Russell a convins-o să rupă logodna cu un tânăr ofițer naval ambițios, promițător numit Frederick Wentworth - un bărbat pe care Anne îl iubea pasionat - pe motiv că sărăcia, rangul și relașiile acestuia l-ar fi făcut o alegere necorespunzătoare.

Anne nu s-a recuperat niciodată pe deplin de o durere, și începe Persuasiune ca o figură tristă,ignorată de tatăl ei, "înfricoșător modificată" în înfățișare, privită de sus de către sora ei mai mare și resemnată într-o viață goală. Când căpitanul Wentworth, acum îmbogățit din premii, se întoarce de la războaiele napoleoniene pentru a vizita împrejurările, Anne este la început tulburată; totuși, prezența sa îi determină treptat  viața în mișcare.

De Film și TV, imagini cu Anne Elliot

 1960: Daphne Slater, seria BBC
 1971: Anne Firbank, seria BBC Persuasiune (1971 serie)
 1995: Amanda Root, serial Persuasiune (1995 film)
 2007: Sally Hawkins, ITV1 Persuasiune (2007 film)

Referințe

 Austen, Jane (1818).
 Austen, Jane (1934). "
 Lydia Martin, Les adaptări à l'écran des romani de Jane Austen: esthétique et idéologie, [Ecran Adaptări după Romanele lui Jane Austen: Estetica și Ideologia,] L'Harmattan-a Ediție, 2007, 270 p.

Personaje literare
Personaje fictive
Jane Austen

Anne Elliot


est le  de l'année 2022.

Événements
 31 octobre au 7 novembre : Masters de tennis féminin 2022.
 29 octobre au 6 novembre : Championnats du monde de gymnastique artistique au Royaume-Uni.
 24 octobre au 6 novembre : tournoi des candidates du Championnat du monde féminin d'échecs.
 8 octobre au 12 novembre :  Coupe du monde féminine de rugby à XV.
 15 octobre au 19 novembre :  Coupe du monde de rugby à XIII en Angleterre.
  et 2 novembre : sommet de la Ligue arabe de 2022 à Alger, en Algérie.
  :
 élections législatives anticipées au Danemark, les sociaux-démocrates de la Première ministre Mette Frederiksen, arrivent en tête des élections, remportées par les partis allant du centre gauche à l'extrême gauche ;
 élections législatives anticipées en Israël, Initialement prévues pour octobre 2025, ces élections sont organisées de manière anticipée pour la cinquième fois consécutive, le bloc soutenant l'ex-Premier ministre, Benyamin Netanyahou, remporte la majorité absolue à la Knesset.
 2 novembre : le gouvernement éthiopien et les forces du Tigré signent un accord, acceptant de mettre fin à la guerre du Tigré.
 3 novembre : au Pakistan, une personne est tuée et neuf autres sont blessées dans une tentative d'assassinat ratée visant l'ancien Premier ministre Imran Khan.
 4 au 20 novembre : Championnat d'Europe féminin de handball 2022.
 6 novembre : le vol Precision Air 494 s'écrase  en Tanzanie.
 6 au 19 novembre : Conférence de Charm el-Cheikh sur les changements climatiques (COP27) en Égypte.
 8 novembre :
 éclipse lunaire totale ;
 élections de mi-mandat, notamment les élections sénatoriales et les élections à la Chambre des représentants aux États-Unis.
 9 novembre au 4 décembre :  édition de la Route du Rhum, le départ a lieu à Saint-Malo.
 9 au 19 novembre : Championnat d'Afrique des nations féminin de handball 2022.
 11 novembre : le Timor oriental se voit accorder le statut de membre observateur du bloc des nations de l'ASEAN, avec une feuille de route pour l'adhésion établie.
 12 novembre : en Éthiopie, signature du traité de paix mettant fin à la guerre du Tigré.
 12 et 19 novembre : élections législatives afin de renouveler les 40 membres du Conseil des représentants au Bahreïn.
 13 novembre :
 élection présidentielle en Slovénie (), Nataša Pirc Musar est élue ;
 un attentat à Istanbul en Turquie fait au moins six morts.
 13 au 20 novembre : Master de tennis 2022.
 15 novembre :
 la population mondiale atteint les huit milliards d'humains, selon l'Organisation des Nations Unies ;
 deux missiles S-300 tombent en Pologne, tuant 2 personnes. Il s'agit de la première attaque frappant le territoire de l'OTAN lors de l'invasion russe de l'Ukraine en 2022 ;
 début officiel de la saison cyclonique 2022-2023 dans l'océan Indien sud-ouest.
 À partir du 15 novembre : Début des protestations en Chine.
 15 et 16 novembre : sommet du G20 à Bali en Indonésie.
 16 novembre : lancement d'Artemis I à Cap Canaveral en Floride.
 18 novembre : le Système international d'unités intègre quatre nouveaux préfixes, ronto (10−27), quecto (10−30), ronna (10) et quetta (10).
 19 novembre :
 élections législatives en Malaisie, afin de renouveler les 222 membres du Dewan Rakyat, la chambre des représentants du pays ;
 aux États-Unis, une fusillade à Colorado Springs (Colorado) fait cinq morts.
 19 et 20 novembre :  sommet de la francophonie en Tunisie.
 20 novembre :
 élections parlementaires et élection présidentielle en Guinée équatoriale, le président Teodoro Obiang Nguema Mbasogo est réélu avec 94,9 % des voix et son parti remporte la totalité des sièges de la Chambre des députés et du Sénat ;
 élection présidentielle au Kazakhstan ;
 élections législatives au Népal.
 20 novembre au 18 décembre : Cérémonie d'ouverture de la  édition de la Coupe du monde de football au Qatar.
 21 novembre : séisme meurtrier à Java occidental en Indonésie.
 24 novembre : Anwar Ibrahim est nommé Premier ministre de Malaisie.
 26 novembre : référendum constitutionnel à Taïwan, afin de permettre à la population de se prononcer sur un amendement de la constitution visant à abaisser l'âge d'obtention du droit de vote de vingt à dix huit ans.
 27 novembre :
 référendum en Slovénie ;
 sur l'île d'Hawaï, le Mauna Loa entre en éruption pour la première fois depuis 1984 ;
 en Somalie, l'attaque d'un hôtel à Mogadiscio fait neuf morts.

Naissance

 15 novembre : Vinice Mabansag, huit milliardième être humain sur Terre.

Références

Voir aussi

Article connexe

 Décès en novembre 2022

Novembre 2022


Die Wahl zur Nationalversammlung im Irak am 30. Januar 2005 war die erste Wahl im Irak nach dem Sturz Saddam Husseins.

Bei den Wahlen wurden 275 Sitze vergeben. Insgesamt traten 7.200 Kandidaten auf 111 Listen für die Wahlen der Nationalversammlung an. Eine wichtige Aufgabe des neuen Parlaments war die Ausarbeitung der irakischen Verfassung bis zum 15. August. Bei einer Wahlbeteiligung von 58 % der Wähler, die sich haben registrieren lassen, ergab sich ein Sieg für die Vereinigte Irakische Allianz von Ibrahim al-Dschafari.

Es traten noch weitere Parteien und unabhängige Kandidaten an, die allesamt einen Sitz im Parlament verfehlten.

Ergebnisse

Quellen
 Gesamtergebnis nach Gouvernement (PDF; 26 kB)
 The Economist: Iraqi legislative election who's who (pay site)
 BBC: Questions and Answers on the Iraqi election, Discussion of some of the main lists and candidates

Irak #Nationalversammlung
2005-01

Wahl zur Nationalversammlung im Irak 2005


Arzana ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Provinz Ogliastra auf Sardinien. Die Gemeinde liegt etwa 11 Kilometer westsüdwestlich von Tortolì am Parco Nazionale del Golfo di Orosei e del Gennargentu. Arzana grenzt unmittelbar an die Provinz Nuoro und die Metropolitanstadt Cagliari. Im Gemeindegebiet liegt der Monte Idolo. Die südöstliche Gemeindegrenze bildet der Foddeddu.

Verkehr
Durch die Gemeinde führt die Strada Statale 389 di Buddusò e del Correboi von Monti nach Lanusei. Parallel zum Foddeddu bildet die Strada Statale 198 di Seui e Lanusei die südöstliche Gemeindegrenze. Arzana besitzt einen Bahnhof an der schmalspurigen Bahnstrecke Mandas–Arbatax, der in den Sommermonaten vom Trenino Verde bedient wird.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort auf Sardinien

Arzana


منصف هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء جبيل في محافظة جبل لبنان.

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء جبيل
أماكن مأهولة في لبنان
تجمعات أرثوذكسية شرقية في لبنان
مدن لبنان

منصف (جبيل)


Akelarre é um restaurante basco fundado em 1974 por Pedro Subijana, e localizado no bairro Igeldo de San Sebastián, Gipuzkoa, Espanha. O restaurante é conhecido por seus frutos do mar locais. Conseguiu três estrelas Michelin.

Sobre
Desde 2017, possui seu próprio hotel 5 estrelas com 22 quartos com vista para o Mar Cantábrico, e o Restaurante Oteiza, batizado em homenagem ao famoso escultor que frequentava o Restaurante Akelarre. Sua adega tem mais de 650 vinhos de referência da Espanha e de todo o mundo.

Ligações externas
 Site do restaurante
 Akelarre no TripAdvisor

Restaurantes da Espanha
San Sebastián
Fundações na Espanha em 1974

Akelarre


Cevizli, Eskişehir ilinin Seyitgazi ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Yavuz sultan döneminden sonraki tarihlerde Seyitgazi'den şu anki cevizli'nin bulunduğu yere serin ve sivrisineğin olmaması sebebiyle yaylaya gelinirdi. Yayladaki her bir çeşmenin başında ceviz ağaçları bulunduğu rivayet edilir. Seyitgazi halkına nereye gidiyorsunuz denildiğinde cevizliye yaylaya diye cevap verirlerdi. Köy halkı manav kökenli olmakla birlikte Anadolu'ya yerleşen ilk Türklerdendir. Selçukluların Anadolu'ya ilk akınlarından sonra gelip bu bölgeye yerleşilmiştir. Köy halkının tamamı sünni Müslümandır. Kurtuluş savaşı döneminde Seyitgazi'de kurulan tabura mahalleden yüksek katılım olmuştur. Kurtuluş savaşında düşmana karşı vatan savunmasında bulunulmuştur. Cumhuriyetin kuruluşundan sonra köy Cevizli adını almıştır.

Coğrafya

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Seyitgazi'nin mahalleleri

Cevizli, Seyitgazi


is a town located in Ibi District, Gifu Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 24,034 in 8291 households and a population density of 620 persons per km2. The total area of the town was .

Geography
Ikeda is located in southwestern Gifu Prefecture. The Ibi River flows through the town, which is hilly to mountainous in the west, including Mount Ikeda on the border with the neighbouring town of Ibigawa. Parts of the town are within the borders of the Ibi-Sekigahara-Yōrō Quasi-National Park. The town has a climate characterized by hot and humid summers, and mild winters (Köppen climate classification Cfa). The average annual temperature in Ikeda is 15.0 °C. The average annual rainfall is 1991 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around 27.5 °C, and lowest in January, at around 3.6 °C.

Neighbouring municipalities
Gifu Prefecture
Ōgaki
Ibigawa
Ōno
Gōdo
Tarui

Demographics
Per Japanese census data, the population of Ikeda has recently plateaued after a long period of growth.

History
The area around Ibigawa was part of traditional Mino Province. During the Edo period, it was part of Ikeda District and was divided between territory controlled by Ōgaki Domain and tenryō holdings directly controlled by the Tokugawa shogunate. During the post-Meiji Restoration cadastral reforms, the area was organised into Ibi District, Gifu Prefecture. The village of Ikeda was formed on July 1, 1897, with the merger of the villages of Ikeno, Ueda, Shimohigashino, Sunabata, Rokunoi, and Sugino. Ikega merged with neighbouring Rokugō and Hongō in 1950 and was raised to town status on May 1, 1954. Ikeda annexed neighbouring Yahata and Miaji on April 1, 1955.

Education
Ikeda has five public elementary schools and one public middle school operated by the town government. The town has one public high school operated by the Gifu Prefectural Board of Education.

Transportation

Railway
 Yōrō Railway Yōrō Line
 -  -

Highway

Local attractions
Mount Ikeda

References

External links

Towns in Gifu Prefecture
Ibi District, Gifu

Ikeda, Gifu


وتدية خناقية (الاسم العلمي:Corynebacterium diphtheriae) هي  من البكتيريا تتبع  الوتدية من  الوتديات. وهي جرثومة مرضية تتسبب بداء الدفتيريا، اكتشفت في عام 1884 م من قبل العالمين الألمانيين إدوين كلبس وفريدريك لوفلر.

التصنيف
يوجد لبكتيريا الوتدية الخناقية 4 تصنيفات فرعية تختلف فيما بينها في المظهر المجهري والخصائص الكيميائية، إلا أن جميعها قد تنتج ذيفان الخناق وتسبب داء الدفتيريا، الأنواع الفرعية الأربعة هي:
 C. diphtheriae mitischodis
 C. diphtheriae intermedius
 C. diphtheriae gravis
 C. diphtheriae belfanti

التشخيص
يتم الكشف عن وجود الوتدية الخناقية بالفحص المجهري وصبغ العينة بصبغة غرام حيث تبدو البكتيريا الوتدية الخناقية موجبة التصبغ ومتعددة الأشكال بشكل عشوائي دون ترتيب محدد، ويطلق على شكلها المجهري المميز اسم «المحارف الصينية» نظراً لعشوائية تجمعاتها. يمكن كذلك تلوينها بأزرق الميتيلين أو صبغة نيسر لتبيان الحبيبات القطبية الوصفية لها.

كما يتم التعرف على البكتيريا عبر زرعها في وسط (مستنبت) خاص يعرف بـ«مستنبت لوفلر» (نسبة إلى مكشفها)، يسمح هذا الوسط بالنمو الانتقائي حيث تنمو عليه الوتدية الخناقية بشكل كبير دون غيرها. كما أن الزرع على آغار التلوريت يساهم في كشف الوتدية الخناقية حيث تقوم بإرجاع مادة التيلوريت إلى التيلوريت المعدني فتبدو المستعمرات بلون بني محاطة بهالة سوداء. تحتاج الوتدية الخناقية إلى وجود الحديد في المستنبت لتقوم بتكوين الذيفان.

الحساسية للمضادات الحيوية
الوتدية الخناقية حساسة لمعظم أنواع المضادات الحيوية كالبنسلين والسيفالوسبورين والتتراسيكلين والكينيلون والكلورامفينيكول.

انظر أيضاً
 الوتدية
 دفتيريا

مراجع

علم الأحياء في 1884
وتدية خناقية
وتدية خناقية
وتدية خناقية
خناق
وتدية خناقية
وتدية خناقية

وتدية خناقية


Kuglački klub "Purger" (KK "Purger"; Purger Zagreb; Purger) je bio muški kuglački klub iz Zagreba, Republika Hrvatska.

O klubu
Klub je osnovan u svibnju 1946. godine kao kugklačka sekcija športskog društva "Končar" (povremeno i kao "Rade Končar"). "Končar" je koristio više kuglana u Zagrebu, a najdulje kuglanu u sklopu "Doma Sportova", a 1987. godine prelazi u kuglanu "Pongračevo".
Osamostaljenjem Hrvatske, "Končar" igra u "2. hrvatskoj ligi – Centar". 1998. godine dolazi do promjene imena u KK "Zagreb" i klub osvaja "2. HKL – Centar". Međutim, 1999. godine vodstvo kluba daje veću prednost ženskoj sekciji, te se muški klub izdvaja u novi klub – Kuglački i bowling klub "Purger", (koji je imao i kuglački i bowling sekciju). Ženska ekipa vratila se u 1. Hrvatsku ligu, a muška se plasirala u 1.B Hrvatsku ligu. Zbog nemogućnosti financiranja dvije ekipe u najvišem rangu natjecanja, klub (KK Zagreb) se orijentirao isključivo na žensko kuglanje. U sezoni 2000./01. je osvojena "1. B HKL – Sjever", te "Purger" sezonu 2001./02. igra u "Prvoj A hrvatskoj ligi", a jedan od igrača je bio i jedan od najvećih hrvatskih kuglača – Nikola Dragaš.
Klub potom igra u "2. HKL – Centar" i "3. HKL – Centar", a nakon sezone 2005./06. kuglačka se sekcija gasi, dok bowling sekcija nastavlja s radom.

Uspjesi

Ekipno

nakon 1991.
 1. B HKL – Sjever
 prvak: 2000./01.

 2. HKL – Centar
 prvak: 1998./99.

do 1991.
 Prvenstvo SR Hrvatske – narodni način
 prvak: 1952.

Pojedinačno

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači
 Nikola Dragaš

Unutarnje poveznice
 Kuglački klub Zagreb
 Bowling klub Purger Zagreb

Vanjske poveznice
 kuglanje.hr, BK Purger – 820010 (Zagrebački kuglački savez)

Izvori
 kkzagreb.hr, O nama, pristupljeno 4. rujna 2020.
 Eduard Hamar: Zlatna knjiga zagrebačkoga kuglanja, Zagreb, 2016., ISBN 978-953-59048-0-9 (Zagrebački kuglački savez), ISBN 978-953-7546-09-0 (Libera Editio)
 tportal.hr, 'Purgeri' – Zaljubljenici sa Savske opatovine, objavljeno 28. svibnja 2012., pristupljeno 4. rujna 2020.

Purger

Kuglački klub Purger Zagreb


Etkileşimliliğin (İngilizce interactivity) tanımı üzerine bilgisayar bilimleri, iletişim ve işleyimsel tasarım (endüstriyel tasarım) alanlarında görüş birliği henüz sağlanamamıştır. Etkileşimlilik, yanıtlayabilirlik kavramı ile benzeşmektedir, ve bir iletinin geçmiş iletilerin yanı sıra aralarındaki bağıntılara da hangi derecede bağımlı olduğunun incelendiği iletişim sürecidir.

"Olasılık" görüş açısından, üç düzey belirtilmekte: etkileşimsizlik (Interpassivity), bir iletinin diğer iletiler ile bağımsız olması; tepkin (reaktif), bir iletinin sadece bir öncekine bağlı olması; ve etkileşimli, bir iletinin geçmiş iletilerden birkaçına ve aralarındaki bağıntılara da bağımlı olması.

İnsanlar arası iletişim
İnsanlar arası iletişim, etkileşimli iletişimin başlıca örneklerindendir. Bu yüzden etkileşimliliğin birçok kavramı insansı tanımlara dayanmaktadır. Örneğin, insansı davranışları tanımlayıp bunlara tepki veren karmaşık düzeneklere bazen etkileşimli denmektedir. Bu bağlamda etkileşim, hareket, vücut dili ve/veya ruhbilimsel durumlara olan tepkileri de kapsamaktadır.

İnsan ile nesne arası iletişim

Bilgisayar bilimleri

Ayrıca bakınız
 Sanal gerçeklik

Bilişim bilimi

Etkileşimlilik


Kılıç Ali Paşa: Osmanlı denizcisi ve kaptan-ı derya
 Ali Kılıç: Kılıç Ali olarak da bilinen, Mustafa Kemal Atatürk'ün yaveri, asker ve siyasetçi

Kılıç Ali


Rhinocéros, ou Le Rhinocéros, est une sculpture d'Henri-Alfred Jacquemart.

D'une hauteur de  et d'une longueur de  pour , l'œuvre représentant un rhinocéros a été commandée pour l'Exposition universelle de 1878. Elle faisait partie d'un ensemble de quatre statues monumentales en fonte de fer et dorées à l'origine (avec Cheval à la herse de Pierre Louis Rouillard, Taureau d'Auguste Cain et Éléphant pris au piège d'Emmanuel Frémiet) qui entouraient la fontaine devant le palais du Trocadéro à Paris.

Démonté en 1935 lors de la démolition du palais du Trocadéro, le Rhinocéros de Jacquemart est installé dans les jardins de la porte de Saint-Cloud à Paris jusqu'en 1985. Avec Cheval à la herse et Éléphant pris au piège , ce Rhinocéros est depuis 1986 sur le parvis du musée d'Orsay à Paris.

Elle a été fondu à Nantes dans les usines de J. Voruz Aîné, et restaurée en 1986 par la fonderie de Coubertin de Saint-Rémy-lès-Chevreuse.

Notes et références

Sculpture conservée au musée d'Orsay
Rhinocéros de fiction
Henri-Alfred Jacquemart
Exposition universelle de 1878

Rhinocéros (sculpture)


Ross Lee Chastain (Alva, Flórida, 4 de dezembro de 1992) é um piloto profissional americano de automobilismo. Ele compete em tempo integral na NASCAR Cup Series dirigindo o Chevrolet Camaro ZL1 nº 1 pela Trackhouse Racing Team, em meio período na NASCAR Xfinity Series, dirigindo o Chevrolet Camaro nº 92 pela DGM Racing e o Camaro nº 48 pela Big Machine Racing e meio período na NASCAR Camping World Truck Series, dirigindo o Chevrolet Silverado nº 41 da Niece Motorsports. Ele é o irmão mais velho de Chad Chastain, piloto da NASCAR Camping World Truck Series.

A famosa "manobra de videogame" no circuito oval de Martinsville
No circuito oval de Martinsville (a penúltima corrida do calendário), em 2022, Chastain concorria por uma das quatro vagas dos finalistas que disputarão o título da temporada de 2022 da Nascar Cup Series. Para isso, ele precisava chegar pelo menos na 5ª posição.

Na última volta ele estava na 10ª posição. Numa manobra ousada e sem precedentes, ele jogou seu carro contra a parede externa da pista para fazer a curva por fora sem precisar freiar. Com isso, ele alcançou a velocidade de até 130 milhas por hora (210 km/h) na curva, ultrapassando Denny Hamlin e mais 4 pilotos, terminando em quinto lugar e estabelecendo um recorde de volta mais rápida durante uma corrida da NASCAR Cup Series para a pista. Ele foi creditado retroativamente com um quarto lugar depois que Brad Keselowski foi desqualificado.

O movimento de 'montar na parede' foi amplamente comentado na mídia, e Chastain observou que o movimento foi inspirado no jogo eletrônico NASCAR 2005: Chase for the Cup do GameCube. O rival ultrapassado Hamlin descreveu isso como uma "grande jogada", comentando que "quando você não tem outra escolha, certamente é fácil fazer isso." Embora a NASCAR tenha decidido que a manobra era legal, alguns competidores e comentaristas criticaram a segurança do movimento e pediram à NASCAR que proibisse o movimento de estabelecer um precedente em corridas futuras.

Conquistas
 2011 - Campeão da World Series Of Asphalt Stock Car Racing Limited Modelo Final
 2019 - Piloto mais popular da NASCAR Truck Series

Pilotos da NASCAR

Ross Chastain


Çayüstü şu anlamlara gelebilir:

 Çayüstü, Dinar - Afyonkarahisar ili Dinar ilçesine bağlı köy
 Çayüstü, Suluova - Amasya ili Suluova ilçesine bağlı köy
 Çayüstü, Bigadiç - Balıkesir ili Bigadiç ilçesine bağlı mahalle
 Çayüstü, Batman - Batman ili merkez ilçesine bağlı köy
 Çayüstü, Oltu - Erzurum ili Oltu ilçesine bağlı mahalle
 Çayüstü, Cide - Kastamonu ili Cide ilçesine bağlı köy
 Çayüstü, Ovacık - Tunceli ili Ovacık ilçesine bağlı köy

Çayüstü


Ostrvo je roman bosanskohercegovačkog književnika Meše Selimovića, objavljen 1974. godine. Po svojoj problematici Ostrvo je sažeto izlaganje onoga što je već rečeno u romanima Derviš i smrt i Tvrđava.

O djelu

Antropološki pesimist u bosanskohercegovačkoj književnosti bio je Meša Selimović. Njegovo manje poznato prozno ostvarenje, neveliko po obimu, ali zato krcato samoćom, čamotinjom i nespokojem, jeste roman Ostrvo. Sastoji se od osamnaest zasebnih cjelina. Svako zaglavlje može se shvatiti kao jedna posebna kratka priča. Svako u sebi nosi neki događaj, neku pouku, uglavnom je o samoći i otuđenosti. To su varijacije na temu običnog života dvoje običnih ljudi, a govore o moralnim i egzistencijalnim problemima, o ljubavi, mržnji, ravnodušnosti, etici, životu, starosti, smrti. Svaka cjelina je jedan vid, jedna mogućnost ljudskog života, života dvoje glavnih likova i svačijeg.

U romanu Ostrvo radnja je smještena u suvremeno doba, kada je Selimović živio i stvarao. U središtu čitkog, ali vrlo nelagodnog i naposljetku silno tužnog teksta ostarjeli je bračni par; Katarina i Ivan Marić, pod stare se dane povlače u osamu, u izolaciju neimenovanog otoka, koji nikad nije bio njihov, kojem oni nikad neće pripadati. To dvoje neostvarenih, razočaranih i u međuvremenu depresivnih ljudi koji se jedva podnose, više od vlastite smrti priželjkuju nestanak onog drugog, a istodobno se baš toga užasavaju, jer izgubili su sve i upravo o bračnom partneru ovise. Dva odrasla sina ostala su im u gradu, obojica situirani i poslovno realizirani, ali otuđeni od roditelja, kao i od svojih supruga, zarobljeni u posve besmislenim brakovima.

Roman je tjeskoban kompendij subjektivnih nezadovoljstava, raznolikih patologija i zastrašujućih bračnih odnosa u kakvima životare Marići, njihovi sinovi, ali i otočka susjeda, supruga imućnog ljekarnika Ružića. Selimovićevi likovi iz inercije se ili pak zbog straha od nepoznatog odlučuju ostati u lošoj vezi, čak i kad im se pruži prilika za potpuniji i moguće sretniji odnos. Njihov stariji sin, zaljubljen u kolegicu s posla, lakše se odlučuje za smrt nego razvod, ljekarnikova supruga neće poći s mladićem kojeg voli, već pristaje na posve apsurdnu situaciju, prepustivši se zatočeništvu u vili svog patrijarhalnog supruga.

Ova Selimovićeva egzistencijalna drama ne govori o svojevoljnom osamljivanju, nego naprotiv o samovanju u paru i unutar obitelji, među bliskim ljudima, o razarajućem osjećaju napuštenosti, nevoljenosti, isključenosti. Selimović u ovom romanu izlaže, kroz pripovijesti doduše, svoju filozofiju života.

Roman Ostrvo je po svojoj problematici sažeto izlaganje onoga što je već rečeno u romanima Derviš i smrt i Tvrđava. Katarina i Ivan Marić izgledaju kao Ahmet i Tijana, ali u poodmaklim godinama života. Ivan nosi u sebi sumnje i strah Ahmeta Nurudina iz romana Derviš i smrt, dok je Katarina kršćanka kao i Tijana iz romana Tvrđava.

Citati

Izvori

Vanjske poveznice
 Ostrvo

Meša Selimović
Romani

Ostrvo (roman)


Boosaaso (arapski: بوصاصو), negdašnji Bandar Qasim, treći je najveći somalijski grad i njezina najveća luka, smještena na obali Adenskog zaljeva. Sjedište je istoimenog okruga i pokrajine Bari, te sa 700 000 stanovnika najveći grad savezne države Puntland. Kao jedan od najstarijih gradova na području Somalije osnovan je u 14. stoljeću.

Grad ima vrlo raznovrsno gospoarstvo koje uključuje bankarstvo, zrakoplovstvo, prehrambenu i tekstilnu industriju, logistiku i energetiku. Uz glavni grad Mogadiš, on je i obrazovno, medicinsko i političko središte te kao najveća pomorska luka značajno izvozno i prometno središte. Uz sve nabrojane gradotvorne funkcije, Boosaaso je poznat po iznimnoj turističkoj ponudi na obali i unutrašnjosti.

Povijest

Antika
U vrijeme Antičke Grčke, grčki prekomorski trgovci osnovali su prekomorsku koloniju (emporij) Mosylon (starogrč. Μοσυλλόν) na području današnjeg Boosaasa. Mosylon je bila važna luka za uvoz cimeta s područja antičke Indije, koji se potom prevozio na Sredozemlje. Grčki fizičar, farmakolog i botaničar Dioskorid prozvao je tadašnji Mosylon lukom s najraznovrsnijim izborom začina u cijelom antičkom svijetu. O važnosti luke svjedoči i činjenica da se u nju dovozila posebna vrsta cimeta prozvana Mosyllitic. Budući da je cimet bio vrlo rijedak začin, zbog svoje vrijednosti bio je vrlo skup, te je Rimsko Carstvo dio svojeg bogatstva spremalo u cimetu, kupljenom u Mosylonu.

Prema zapisima Plinija Starijeg stanovnici Mosylona su od drevnih Egipćana uvozili cijenjeno i visokokvalitetno helenističko staklo, grožđe iz Diosoplisa (u blizini današnjeg Tel Aviva) te odjeću s berberskih tržnica, kao i vino i kositar. Glavni izvozni proizvodi bili su guma, kornjačini okolopi, kadilo i slonovača. Plinije nadodaje da je zbog cimeta engleski faraon Sesostris nakratko i zaratio sa somalskim plemenima, s kojima se sukobio kod luke Isis.

Novija povijest
U prošlosti grad je bio poznat pod nazivom Bandar Qasim, a podrijetlo vuče od somalijskog trgovca istoga imena. Prema predaji, njegova najdraža deva zvala se Boosaas, iz čijeg se imena tijekom povijesti izveo današnje ime grada. Ipak, prema najstarijim povijesnim zapisima iz vremena osnivanja grada (14. stoljeće) Boosaaso se spominje pod imenom Qasimov grad. Naselje su osnovali, i veći dio njegova postojanja naseljavala dva velika plemena Harti i Darood.

Nakon stjecanja neovisnosti, grad postaje sjedište pokrajine Bari, a s početkom Somalijskog građanskog rata i osnivanja savezne države Puntland početkom 1990-ih, prerasta u gospodarski i geopolitički najvažniji grad sjeveroistoka Somalije, velikim dijelom zahvaljujući zemljopisnom smještaju. Od 2004., kada je imao 165 000 stanovnika, grad bilježi brzi rast stanovništva te je 2015. u njemu živjelo 700 000 stanovnika. Time je prerastao u treći najveći somalijski grad.

Gradovi prijatelji
Boosaaso njeguje gradsko prijateljstvo sa sljedećim gradovima:

  Doha, Katar (od 1994.)
  Minneapolis, SAD (od 2014.)

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice općine

Gradovi u Somaliji

Boosaaso


Sanmarínóska karlalandsliðið í knattspyrnu er fulltrúi San Marínó í knattspyrnu og er stjórnað af knattspyrnusambandi landsins. Sem fámennasta aðildarþjóð UEFA hefur San Marínó löngum verið við botn heimslistans í knattspyrnu og talið í hópi lökustu landsliða í heimi.

Evrópsk knattspyrnulandslið
Karlalandslið í knattspyrnu


El Faro Punta Médanos es un faro habitado de la Armada Argentina que se encuentra en la ubicación  a aproximadamente 15 kilómetros al norte de Punta Médanos y a 500 m de la línea mareas altas, en el Partido de la Costa en la Provincia de Buenos Aires, Argentina.

El nombre propuesto para el faro se debe a la punta homónima, donde fue erigido. La punta fue descubierta por la expedición de Magallanes el 7 de febrero de 1520 y bautizado como cabo Santa Polonia. Posteriormente este nombre se pierde y aparece el de Punta Médanos, pero en la posición que ocupa actualmente la Punta Querandí. En cartas del año 1820 se transfiere el nombre de Punta Médanos a la antigua punta sur del Cabo San Antonio, siendo así conocida hasta la fecha.

El faro consiste en una torre metálica troncopiramidal que cuenta con una garita a franjas horizontales rojas y blancas. Tiene una altura de 59 metros. En el año 1890 se trajo este faro de Francia se comenzó con el armado del mismo en 1891 y fue puesto en funcionamiento en 1893. Se trata de un faro eléctrico que cuenta con un equipo de emergencia a gas con la misma característica pero con periodo reducido. Existe al pie del faro una casa.

En páginas web especializadas como MarineTraffic aparece como una ayuda a la navegación marcada como VTS 7010051

Referencias

Enlaces externos

Punta Medanos
Partido de La Costa

Qué hacer en Faro de Punta Médanos historia

Faro Punta Médanos


Dania er en betegnelse for den del af Skandinavien, som var beboet af daner. Dania bestod af flere høvdingedømmer. Områderne blev omkring år 1000 samlet af Gorm den Gamle, der betragtes som Danmarks første officielle konge. Det vides ikke om landet også har været samlet tidligere.

Noter

Skandinavien
Tidligere riger, stater, protektorater, kolonier og lande
Danmarks historie
Nordens historie
Daner

Dania


(10105) Holmhällar, denumire internațională (10105) Holmhallar, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10105 Holmhällar este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla în cadrul programului UESAC. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,13 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 0,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

10105 Holmhällar


Omiletică (în greacă homiletikos, din homilos, "mulțime adunată"), în religie, este aplicarea principiilor generale ale retoricii în arta specifică a predicării publice. O persoană care studiază sau practică omiletica este numită colocvial predicator.

Explicație
Omiletica înseamnă arta de a predica. Ea cuprinde studiul compoziției și rostirii unei predici sau a unui alt gen de discurs religios. Omiletica include toate formele de predicare, adică predica, omilia și instrucțiunile catehetice.

Poate fi definită în continuare ca un studiu al clasificării, pregătirii, compoziției și ținerii unor predici.

Înființarea unor astfel de cursuri precum cursul ținut de Lyman Beecher la Universitatea Yale a avut ca rezultat creșterea importanței omileticii ca disciplină teologică, iar volumele publicate în această serie sunt o sursă utilă de informare cu privire la istoria și practica acestei discipline.

Ramură a teologiei pastorale
Standard Dictionary definește omiletica drept "acea ramură a retoricii care tratează compoziția și ținerea predicilor sau omiliilor". Această definiție a avut o influență deosebită în secolul al XIX-lea printre unii gânditori ca John Broadus. Gânditori precum Karl Barth s-au opus acestei definiții, susținând că omiletica ar trebui să păstreze o distanță critică față de retorică. Relația omiletică / retorică a constituit o problemă majoră în teoria omiletică de la mijlocul secolului al XX-lea..

Prima formă de predicare a fost omilia.

Tradiția creștină: predicarea lui Isus

Isus a predicat și i-a însărcinat pe Apostoli să facă acest lucru. Lucrarea sa propovăduitoare a inclus două forme de predică: misionară și ministerială (cărora le corespund magisteriul și ministeriul Bisericii) - prima pentru cei din afara bisericii, iar cea de-a doua pentru cei care sunt deja membri ai Bisericii. Un exemplu sugestiv al acesteia din urmă este discursul de după Cina cea de taină (Ioan 14-16).

Nu se poate spune că predicarea lui Isus a avut o formă clar definită în sensul unei predici moderne; scopul ei era să semene sămânța cuvântului, pe care el o împrăștia în jurul său precum semănătorul din parabolă. Însărcinarea încredințată apostolilor a inclus ambele tipuri de predică. Exemple de predică misionară sunt întâlnite în Matei 28:19; Marcu 16:15; Marcu 3:14; Luca 9:2. Predica Sfântului Pavel menționată în Faptele Apostolilor 20:7-11 exemplifică cel de-al doilea fel de predicare. Apostolii au fost sprijiniți în această misiune de asistenți care au fost aleși și consacrați pentru acest scop ca, de exemplu, Timotei și Tit, ca și de cei care au primit har divin. Omilia menționată în Apologia lui Iustin Martirul este un exemplu de predică ministerială, diferită de predica misionară.

Predica misionară

Apostolii au fost asistați în predicarea misionară, într-o formă neoficială, de laici care au explicat doctrina creștină persoanelor cunoscute din rândul necredincioșilor care luau parte la adunările creștine, de exemplu, cf. I Cor., xiv, 23-24.  Acest lucru este valabil în special în cazul filozofului Iustin Martirul, care a participat la adunări cu acest scop. Predicile adresate credincioșilor în perioada timpurie erau foarte simple, fiind doar prezentări sau parafrazări ale textelor Scripturii care erau citite într-un mod entuziast. Acest lucru reprezintă motivul pentru care nu s-au păstrat predici sau omilii din acea perioadă. Ea explică, de asemenea, declarația ciudată făcută de Sozomen (Hist. Eccl., VII, xix) și de Cassiodorus în lucrarea Historia ecclesiastica tripartita, pe care Duchesne  pare să o accepte, că nimeni nu a predicat la Roma. (Sozomen a scris despre epoca papei Sixt al III-lea, ce a domnit în perioada 432-440) Explicația oferită de Thomassin pentru declarația lui Sozomen este că nu a existat nici o predică în sensul unui discurs elaborat înainte de perioada domniei papei Leon - cu excepția, poate, a discuției despre feciorie purtată de Papa Liberius (aflat în funcție în perioada 352-366) cu Marcellina, sora Sf. Ambrozie, cu ocazia călugării acesteia, care este considerat astăzi mai mult ca un discurs privat.

Principalul motiv al lipsei predicilor este atribuit de Thomassin persecuțiilor romane la adresa creștinilor. Neander (I, 420, notă) spune despre declarația lui Sozomen: "Remarca nu putea fi extinsă până în vremurile de început, dar dacă presupunem că așa a fost făcută ar însemna că predica avea doar un rol secundar. Poate că acest scriitor oriental a fost înșelat de relatările false provenite din Occident sau poate că predica nu ocupa în Biserica Occidentală un loc atât de important ca în Biserica Greacă".

Referințe

Lectură suplimentară
 Digby's "Mores Catholici", vol. II, pp. 158–172
 Neale, "Mediæval Sermons"
 The older literature is cited exhaustively in WG Blaikie, For the Work of the Ministry (1873); and DP Kidder, Treatise on homiletics (1864).

Legături externe
 homiletic thought from an evangelical perspective
 Homiletics - Catholic Encyclopedia article
 Sermons & Material for Sermons
 The American Rabbi - Rabbinic resource of sermons, stories, anecdotes and writings for today's rabbis.

Termeni creștini

Omiletică


Michel Andrieux (* 28. April 1967 in Bergerac) ist ein französischer Olympiasieger im Rudern.

Karriere
Andrieux, der für die Émulation Nautique de Bordeaux ruderte, gewann 1988 seinen ersten französischen Meistertitel. 1989 erhielt er als Mitglied des französischen Achters die Silbermedaille bei den Europa-Meisterschaften, die damals als Nachwuchswettbewerb ausgetragen wurden. Bei den Ruder-Weltmeisterschaften 1989 belegte der französische Achter mit Andrieux den neunten Platz. Nach einem achten Platz im Vierer ohne Steuermann bei den Ruder-Weltmeisterschaften 1990 gelang Andrieux bei den Weltmeisterschaften 1991 im Zweier ohne Steuermann ein fünfter Platz und damit die erste Endlaufplatzierung. Im Jahr darauf wurden Andrieux und sein langjähriger Partner Jean-Christophe Rolland bei den Olympischen Spielen 1992 Vierte im Zweier ohne.

1993 traten Rolland und Andrieux mit dem Vierer ohne Steuermann an und gewannen in dieser Klasse ihren ersten Weltmeistertitel. Nach Silber mit dem Vierer bei den Weltmeisterschaften 1994 kehrten die beiden 1995 in den Zweier ohne Steuermann zurück und erhielten die Bronzemedaille bei den Weltmeisterschaften 1995. Bei ihrer zweiten Olympiateilnahme 1996 in Atlanta gewannen die beiden Franzosen ebenfalls Bronze.

1997 fanden die Ruder-Weltmeisterschaften in Aiguebelette statt. Vor heimischem Publikum gewannen Rolland und Andrieux die einzige Goldmedaille für Frankreich. Nach einem Jahr Unterbrechung kehrten die beiden 1999 in die Weltspitze zurück und erkämpften bei den Ruder-Weltmeisterschaften in Kanada die Silbermedaille hinter den beiden Australiern Drew Ginn und James Tomkins. Bei den Olympischen Spielen 2000 in Sydney war Ginn verletzt, Tomkins belegte mit Matthew Long den dritten Platz, Andrieux und Rolland siegten vor den US-Amerikanern. Dies war die letzte internationale Medaille für die beiden Franzosen. Andrieux beendete seine Karriere 2002.

Michel Andrieux ist Ritter der Ehrenlegion, Ritter des Ordre national du Mérite und wurde vom französischen Minister für Sport mit einer Goldmedaille geehrt.

Weblinks

Olympiasieger (Rudern)
Weltmeister (Rudern)
Olympiateilnehmer (Frankreich)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1992
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1996
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Ruderer (Frankreich)
Mitglied der Ehrenlegion (Ritter)
Träger des französischen Nationalverdienstordens (Ritter)
Franzose
Geboren 1967
Mann

Michel Andrieux


حريق عرس الجهراء، حدث في 15 أغسطس 2009 في إحدى خيم الأفراح في محافظة الجهراء بالكويت، ونتج عنه وفاة 56 شخص ما بين أطفال ونساء، ثم تقدمت زوجة العريس السابقة نصره يوسف محمد العنزي (1986 - 2017) إلى مخفر الفروانية واعترفت بارتكابها الجريمة من خلال إشعال النيران بخيمة العرس بواسطة مادة البنزين. واعترفت بفعلتها أمام المدير العام للمباحث الجنائية بإشعالها خيمة العرس بواسطة غالون وقود وكبريت، بهدف تخريب العرس، ولم تتوقع وفق إفادتها سقوط ضحايا . وجهت النيابة العامة للمتهمة تهمتي الحريق العمد والقتل العمد لضحايا الحريق بأن أعدت مادة قابلة للاشتعال «بنزين» ومصدرا حراريا «عود ثقاب» حيث قامت بسكب المادة البترولية على الخيمة وأضرمت النار فيها وبالمجني عليهن قاصدة قتلهن محدثة الإصابات الموصوفة في التحقيقات والتي أودت بحياتهن.

في 30 مارس 2010 أصدرت محكمة الجنايات في الكويت حكمها بالإعدام شنقاً للمتسببة بالحريق، وقد تم تنفيذ الحكم صباح 25 يناير 2017 بعد تصديق أمير دولة الكويت الشيخ صباح الأحمد الجابر الصباح على الحكم.

مراجع

اعتداءات على أعراس
إحراق الممتلكات في الكويت
جرائم أغسطس 2009
جرائم في الكويت في 2009
حرائق 2009
حرائق في الكويت
قتل جماعي في 2009

حرائق في آسيا 2009

حريق عرس الجهراء


An Mediocalcar geniculatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Mediocalcar geniculatum in nahilalakip ha genus nga Mediocalcar, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mediocalcar

Mediocalcar geniculatum


Der teilweise denkmalgeschützte Katholische Friedhof der Stadt Kempten (Allgäu) wird von der Kirchengemeinde St. Lorenz verwaltet und beherbergt Erd- sowie Feuerbestattungen. Der Friedhof wurde 1804 angelegt.

Lage und Aufgabe
Der Friedhof liegt im Norden der Stadt in der Nähe des alten Kreiskrankenhauses. Der Friedhof wird vom Gottesackerweg, der Memminger Straße, der Rottachstraße und dem Adenauerring begrenzt und ist mit einer Mauer umgeben. Im nördlichen Bereich gibt es eine Aussegnungshalle. Ganz im Westen liegt der kleine Jüdische Friedhof.

Geschichte und Bauwerke
Der katholische Friedhof wurde nach Auflassung des Friedhofs um die Seelenkapelle im Jahr 1804 angelegt und überliefert etliche Grabmäler aus dem 19. Jahrhundert. An der Friedhofsmauer am Gottesackerweg befindet sich eine rechteckige Kapelle mit Westturm, die in den Jahren 1814 bis 1817 erbaut wurde. Im Inneren der Kapelle befinden sich noch Chorbänke, das Gestühl und der Altar aus der Erbauungszeit. Der Altar wird von einem historischen Bekenntniskreuz aus dem Jahr 1460 überragt, das aus dem 1865 abgebrochenen Franziskanerinnenkloster St. Anna stammen soll. Den Turm in seiner heutigen Form gibt es seit 1839; damals wurde er vergrößert und mit zwei Glocken ausgestattet. 1926 gestaltete der Architekt Andor Ákos die Friedhofskapelle um.

Der Brunnen vor der im Jahr 1862 entstandenen Aussegnungshalle stammt aus dem 19. Jahrhundert. Es gibt auf dem Friedhofsareal weitere Brunnen.

Vom Kemptener Architekt Andor Ákos stammt die Kriegergedächtniskapelle an der südlichen Friedhofsmauer aus dem Jahre 1926. Die Aussegnungshalle wurde 1992 durch ein neues Gebäude mit neuer Halle ersetzt. Die nördliche Mauer am Adenauerring ist 1992 fertiggestellt worden.

Grabmale
Auf dem Friedhof sind die Grabstätten im Vergleich zum benachbarten Zentralfriedhof sehr dich aneinander. Zahlreiche Grabmale sind historisch und auch denkmalgeschützt. Größere Grabsteine werden mittlerweile zu Gemeinschaftsurnenanlagen umfunktioniert. Durch die lange Geschichte des Friedhofs gibt es auch zahlreiche Grabstätten bekannter Persönlichkeiten und Familien.

Einzelnachweise

Weblinks

 stlorenz.de: Kath. Friedhof Kempten

Friedhof in Kempten (Allgäu)
Baudenkmal in Kempten (Allgäu)
Christentum in Kempten (Allgäu)
Katholischer Friedhof
Friedhof in Europa

Katholischer Friedhof (Kempten)