Pierre Martin Ngô Đình Thục () (6 de outubro de 1897 – 13 de dezembro de 1984) foi o arcebispo católico romano de Huế, Vietnã, e mais tarde um bispo sedevacantista que foi excomungado pela igreja oficial, tendo sido reconciliado antes de sua morte em 1984. Ele era um membro da família Ngô que governou o Vietnã do Sul nos anos que antecederam a Guerra do Vietnã. Ele foi o fundador da Universidade Dalat. Hoje, vários grupos católicos independentes e sedevacantistas afirmam ter derivado sua sucessão apostólica de Thục.

Enquanto Thục esteve em Roma participando da segunda sessão do Concílio Vaticano II, o golpe sul-vietnamita de 1963 derrubou e assassinou seu irmão mais novo, Ngô Đình Diệm, que era presidente do Vietnã do Sul. Thục foi incapaz de retornar ao Vietnã e viveu o resto de sua vida exilado na Itália, França e Estados Unidos. Durante seu exílio, ele esteve envolvido com movimentos católicos tradicionalistas e consagrou vários bispos sem a aprovação do Vaticano para os movimentos palmarianos e sedevacantistas. Como resultado, ele foi excomungado pela Santa Sé, mas depois reconciliou-se com o Vaticano.

Biografia

Início da vida e família
Ngô Đình Thục nasceu em 6 de outubro de 1897, em Huế, Indochina Francesa, de uma abastada família católica romana como o segundo dos seis filhos sobreviventes nascidos de Ngô Đình Khả, um mandarim da dinastia Nguyễn que serviu ao imperador Thành Thái durante o período francês.

O irmão mais velho de Thục, Khôi, serviu como governador e mandarim da administração do imperador Bảo Đại, controlado pelos franceses. No final da Segunda Guerra Mundial, tanto Khôi quanto o irmão mais novo de Thục, Diệm, foram presos por terem colaborado com os japoneses. Diệm foi libertado, mas Khôi foi posteriormente baleado pelo Việt Minh como parte da Revolução de Agosto de 1945 (e não enterrado vivo como às vezes se afirma). Todos os irmãos de Thục, incluindo Diệm, Nhu e Cẩn, eram politicamente ativos. O cardeal François Xavier Nguyễn Văn Thuận (1928–2002) era sobrinho de Thục.

Sacerdócio e início do episcopado
Aos doze anos, Thục entrou no seminário menor em An Ninh. Ele passou oito anos lá antes de estudar filosofia no seminário maior de Huế. Após sua ordenação sacerdotal em 20 de dezembro de 1925, ele foi selecionado para estudar teologia em Roma, e muitas vezes se diz que obteve três doutorados na Pontifícia Universidade Gregoriana em filosofia, teologia e direito canônico; no entanto, isso não é comprovado pelos arquivos da universidade. Ele lecionou brevemente na Sorbonne e obteve qualificações de ensino antes de retornar ao Vietnã em 1927. Tornou-se então professor no Colégio de Irmãos Vietnamitas em Huế, professor no seminário maior em Huế e decano do Colégio da Providência.

Em 8 de janeiro de 1938, o Papa Pio XI criou o Vicariato Apostólico de Vĩnh Long no Vietnã, e pessoalmente escolheu Thục (à época com 41 anos) para ser seu primeiro Vigário Apostólico. Em 4 de maio do mesmo ano, com sua família presente, Thục foi consagrado bispo pelo Arcebispo Antonin Drapier, Delegado Apostólico na Indochina, e co-consagradores Dom Isidore-Marie-Joseph Dumortier, MEP, Vigário Apostólico de Saigon, e Dom Dominique Maria Hồ Ngọc Cẩn, Vigário Apostólico de Bùi Chu. Ele foi o terceiro padre vietnamita elevado ao posto de bispo.

Seu brasão retratava três dragões, um vínculo com a dinastia Nguyễn, e ele adotou como lema episcopal "Miles Christi" ("Soldado de Cristo").

Em 1950, Diệm e Thục solicitaram permissão para viajar a Roma para as celebrações do Ano Santo no Vaticano, mas foram ao Japão para pressionar o príncipe Cường Để a obter apoio para tomar o poder. Eles conheceram Wesley Fishel, um consultor acadêmico americano para o governo dos EUA. Fishel era um proponente da doutrina da terceira força anticolonial e anticomunista na Ásia e ficou impressionado com Diệm. Ele ajudou os irmãos a organizar contatos e reuniões nos Estados Unidos para conseguir apoio.

Com a eclosão da Guerra da Coréia e do macarthismo no início da década de 1950, os anticomunistas vietnamitas eram uma comodidade procurada nos Estados Unidos. Diệm e Thục receberam uma recepção no Departamento de Estado com o secretário de Estado interino James Webb, onde Thục falou muito. Diệm e Thục também forjaram ligações com o cardeal Francis Spellman, o clérigo mais politicamente influente de seu tempo, e Spellman se tornou um dos defensores mais poderosos de Diệm. Diệm então conseguiu uma audiência com o Papa Pio XII em Roma com a ajuda de seu irmão, e depois se estabeleceu nos EUA como convidado dos Padres Maryknoll. Spellman ajudou Diệm a angariar apoio entre os círculos de direita e católicos. Thục era amplamente visto como mais genial, loquaz e diplomático do que seu irmão, e foi reconhecido que Thục seria altamente influente no futuro regime. À medida que o poder francês no Vietnã declinava, o apoio de Diệm na América, que Thục ajudou a nutrir, fez seu estoque subir. Bảo Đại fez de Diệm o primeiro-ministro do Estado do Vietnã porque achava que as conexões de Diệm garantiriam ajuda financeira estrangeira.

Regra de Diệm
Em outubro de 1955, Diệm depôs Bảo Đại em um referendo fraudulento organizado por Nhu e se declarou presidente da recém-proclamada República do Vietnã, que então concentrava o poder na família Ngô, que eram católicos romanos dedicados em um país de maioria budista. O poder foi reforçado através da polícia secreta e da prisão e tortura de opositores políticos e religiosos. As políticas e condutas dos Ngôs inflamaram as tensões religiosas. O governo era tendencioso em relação aos católicos no serviço público e nas promoções militares, bem como na alocação de terras, favores comerciais e concessões fiscais. Thục, o líder religioso mais poderoso do país, foi autorizado a solicitar "contribuições voluntárias para a Igreja" de empresários de Saigon, o que foi comparado a "avisos fiscais". Thục também usou sua posição para adquirir fazendas, empresas, imóveis urbanos, propriedades de aluguel e seringais para a Igreja Católica. Ele também usou o pessoal do Exército da República do Vietnã para trabalhar em seus projetos de madeira e construção.

Em 24 de novembro de 1960, Thục foi nomeado Arcebispo de Huế pelo papa João XXIII.

Agitação budista e queda de Diệm
Em maio de 1963, na cidade central de Huế, os budistas foram proibidos de exibir a bandeira budista durante as celebrações de Vesak comemorando o nascimento de Gautama Buda, quando o governo citou um regulamento que proíbe a exibição de bandeiras não governamentais a pedido de Thục. Alguns dias antes, os católicos foram encorajados a hastear bandeiras do Vaticano para celebrar o 25º aniversário de Thục como bispo. Os fundos do governo foram usados para pagar as comemorações do aniversário de Thục, e os moradores de Huế – uma fortaleza budista – também foram forçados a contribuir. Esses padrões duplos percebidos levaram a um protesto budista contra o governo, que foi encerrado quando nove civis foram mortos a tiros ou atropelados quando os militares atacaram. Apesar das filmagens mostrarem o contrário, os Ngôs culparam o Việt Cộng pelas mortes, e protestos por igualdade eclodiram em todo o país. O major Dang Sy, o comandante do incidente, revelou mais tarde que o arcebispo Thục havia lhe dado pessoalmente a ordem de abrir fogo. Thục pediu que seus irmãos reprimissem com força os manifestantes. Mais tarde, as forças dos Ngôs atacaram e vandalizaram pagodes budistas em todo o país na tentativa de esmagar o movimento florescente. Estima-se que até 400 pessoas foram mortas ou desaparecidas.

Diệm foi derrubado e assassinado junto com Nhu em 2 de novembro de 1963. Ngô Đình Cẩn foi condenado à morte e executado em 1964. Dos seis irmãos, apenas Thục e Luyện sobreviveram às convulsões políticas no Vietnã. Luyện, o mais jovem, servia como embaixador em Londres, e Thục havia sido convocado a Roma para o Concílio Vaticano II . Por causa do golpe, Thục permaneceu em Roma durante os anos do Concílio (1962-1965). Ele estava entre os bispos que eram contra as declarações do Concílio.

Reconciliação e morte
Thục começou a ser cada vez mais procurado pela comunidade vietnamita expatriada e refugiada, incluindo velhos amigos e contatos de Huế e Saigon. Eles facilitaram sua extração do sedevacantismo e Thục retornou à jurisdição da Igreja Católica definitivamente em 1984.

No entanto, sua retratação é negada por alguns sedevacantistas, como o padre Francis Miller, um frade franciscano que morava com Thục em Rochester, o bispo Michel-Louis Guérard des Lauriers e o bispo Adolfo Zamora, dois bispos consagrados por Thục em 1981.

Miller afirma que não há evidência suficiente da retratação de Thục, e afirma que, pelo contrário, entre as últimas palavras de Thục para ele na cidade de Nova York (onde Thục havia sido levado por sacerdotes vietnamitas  ) foram:

Isso é semelhante ao que Thục disse ao bispo Louis Vezelis, que, como dito acima, viveu com Thục em Rochester:

Des Lauriers escreveu que:

Thục foi levado de Nova York para Kansas City, Missouri, por via aérea, e de lá foi levado para Carthage, Missouri, para a Casa Mãe da Congregação da Mãe Co-Redemptrix . Ele morreu lá em 13 de dezembro de 1984, festa de Santa Lúcia, aos 87 anos.

Que sua retratação era falsa é afirmado por muitos sedevacantistas em geral, assim como a crença de que ele foi sequestrado ou assasinado pelo clero vietnamita quando deixou Vezelis e o mosteiro franciscano, sendo levado para Missouri, onde morreu.

Bibliografia

Arcebispos católicos do Vietnã
Anticomunistas do Vietname
Professores da Universidade de Paris
Mortos em 1984
Nascidos em 1897
Família Ngo

Ngô Đình Thục


Lucio Emilio Paulo puede referirse a las siguientes personas de la Antigua Roma:

 Lucio Emilio Paulo (cónsul 219 a. C.).— Cónsul en los años 219 y 216 a. C.
 Lucio Emilio Paulo (cónsul 50 a. C.).— Cónsul en el año 50 a. C.
 Lucio Emilio Paulo (cónsul 1).— Cónsul en el año 1.
 Lucio Emilio Paulo Macedónico.— Cónsul en los años 182 y 168 a. C.

Lucio Emilio Paulo


El arameo samaritano es el dialecto arameo usado por los samaritanos para su literatura sagrada y teológica. No debe confundirse con el dialecto hebreo de los samaritanos, el hebreo samaritano de las Escrituras.

Dejó de ser una lengua hablada en algún período comprendido entre los siglos X y XII. Morfológicamente se asemeja al arameo de los Targumim (palabra que en arameo significa "interpretación") y se escribe con el alfabeto samaritano.

Entre los trabajos escritos más importantes en arameo samaritano están la traducción del Pentateuco samaritano bajo la forma de una versión parafraseada del Targum; además de textos litúrgicos, exegéticos y legales, no obstante trabajos ulteriores del mismo tipo fuesen por lo común escritos en árabe.

Ejemplo

Éxodo 20:1-6:

 Umellel Elâ'e yet kel milleyya aalen elmimar.
 Ana Šema Eluek deppiqtek men ara Mişrem mibbet awadem.
 La ya'i lak ela'en uranem al eppi.
 La tewed lak efsel ukel demu debšumeyya millel wedbaraa millera wedbameyya millera laraa.
 La tisgad lon ula tešememminon ala anaki Šema elaak el qana fuqed ob awaan al banem wel telitaem wel rewi'a'em elsenai.
 Wabed esed lalafem elra'emi welnateri fiqqudi.

Observe las similitudes con el judeo-arameo como el del Targum Onqelos para este mismo pasaje (algunas de sus expresiones fueron parafraseadas y no literalmente traducidas).

 וּמַלֵּיל יְיָ יָת כָּל פִּתְגָמַיָּא הָאִלֵּין לְמֵימַר
 אֲנָא יְיָ אֱלָהָךְ דְּאַפֵּיקְתָּךְ מֵאַרְעָא דְּמִצְרַיִם מִבֵּית עַבְדוּתָא
 לָא יִהְוֵי לָךְ אֱלָהּ אָחֳרָן, בָּר מִנִּי
 לָא תַּעֲבֵיד לָךְ צֵילַם וְכָל דְּמוּ דְּבִשְׁמַיָּא מִלְּעֵילָא וְדִבְאַרְעָא מִלְּרַע וְדִבְמַיָּא מִלְּרַע לְאַרְעָא
 לָא תִּסְגּוֹד לְהוֹן וְלָא תִּפְלְחִנִּין אֲרֵי אֲנָא יְיָ אֱלָהָךְ אֵל קַנָּא מַסְעַר חוֹבֵי אֲבָהָן עַל בְּנִין מָרָדִין עַל דָּר תְּלִיתַאי וְעַל דָּר רְבִיעַאי לְסָנְאָי כַּד מַשְׁלְמִין בְּנַיָּא לְמִחְטֵי בָּתַר אֲבָהָתְהוֹן
 וְעָבֵיד טֵיבוּ לְאַלְפֵי דָּרִין לְרָחֲמַי וּלְנָטְרֵי פִּקּוֹדָי

Bibliografía

J. Rosenberg, Lehrbuch der samaritanischen Sprache und Literatur, A. Hartleben's Verlag: Wien, Pest, Leipzig.
Tal, Abraham, A Dictionary of Samaritan Aramaic: Brill 2000 ISBN 90-04-11645-1

Samaritano
Samaritano
Samaritano
Samaritano
Samaritano (arameo)

Dialecto samaritano (arameo)


Jacques Madaule () a fost un scriitor, intelectual catolic și politician francez.

Biografie
Născut în Castelnaudary (departamentul Aude), Jacques Madaule a urmat studiile universitare la Toulouse și a terminat pe primul loc concursul  în anul 1922. Membru al institutului , a activat ca profesor de istorie între 1935 și 1958 la licee din Tunis, Poitiers și Paris, terminându-și cariera didactică la liceul Michelet din Vanves.

Discipol al lui Emmanuel Mounier și al istoricului Jules Isaac, a colaborat la revista Esprit . A dedicat mai multe lucrări lui Paul Claudel și lui Dante.

În timpul ocupației germane din al Doilea Război Mondial, a editat, împreună cu François Perroux, revista de orientare pétainistă La Communauté française ("Comunitatea franceză").

Fondator în 1948 al asociației Amitié judéo-chrétienne de France ("Prietenia iudeo-creștină în Franța") și președinte al acesteia între 1948-1975, Jacques Madaule a militat intens în favoarea renunțării oficiale la antiiudaism din partea Bisericii Romano-Catolice, în special în perioada desfășurării Conciliului Vatican II.

Afiliat politic în  (MRP), a devenit consilier al Ministrului de Stat  și a fost ales primar în Issy-les-Moulineaux (1949-1953).

Jacques Madaule a fost președinte al Comitetului național al scriitorilor din Franța. În 1964, a publicat sub forma unei vaste fresce autobiografice, povestea vieții sale în două volume: L'Interlocuteur și L'Absent (la editura Gallimard). Pentru întreaga sa activitate literară a fost distins cu Grand Prix national des lettres ("Marele Premiu național pentru literatură").

De asemenea, a făcut parte din conducerea organizației pacifiste , în cadrul căreia a militat timp de peste patruzeci de ani.

Din 1984 și până la decesul său (1993), a prezidat Société Paul Claudel ("Societatea Paul Claudel").

Opere publicate (selecție)
 Les Chrétiens dans la cité, Éditions du Sagittaire, 1946
 Dante et la splendeur italienne, Club Français du Livre, 1957
 Les Juifs et le monde actuel
 Graham Greene, Éditions du Temps présent, 1951
 Le retour d'Israël, 1951
 Qui est Lanza del Vasto, Denoël, 1955 (Études, témoignages, textes)
 Le drame de Paul Claudel; éd. Desclée de Brouwer.
 Le génie de Claudel
 Le Drame albigeois et l'unité française; Paris (Gallimard, coll. "Idées"), 1973 (= éd. revue et augmentée).
 Le Christianisme de Dostoïevski
 Le nationalisme de Barrès
 Histoire de France (2 tomes), en 3 tomes dans la collection Idées Nrf, n° 92, 98 & 108.
 Rôle du Chrétien dans la cité
 Chrétiens de droite et de gauche
 Pèlerins comme nos pères
 César
 Chrétien de droite ou de gauche, dialogue entre Jean de Fabregues et Jacques Madaule dirigé par Jean-Marie Aubert et Christian Chabanis, Collection Verse et controverse Cahier 2, Éditions Beauchesne 1966

Opere traduse în limba română
 Istoria Franței, vol. I, II și III, traducere de Eugen Rusu, Editura Politică, București, 1973.

Note

Bibliografie
 Pierre Gamarra, Les Livres nouveaux in Europe, numéro 549-550, janv.-février 1975, pp. 203-208 (recension de l'Absent, ed. Gallimard)

Nașteri în 1898
Decese în 1993
Scriitori francezi din secolul al XX-lea
Militanți pentru pace francezi
Romano-catolici francezi

Jacques Madaule


McManners ist der Familienname folgender Personen:

 John McManners (1916–2006), britischer Historiker
 Joseph McManners (* 1992), britischer Sänger, Film- und Theaterschauspieler

McManners


Grizu, maden ocaklarının galerilerinde bulunabilen ve belirli konsantrasyonlara eriştiğinde patlayıcı hale gelebilen yanıcı gaz. Bu gaz çoğunlukla kömür madeni metanıdır.

%4-15 arası metan ile havanın birleşmesinden oluşan bu karışım, 650 °C'de 2 fazlı bir yanma gerçekleştirir. Bu karışım önce ani şekilde genleşir, daha sonra patlama merkezine doğru çok büyük bir kuvvetle gazı sıkıştırır. Büyük tahrip gücüne ve yıkım etkisine sahip bir patlamadır.

Kömür madenlerinin kabusu olan grizu, Türkiye'de de sık sık görülmektedir. Özellikle yaşlı kömür damarlarında grizu riski yüksektir. Yasalar doğrultusunda, metanin havada bulunma oranı hacimce %1'dir. Bu seviyeye ulaşıldığında acilen önlem alınması gerekmektedir. Bu oran %1'in üzerine çıkarsa maden ocağının acilen boşaltılması gerekir. Ocak derinliği, eğimi, üretim yöntemi, fay ve çatlak yapılar grizu riskini değiştiren faktörlerdir. Metalin metale sürtmesi, ocakta herhangi bir ateş parçası veya kullanılan çelik ekipmanların ısınması sonucu patlama oluşabilir.

Kaynakça

Kömür madenciliği
Madencilik faciaları
Madencilik güvenliği
Doğalgaz güvenliği
Gazlar

Grizu


Trčanje je način kretanja, koji omogućava ljudima i životinjama, da brzo hodaju. Trčanje je tip hoda koji je karakterističan po zračnoj fazi u kojoj su sva stopala iznad zemlje (iako postoje izuzeci). To je u kontrastu s pješačenjem, gdje je jedna noga uvijek u kontaktu sa zemljom, noge se uglavnom drže ispravljeno i središte gravitacije prenosi se s jedne noge na drugu, u maniri inverznoga klatna.

Karakteristično svojstvo tijela koje trči s gledišta mehanike opruge i mase je, da do promjena kinetičke i potencijalne energije u okviru koraka dolazi simultano, pri čemu se skladištenje energije ostvaruje putem elastičnih tetiva i mišića. Pojam trčanje može se odnositi na bilo koji opseg brzina od jogginga do sprinta.

Pretpostavlja se, da su preci ljudske vrste razvili sposobnost trčanja na duge pruge prije oko 2,6 milijuna godina, vjerojatno da bi mogli loviti životinje. Natjecateljsko trčanje razvilo se iz religioznih festivala u raznim područjima. Zapisi o natjecateljskom trčanju datiraju još iz vremena Tajlteanskih igara u Irskoj iz 1829. pr. Kr., dok su se prve zapisane Olimpijske igre odvile 776. pr. Kr. Trčanje se opisuje kao najdostupniji sport na svijetu. Skijaško trčanje  je popularna disciplina nordijskog skijanja. Radi o tehnici skijanja koja se koristi uglavnom na ravnijim površinama prekrivenim snijegom. Cross trčanje jedna je od trkačkih disciplina atletike. To je trčanje preko neravnog terena, koji nije posebno pripremljen za trčanje.

Iako postoji mogućnost ozljeda tijekom trčanja (baš kao u svakom sportu), postoje mnoge prednosti. Neke od tih prednosti uključuju potencijalni gubitak težine, poboljšanje kardiovaskularnog i respiratornog zdravlja (smanjenje rizika od kardiovaskularnih i respiratornih bolesti), poboljšanu kardiovaskularnu kondiciju, smanjenje ukupnog kolesterola u krvi, jačanje kostiju (i potencijalno povećanu gustoću kostiju), moguće jačanje imunološkog sustava i poboljšano samopoštovanje i emocionalno stanje. Trčanje, kao i svi oblici redovite tjelovježbe, može učinkovito usporiti ili preokrenuti učinke starenja. Čak i ljudi koji su već doživjeli srčani udar imaju 20% manje šanse za razvoj ozbiljnih srčanih problema ako se više bave trčanjem ili bilo kojom vrstom aerobne aktivnosti.

Izvori

Atletika
Rekreacija

Trčanje


Pača este o comună slovacă, aflată în districtul Rožňava din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 585 de locuitori.

Istoric
Localitatea Pača este atestată documentar din 1338.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Pača


Storfjorden kan henvise følgene norske steder:

 Storfjorden (Sunnmøre) – en fjord på Sunnmøre i Møre og Romsdal
 Storfjorden (Ørsta) – en arm af Hjørundfjorden i Ørsta kommune i Møre og Romsdal
 Storfjorden (Romsdal) – en del af Romsdalsfjorden i Møre og Romsdal
 Storfjorden (Frøya) – en fjord i Frøya kommune i Sør-Trøndelag
 Storfjorden (Brønnøy) – en arm af Velfjorden i Brønnøy kommune i Nordland
 Storfjorden (Vestvågøy) – en fjord i Vestvågøy kommune i Nordland
 Storfjorden (Lyngen) – den inderste delen af fjorden Lyngen i Troms
 Storfjorden (Lebesby) – en fjord i Lebesby kommune i Finnmark
 Storfjorden (Svalbard) – en fjord på Svalbard

Se også
 Storfjord – en kommune i Troms fylke

Storfjorden


Nepomični odobalni objekt pomorski objekt u potpunosti ili djelomično ukopan u morsko dno ili položen na morsko dno, koji nije namijenjen za plovidbu (npr. nepomični odobalni objekt za istraživanje i eksploataciju podmorja, podmorski cjevovod i sl.), izuzev podmorskog kabela i objekata prometne infrastrukture (npr. podmorski tunel, most oslonjen na morsko dno i sl.).

Izvori

Plovila

Nepomični odobalni objekt


Od početka 20. stoljeća, Bugarska je počela aktivno razvijati vlastitu znanstvenu i tehnološku osnovu. Oslobođenjem zemlje 1878. godine završio je period od gotovo 500-godišnje turske vladavine, pod kojom je bugarska znanost bila gotovo nepostojeća. Unatoč političkoj nestabilnosti u razdoblju između dva svjetska rata, znanstvena istraživanja imaju stalni rast do ranih 1990-ih. Sredinom 1990-ih došlo je do gotovo potpunog zastoja, a od ranih 2000-ih bugarska znanost polako se vraća rastu. Bugarska ima jaku tradiciju iz matematike, računalnih znanosti, aeronautike, zrakoplovnih istraživanja i medicine.

Od 2009. godine u Bugarskoj djeluje 47 sveučilišta koji unaprjeđuju bugarsko znanstveno i tehnološko znanje. Zemlja ima snažnu tradiciju u matematici, astronomiji, fizici, nuklearnoj tehnologiji i znanosti orijentiranoj na obrazovanje, a ima i značajno iskustvo u medicinskim i farmaceutskim istraživanjima. Bugarska akademija znanosti (BAS), vodeća je znanstvena institucija u zemlji, zapošljava većinu bugarskih istraživača koji rade u brojnim granama.

U siječnju 2009. godine, Bugarska Vlada odobrila je plan od 10 godina za financiranje tri osnovna područja znanstvenog razvoja - inovativni potencijal znanosti (biotehnologija, zdravstvene tehnologije, alternativni izvori energije, nanotehnologije i komunikacije) - održiva znanost (ekologija) i znanstvene studije za potporu industriji.

Bugarski znanstvenici su napravili nekoliko zapaženih otkrića i izuma, kao što je prototip digitalnog sata (Peter Petroff), galantamin (Dimitar Paskov), molekularno-kinetička teorija nastajanja i rasta kristala (formulirao Ivan Stranski) i svemirski staklenik (SRI-BAS).

Bugarska obavlja česta istraživanja Antarktika pomoću umjetnog satelita i stalne Znanstvene baze Sv. Klement Ohridski, koja se koristi za obavljanje istraživanja o utjecaju klimatskih promjena i biološke raznolikosti na kontinentu.

Računalna tehnologija je jedna od najnaprednijih znanstvenih grana u Bugarskoj. Bugarska je postala jedna od prvih europskih zemalja koja je razvila serijsku proizvodnju osobnih računala (Pravec serije 8) početkom 1980-ih.

Bugarska je šesta zemlja na svijetu koja je poslala čovjeka u svemir. Georgi Ivanov poletio je Sojuzom 33 1979. Godine 1988 Aleksandar Aleksandrov postao je prvi Bugarin koji je provodio eksperimente na svemirskoj postaji.   Interkosmos-Bugarska-1300 ili Interkosmos-22 bio je prvi bugarski umjetni satelit lansiran 7. kolovoza 1981. godine.

Izvor

Znanost i tehnologija u Bugarskoj


Sulzbächle steht für:

Ort in Baden-Württemberg:
 Sulzbächle (Wolfach), Wohnplatz der Stadt Wolfach im Ortenaukreis, Baden-Württemberg

Gewässer in Baden-Württemberg:
 Kleines Sulzbächle, rechter Zufluss des Sasbach (Acher) bei Oberweier, Stadt Bühl, Landkreis Rastatt
 Sulzbächle (Kinzig), rechter Zufluss der Kinzig bei der Ansiedlung Vor Sulzbach des Stadtteils Kinzigtal von Wolfach, Ortenaukreis
 Sulzbächle (Neugraben), Oberlaufname des Neugrabens (zur Weschnitz) bei Sulzbach, Stadt Weinheim, Rhein-Neckar-Kreis
 Sulzbächle (Wolf), linker Zufluss der Wolf oder Wolfach durch das Dorf Schapbach der Gemeinde Bad Rippoldsau-Schapbach, Landkreis Freudenstadt

Siehe auch:
 Sulzbach

Sulzbächle


El cotinga celeste (Cotinga cayana), también denominado cotinga real (en Colombia), cotinga lentejuelada (en Ecuador y Perú),  cotinga gargantimorada (en Venezuela) o cotinga grande, es una especie de ave paseriforme perteneciente al género Cotinga de la familia Cotingidae. Es nativo de la cuenca amazónica y del escudo guayanés en Sudamérica.

Distribución y hábitat
Se distribuye en Colombia al este de los Andes, sur y este de Venezuela, Guyana, Surinam, Guayana francesa, y en la cuenca amazónica en Ecuador, Perú, Brasil (hacia el este hasta Maranhão, hacia el sur hasta Rondônia y norte de Goiás) y norte de Bolivia.

Esta especie es considerada como bastante común y ampliamente diseminada en su hábitat natural, el dosel del bosque húmedo, tanto de terra firme como en las áreas inundables, por debajo de los 500 m de altitud.

Descripción
Mide 20 cm de longitud. El macho es de color azul turquesa brillante, con un parche grande color morado rojizo en la garganta; las alas son negras con bordes azules en las coberteras y remiges. La hembra es de color marrón grisáceo, la garganta es grisácea y bajo de las alas presenta color castaño acanelado; se diferencia también por los ojos oscuros.

Alimentación
Se alimenta principalmente de frutos, pero también caza insectos, como hormigas aladas y termitas.

Reproducción
Construye, en una rama horizontal, un nido achatado, en forma de plato. La hembra cuida sola de los polluelos.

Referencias

Enlaces externos

Estampilla de Surinam con RangeMap.
Spangled Cotinga photo gallery VIREO
 Videos, fotos y sonidos de Cotinga cayana en The Internet Bird Collection.
 Sonidos y mapa de distribución de Cotinga cayana en xeno-canto.
 Fotos y sonidos de Cotinga cayana en Wikiaves.

cayana
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1766
Taxones descritos por Carlos Linneo

Cotinga cayana


Jacques Pierre Gosselin, né le  à Criquetot-l'Esneval et mort le  à Gonneville-la-Mallet, est un administrateur colonial français. Il est notamment gouverneur du Niger.

Biographie
Après son baccalauréat, Jacques Gosselin participe aux combats de la Première Guerre mondiale à partir de 1916, il est démobilisé en 1919. Il entre en 1920 dans l'administration coloniale en Afrique occidentale française. Il se marie avec Lucie Holgard en 1922. À la fin des années 1920, il est à Ouagadougou en Haute-Volta et au début des années 1930, il est commandant de district de Gouré dans la colonie du Niger. Gosselin gravit les échelons de la hiérarchie. il est administrateur adjoint en 1922, administrateur en 1931 et administrateur en chef en 1941. De mai à , il assure l'intérim de gouverneur du Niger pendant l'absence de Jean-François Toby. Son beau-frère, Pierre Cournarie, est à l'époque gouverneur général de l'Afrique occidentale française et donc son supérieur.

Distinctions
  (11 octobre 1947)
  (25 décembre 1926)
  (palme et étoile d'argent)

  Officier de l'Ordre de l'Étoile noire
  Chevalier de l'Ordre de Nichan Iftikhar (Tunisie)

Notes et références

Haut fonctionnaire français
Naissance en septembre 1897
Décès en mai 1953
Histoire du Niger
Décès à 55 ans

Jacques Gosselin


An Oberonia similis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Ludwig von Blume, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni John Lindley. An Oberonia similis in nahilalakip ha genus nga Oberonia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Jawa. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oberonia

Oberonia similis


An Epipactis pontica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gerd Taubenheim. An Epipactis pontica in nahilalakip ha genus nga Epipactis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Epipactis

Epipactis pontica


Bruce MacLeish Dern () este un actor american, nominalizat la două premii Oscar: cel mai bun actor în rol secundar pentru Întoarcerea acasă (1978) și cel mai bun actor pentru Nebraska (2013).

Viața timpurie
Dern s-a născut în Chicago, ca fiu al lui Jean (născută MacLeish) și John Dern, procuror. A crescut în Kenilworth, Illinois. Bunicul Lui, George, a fost guvernator de Utah. Are origini olandeze, engleze, germane și scoțiene.

Filmografie

Film

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1936
Americani de origine engleză
Americani de origine germană
Oameni în viață
Absolvenți ai Universității din Pennsylvania

Bruce Dern


Gentianales este un ordin de magnoliofite (plante cu flori) eudicotiledonate. Cuprinde peste 16.000 de specii care sunt clasificate în aproximativ 1.138 de genuri și 5 familii. Mai mult de 80% din speciile din acest ordin aparțin familiei Rubiaceae.

Taxonomie
Conform Sisgtemului APG III, ordinul Gentianales cuprinde următoarele familii:
 Family Apocynaceae (424 genuri)
 Family Gelsemiaceae (2 genuri)
 Family Gentianaceae (87 genuri)
 Family Loganiaceae (13 genuri)
 Family Rubiaceae (611 genuri)

Filogenie
Arborele filogenetic al ordinului se bazează pe studii de filogenie moleculară ale secvențelor de ADN:

Etimologie
Numele provine de la denumirea familiei Gentianaceae, care la rândul său a fost preluată de la genul Gentiana.

Referințe

Gentianales


Alen Roj (* 10. November 1992 in Maribor) ist ein slowenischer Badmintonspieler.

Karriere
Alen Roj gewann bei der slowenischen Badmintonmeisterschaft 2009 Bronze im Mixed mit Urška Polc. Ein Jahr später steigerte er sich mit ihr auf den Silberrang und gewann zusätzlich noch Bronze im Herreneinzel. 2012 wurde er sowohl im Mixed als auch im Doppel Dritter. International war er in Ungarn, Kroatien, Rumänien, Österreich und bei den Mannschafts-Europameisterschaften 2012 am Start. 2013 gewann er gemeinsam mit seinem Landsmann Kek Jamnik das Herrendoppel bei den Botswana International.

Privates
Alen Roj ist mit der in Belarus geborenen Badmintonspielerin Olga Konon verheiratet.

Weblinks

Badmintonspieler (Slowenien)
Slowenischer Meister (Badminton)
Slowene
Geboren 1992
Mann

Alen Roj


A divan or diwan (, dīvān; from Sumerian dub, clay tablet) was a high government ministry in various Islamic states, or its chief official (see dewan).

Etymology

The word, recorded in English since 1586, meaning "Oriental council of a state", comes from Turkish divan, from Arabic diwan.

It is first attested in Middle Persian spelled as dpywʾn and dywʾn, itself hearkening back, via Old Persian, Elamite and Akkadian, ultimately to Sumerian dub, clay tablet. The word was borrowed into Armenian as well as divan; on linguistic grounds this is placed after the 3rd century, which helps establish the original Middle Persian (and eventually New Persian) form was dīvān, not dēvān, despite later legends that traced the origin of the word to the latter form. The variant pronunciation dēvān however did exist, and is the form surviving to this day in Tajiki Persian.

In Arabic, the term was first used for the army registers, then generalized to any register, and by metonymy applied to specific government departments. The sense of the word evolved to "custom house" and "council chamber", then to "long, cushioned seat", such as are found along the walls in Middle-Eastern council chambers. The latter is the sense that entered European languages as divan (furniture).

The modern French, Dutch, Spanish, and Italian words douane, aduana, and dogana, respectively (meaning "customs house"), also come from diwan.

Creation and development under the early Caliphates

Establishment and Umayyad period

The first dīwān was created under Caliph Umar ( CE) in 15 A.H. (636/7 CE) or, more likely, 20 A.H. (641 CE). It comprised the names of the warriors of Medina who participated in the Muslim conquests and their families, and was intended to facilitate the payment of salary (ʿaṭāʾ, in coin or in rations) to them, according to their service and their relationship to Muhammad. This first army register (dīwān al-jund) was soon emulated in other provincial capitals like Basra, Kufa and Fustat. Al-Mughira ibn Shu'ba, a statesman from the Thaqif tribe who was versed in Persian, is credited with establishing Basra's dīwān during his governorship (636–638), and the dīwān of the Caliphate's other garrison centers followed its organization.

With the advent of the Umayyad Caliphate, the number of dīwāns increased. To the dīwān al-jund, the first Umayyad caliph, Mu'awiya (r. 661–680), added the bureau of the land tax (dīwān al-kharāj) in Damascus, which became the main dīwān, as well as the bureau of correspondence (dīwān al-rasāʾil), which drafted the caliph's letters and official documents, and the bureau of the seal (dīwān al-khātam), which checked and kept copies of all correspondence before sealing and dispatching it. A number of more specialist departments were also established, probably by Mu'awiya: the dīwān al-barīd in charge of the postal service; the bureau of expenditure (dīwān al-nafaqāt), which most likely indicates the survival of a Byzantine institution; the dīwān al-ṣadaqa was a new foundation with the task of estimating the zakāt and ʿushr levies; the dīwān al-mustaghallāt administered state property in cities; the dīwān al-ṭirāz controlled the government workshops that made official banners, costumes and some furniture. Aside from the central government, there was a local branch of the dīwān al-kharāj, the dīwān al-jund and the dīwān al-rasāʾil in every province.

Under Caliph Abd al-Malik (), the practices of the various departments began to be standardized and Arabized: instead of the local languages (Greek in Syria, Coptic and Greek in Egypt, Persian in the former Sasanian lands) and the traditional practices of book-keeping, seals and time-keeping, only Arabic and the Islamic calendar were to be used henceforth. The process of Arabization was gradual: in Iraq, the transition was carried out by Salih ibn Abd al-Rahman under the auspices of the governor al-Hajjaj ibn Yusuf in 697, in Syria by Sulayman ibn Sa'd al-Khushani in 700, in Egypt under Caliph al-Walid I's governor Abdallah ibn Abd al-Malik in 706, and in Khurasan by Ishaq ibn Tulayq al-Nahshali on the orders of Yusuf ibn Umar al-Thaqafi, governor of Iraq, in 741/42.

Abbasid period

Under the Abbasid Caliphate the administration, partly under the increasing influence of Iranian culture, became more elaborate and complex. As part of this process, the dīwāns increased in number and sophistication, reaching their apogee in the 9th–10th centuries. At the same time, the office of vizier (wazīr) was also created to coordinate government. The administrative history of the Abbasid dīwāns is complex, since many were short-lived, temporary establishments for specific needs, while at times the sections of larger dīwān might also be termed dīwāns, and often a single individual was placed in charge of more than one department.

Caliph al-Saffah (r. 749–754) established a department for the confiscated properties of the Umayyads after his victory in the Abbasid Revolution. This was probably the antecedent of the later dīwān al-ḍiyāʿ, administering the caliph's personal domains. Similarly, under al-Mansur (r. 754–775) there was a bureau of confiscations (dīwān al-muṣādara), as well as a dīwān al-aḥshām, probably in charge of palace service personnel, and a bureau of petitions to the Caliph (dīwān al-riḳāʿ). Caliph al-Mahdi (r. 775–785) created a parallel dīwān al-zimām (control bureau) for every one of the existing dīwāns, as well as a central control bureau (zimām al-azimma). These acted as comptrollers as well as coordinators between the various bureaus, or between individual dīwāns and the vizier. In addition, a dīwān al-maẓālim was created, staffed by judges, to hear complaints against government officials. The remit of the dīwān al-kharāj now included all land taxes (kharāj, zakāt, and jizya, both in money and in kind), while another department, the dīwān al-ṣadaqa, dealt with assessing the zakāt of cattle. The correspondence of the dīwān al-kharāj was checked by another department, the dīwān al-khātam. As in Umayyad times, miniature copies of the dīwān al-kharāj, the dīwān al-jund and the dīwān al-rasāʾil existed in every province, but by the mid-9th century each province also maintained a branch of its dīwān al-kharāj in the capital.

The treasury department (bayt al-māl or dīwān al-sāmī) kept the records of revenue and expenditure, both in money and in kind, with specialized dīwāns for each category of the latter (e.g. cereals, cloth, etc.). Its secretary had to mark all orders of payment to make them valid, and it drew up monthly and yearly balance sheets. The dīwān al-jahbad̲ha, responsible for the treasury's balance sheets, was eventually branched off from it, while the treasury domains were placed under the dīwān al-ḍiyāʿ, of which there appear at times to have been several. In addition, a department of confiscated property (dīwān al-musādarīn) and confiscated estates (dīwān al-ḍiyāʿ al-maqbūḍa) existed.

Caliph al-Mu'tadid (r. 892–902) grouped the branches of the provincial dīwāns present in the capital into a new department, the dīwān al-dār (bureau of the palace) or dīwān al-dār al-kabīr (great bureau of the palace), where "al-dār" probably meant the vizier's palace. At the same time, the various zimām bureaux were combined into a single dīwān al-zimām which re-checked all assessments, payments and receipts against its own records and, according to the 11th-century scholar al-Mawardi, was the "guardian of the rights of bayt al-māl [the treasury] and the people". The dīwān al-nafaḳāt played a similar role with regards to expenses by the individual dīwāns, but by the end of the 9th century its role was mostly restricted to the finances of the caliphal palace. Under al-Muktafi (r. 902–908) the dīwān al-dār was broken up into three departments, the bureaux of the eastern provinces (dīwān al-mashriq), of the western provinces (dīwān al-maghrib), and of the Iraq (dīwān al-sawād), although under al-Muqtadir (r. 908–932) the dīwān al-dār still existed, with the three territorial departments considered sections of the latter. In 913/4, the vizier Ali ibn Isa established a new department for charitable endowments (dīwān al-birr), whose revenue went to the upkeep of holy places, the two holy cities of Mecca and Medina, and on volunteers fighting in the holy war against the Byzantine Empire.

Under Caliph al-Mutawakkil (r. 847–861), a bureau of servants and pages (dīwān al-mawālī wa 'l-ghilmān), possibly an evolution of the dīwān al-aḥshām, existed for the huge number of slaves and other attendants of the palace. In addition, the dīwān al-khātam, now also known as the dīwān al-sirr (bureau of confidential affairs) grew in importance. Miskawayh also mentions the existence of a  dīwān al-ḥaram, which supervised the women's quarters of the palace.

Later Islamic dynasties

As the Abbasid Caliphate began to fragment in the mid 9th century, its administrative machinery was copied by the emergent successor dynasties, with the already extant local dīwān branches likely providing the base on which the new administrations were formed.

Saffarids, Ziyarid, Sajids, Buyids and Samanids

The administrative machinery of the Tahirid governors of Khurasan is almost unknown, except that their treasury was located in their capital of Nishapur. Ya'qub al-Saffar (r. 867–879), the founder of the Saffarid dynasty who supplanted the Tahirids, is known to have had a bureau of the army (dīwān al-ʿarḍ) for keeping the lists and supervising the payment of the troops, at his capital Zarang. Under his successor Amr ibn al-Layth (r. 879–901) there were two further treasuries, the māl-e khāṣṣa, and an unnamed bureau under the chief secretary corresponding to a chancery (dīwān al-rasāʾil or dīwān al-inshāʾ).

The Buyids, who took over Baghdad and the remains of the Abbasid Caliphate in 946, drew partly on the established Abbasid practice, but was adapted to suit the nature of the rather decentralized Buyid "confederation" of autonomous emirates. The Buyid bureaucracy was headed by three great departments: the dīwān al-wazīr, charged with finances, the dīwān al-rasāʾil as the state chancery, and the dīwān al-jaysh for the army. The Buyid regime was a military regime, its ruling caste composed of Turkish and Daylamite troops. As a result, the army department was of particular importance, and its head, the ʿariḍ al-jaysh, is frequently mentioned in the sources of the period. Indeed, at the turn of the 11th century, there were two ʿariḍs, one for the Turks and one for the Daylamites, hence the department was often called "department of the two armies" (dīwān al-jayshayn). A number of junior departments, like the dīwān al-zimām, the dīwān al-ḍiyāʿ, or the dīwān al-barīd were directly inherited from the Abbasid government. Under Adud al-Dawla (r. 978–983), however, the dīwān al-sawād, which oversaw the rich lands of lower Iraq, was moved from Baghdad to Shiraz. In addition, a dīwān al-khilāfa was established to oversee the affairs of the Abbasid caliphs, who continued to reside in Baghdad as puppets of the Buyid emirs.

Seljuks

The Great Seljuks tended to cherish their nomadic origins, with their sultans leading a peripatetic court to their various capitals. Coupled with their frequent absence on campaign, the vizier assumed an even greater prominence, concentrating the direction of civil, military and religious affairs in his own bureau, the "supreme dīwān" (dīwān al-aʿlā). The dīwān al-aʿlā was further subdivided into a chancery (dīwān al-inshāʾ wa'l-ṭughrā, also called dīwān al-rasāʾil) under the ṭughrāʾī or munshī al-mamālik, an accounting department (dīwān al-zimām wa'l-istīfāʾ) under the mustawfī al-mamālik, a fiscal oversight office (dīwān al-ishrāf or dīwān al-muʿāmalāt) under the mushrif al-mamālik, and the army department (dīwān al-ʿarḍ or dīwān al-jaysh) under the ʿariḍ (further divided into the recruitment and supply bureau, dīwān al-rawātib, and the salary and land grants bureau, dīwān al-iqṭāʾ). A number of lesser departments is also attested, although they may not have existed at the same time: the office charged with the redress of grievances (dīwān al-maẓālim), the state treasury (bayt al-māl) and the sultan's private treasury (bayt al-māl al-khaṣṣ), confiscations (dīwān al-muṣādara), the land tax office (dīwān al-kharāj) and the department of religious endowments or waqfs (dīwān al-awqāf). A postal department (dīwān al-barīd) also existed but fell into disuse. The system was apparently partly copied in provincial centres as well.

Ottoman Tripolitania

Following the Ottoman conquest of North Africa, the Maghreb was divided into three provinces, Algiers, Tunis, and Tripoli. After 1565, administrative authority in Tripoli was vested in a Pasha directly appointed by the Sultan in Constantinople. The sultan provided the pasha with a corps of Janissaries, which was in turn divided into a number of companies under the command of a junior officer or Bey. The Janissaries quickly became the dominant force in Ottoman Libya. As a self-governing military guild answerable only to their own laws and protected by a Divan (in this context, a council of senior officers who advised the Pasha), the Janissaries soon reduced the Pasha to a largely ceremonial role.

Government councils
The Divan-ı Hümayun or Sublime Porte was for many years the council of ministers  of the Ottoman Empire. It consisted of the Grand Vizier, who presided, and the other viziers, the kadi'askers, the nisanci, and the defterdars.

The Assemblies of the Danubian Principalities under Ottoman rule were also called "divan" ("Divanuri" in Romanian) (see Akkerman Convention, ad hoc Divan).

In Javanese and related languages, the cognate Dewan is the standard word for chamber, as in the Dewan Perwakilan Rakyat or Chamber of People's Representatives.

Ministerial departments
In the sultanate of Morocco, several portfolio Ministries had a title based on Diwan:
Diwan al-Alaf: Ministry of War.
Diwan al-Bahr: 'Ministry of the Sea', i.e. (overseas=) Foreign Ministry.
Diwan al-Shikayat (or - Chikayat): Ministry of Complaints (Ombudsman).

References

Sources

Government of the Umayyad Caliphate
Government of the Abbasid Caliphate
Government of the Ottoman Empire
Persian words and phrases
Royal and noble courts

Divan


Taiga Nakajima (født 1. august 1999) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Gamba Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Taiga Nakajima


قائمة بالأبطال في 1967 البطولات الوطنية الأمريكية لكرة المضرب (المعروفة الآن باسم أمريكا المفتوحة):

الكبار

فردي رجال

 جون نيوكومب هزم  كلارك غرايبنر 6-4 6-4 8-6

فردي سيدات

 بيلي جين كينغ هزم  آن هايدون جونس 11-9, 6-4

مراجع

الرياضة في مدينة نيويورك في 1967
أحداث أغسطس 1967 الرياضية
أحداث أغسطس 1967 الرياضية في الولايات المتحدة
أحداث سبتمبر 1967 الرياضية
أحداث سبتمبر 1967 الرياضية في الولايات المتحدة
البطولات الوطنية الأمريكية (كرة مضرب) حسب السنة
كرة المضرب في 1967
كرة مضرب أمريكية في 1967

البطولات الوطنية الأمريكية 1967 (كرة مضرب)


L'Étranger (título original en francés; en español, El extranjero), op. 53 es una «action musicale» en dos actos de Vincent d'Indy, libreto del compositor, estrenado el 7 de enero de 1903 en el Teatro Real de la Moneda de Bruselas después se repuso el 4 de diciembre de 1903 en la Ópera de París.

Esta ópera rara vez se representa en la actualidad; en las estadísticas de Operabase aparece con solo una representación en el período 2005-2010.

Números musicales
La partitura no comporta números musicales en tanto que tal, las introducciones sinfónicas (1 por acto) y las escenas (3 por acto) se encadenan sin interrupción.

Enlaces externos

Partitura y libreto en línea en archive.org

Óperas de Vincent d'Indy
Óperas en francés
Óperas estrenadas en Bruselas
Óperas de 1903

L'Étranger


Canyoning este un termen englez care denumește un sport extrem în natură, devenit tot mai popular, prin care, combinând tehnicile alpinismului și explorării speologice, se parcurge în mod descendent un canion pe firul apei acestuia.
Date fiind condițiile dure și periculoase în care se desfășoară această activitate, este necesar un echipament adecvat, ce include corzi statice, hamuri, carabiniere, coborâtoare, costume de neopren.

Primele menționări ale acestui sport extrem au fost realizate în Franța în 1979.
În România, primele acțiuni în domeniul canyioning-ului au apărut prin anii 1992-1993, după care în 1994 se formează Comisia de Coborâri Canioane în cadrul Federației Române de Speologie, devenită ulterior departament, iar din anul 2007 Asociația Română de Canyoning.

Parcurgerea unui canion implică deseori rapeluri prin cascade, sărituri în bazine adânci sau parcurgerea înot a marmitelor.
Canioanele ideale pentru canyoning se prezintă sub forma unor văi adânci și strâmte tăiate în masive roci calcaroase  de puterea erozivă a apei.

În România, canioanele cele mai utilizate sunt: Oselu, Galbena, Bobot, Țăsna, Râmnuța, Drăstanic, Vânturătoarea.

Legături externe
  SpeoTimis.ro: "Dicționar speologic"
  GreenAdventure.ro

Sporturi extreme
Termeni englezești

Canyoning


Yeni Sibirya Adaları (), Sibirya'nın doğusunda Doğu Sibirya Denizi ve Laptev Denizi arasında, Yakutistan'ın kuzeyinde bulunan takımadalardır.

Yeni Sibirya Adaları toplamda 29,000 km² yer kaplar.

 Kotelny Adası (о. Коте́льный) 11,700 km²
 Faddeyevsky Adası (о. Фадде́евский) 5,300 km²
 Bunge Adası (о. Земля Бунге) 6,200 km²
 Novaya Sibir (о. Но́вая Сиби́рь) 6,200 km²
 Belkovsky Adası (о. Бельковский) 500 km²
 Anakaraya yakın yerdeki Lyahov Adaları (6,100 km²):
 Büyük Lyahov Adası (о. Большо́й Ля́ховский) 4,600 km²
 Küçük Lyahov Adası (о. Ма́лый Ля́ховский) 1,325 km²
 Stolbovoy Adası (о. Столбово́й) 170 km²
 Semyonovsky Adası (о. Семёновский) 5 km²
 Küçük De Long Adaları (228 km²) Sibirya'nın kuzeydoğusunda bulunur:
 Jeannette Adası (о. Жанне́тты)
 Henrietta Adası (о. Генрие́тты)
 Bennett Adası (о. Бе́ннетта)
 Vilkitskogo Adası (о. Вильки́цкого)
 Zhokhova Adası (о. Жо́хова)

Yeni Sibirya Adaları


Catherine Pont-Humbert est une écrivaine, poète, journaliste littéraire française.

Biographie
Docteure ès lettres, elle est spécialiste des littératures francophones. Au début des années 1980, elle bénéficie d'une bourse de recherche doctorale qui lui permet de séjourner à Montréal (Canada).
De 1990 à 2010, elle est productrice à France Culture où elle réalise de nombreux documentaires et grands entretiens, notamment avec Edouard Glissant, Andrée Chedid, Henry Bauchau, Ahmadou Kourouma, André Brink, pour la série À voix nue
.

En 1998, elle publie un ouvrage sur la littérature du Québec. En 2003, paraît le Dictionnaire des symboles, des rites et des croyances.
À partir de 2011, elle programme et anime des rencontres littéraires. En 2016, elle devient programmatrice des Rencontres littéraires en pays de Savoie organisées par la Fondation pour l'action culturelle internationale en montagne.

En parallèle, elle met en scène et donne des lectures de textes qu'elle écrit ou adapte pour la scène. En 2010, elle dirige une lecture-spectacle inspirée du peintre Wifredo Lam, au musée des Beaux Arts de Nantes.
En 2013, elle crée un cycle de lectures, "De voix en voie", consacrées notamment à Henry Bauchau, Andrée Chedid et Edouard Glissant.

En 2016, elle publie Carnets de Montréal .
En 2019, paraît un récit, La scène.Et en 2020, "Légère est la vie parfois", un livre de poésie. Depuis, sont parus deux livres de poésie aux éditions la Rumeur libre :  "Les lits du monde", et "Noir Printemps".

Publications
 Carnets de Montréal, éditions du Passage, 2016
 .
 .
 .
 .

Livres d'artistes
 .

Essais-livres collectifs
 .
 .
 .
 .
 .

Livres d'entretiens
 .
 .
 .

Notes et références

Liens externes

Journaliste française du XXe siècle
Poétesse française du XXIe siècle
Critique littéraire française

Catherine Pont-Humbert


Dan Aurel Ioniță (n. ) este un senator român, ales în 2012 pe listele PP-DD..

Vezi și
 Legislatura 2012-2016 (Senat)
 Parlamentul României

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Nașteri în 1968
Senatori români 2012-2016
Politicieni români în viață
Membri ai PP-DD

Dan Aurel Ioniță


Calcona este o cetonă aromatică și o enonă, fiind un compus de bază pentru o mare variate de compuși cu importanță biologică (cunoscuți sub denumirea de calconoide). Denumiri alternative pentru calconă sunt: benzilidenacetofenonă și fenilstirilcetonă.

Obținere
Chalconele pot fi obținute în urma unei reacții de condensare aldolică dintre benzaldehidă și acetofenonă, reacție care se realizează în prezență de hidroxid de sodiu pe post de catalizator:

Reacția poate să aibă loc și în absența solvenților, realizându-se în stare solidă. Astfel, reacția dintre derivații substituiți ai benzaldehidei și acetofenone poate fi utilizată în scop didactic, fiind o sinteză încadrată în domeniul chimiei verde.

Proprietăți
Legătura dublă din structura calconelor poate fi redusă cu hidrură de tributilstaniu:

Vezi și
 Flavonă
 Auronă

Referințe

Calconă


Johann Theodor von Muncker (* 29. Mai 1823 als Johann Theodor Muncker in Bayreuth; † 14. Februar 1900 ebenda) war ein deutscher Verwaltungsjurist und Kommunalpolitiker.

Muncker kam als Sohn eines Kassendieners in bescheidenen Verhältnissen zur Welt. Im Anschluss an die Volksschule besuchte er die Königlich Bayerische Studienanstalt, deren Besuch er, wie ab 1843 sein Studium der Rechte in Erlangen und München, selbst durch Erteilen von Nachhilfestunden finanzierte. Das Jura-Examen bestand er mit Auszeichnung und kehrte als Rechtspraktikant in seine Heimatstadt zurück.

Ab 1851 war er Zweiter und von 1857 an Erster rechtskundiger Magistratsrat seiner Heimatstadt. 1863 wählte ihn der Stadtrat als Nachfolger Friedrich Carl Dilcherts zum rechtskundigen Bürgermeister. Dieses Amt, in dem ihn der bayerische König Maximilian II. Joseph am 29. März 1863 bestätigte, hatte er bis zu seinem Tod inne. Mit einer Dauer von 37 Jahren war er das am längsten amtierende Stadtoberhaupt Bayreuths. Während seiner Amtszeit wurden wichtige Vorhaben wie die Versorgung der Häuser mit Trinkwasser, die Kanalisierung der Hauptstraßen und die Regulierung des Roten Mains verwirklicht. Bedeutende Industriebauten (Mechanische Baumwollen-Spinnerei und Neue Baumwollen-Spinnerei) wurden errichtet, das Zentralschulhaus (heutige Graserschule) und die Lehrerbildungsanstalt entstanden, eine erste elektrische Straßenbeleuchtung wurde installiert. Historisch bedeutendste Maßnahme war der Bau des Richard-Wagner-Festspielhauses. Als Vertreter der Kreishauptstadt war Muncker ab 1864 Mitglied des Oberfränkischen Landrats.

1871 trug Munker maßgeblich dazu bei, dass Richard Wagner die Stadt als Schauplatz für seine Festspiele auserkor. Er selbst wählte das Grundstück für das Festspielhaus aus und reiste im Januar 1872 mit dem Bankier Friedrich Feustel zu Wagner nach Tribschen, um jenem den Ort auf dem Grünen Hügel schmackhaft zu machen. Bald darauf führte er Wagner zum späteren Bauplatz und las von da an "dem Meister jeden Wunsch von den Augen ab". Er machte möglich, dass dieser schon zu Lebzeiten auf seinem Grundstück (→ Haus Wahnfried), das er ihm mit Feustel vermittelt hatte, seine Gruft anlegen durfte, und wurde Mitglied des dreiköpfigen Verwaltungsrats der Festspiele.

1887 wurde Theodor Muncker in den persönlichen Adelsstand erhoben. Er war, wie der Stadthistoriker Bernd Mayer schrieb, "ein gemäßigter Konservativer ohne Gespür für die sozialen Herausforderungen seiner Zeit". Jahrzehntelang bespitzelte und unterdrückte das Stadtregiment die Proletarier, das Rathaus und die organisierte Arbeiterschaft standen sich feindselig gegenüber. Nach dem Erlass des Sozialistengesetzes im Jahr 1878 verbot Muncker sogleich alle Arbeitervereine in der Stadt.

Mit seiner am 21. November 1854 geehelichten Ehefrau Mina, geb. Kroher, die 1891 starb, hatte Muncker drei Söhne und zwei Töchter. Einer seiner Söhne war der Literaturhistoriker Franz Muncker.

Muncker starb im Amt als Folge eines Gallensteins und wurde auf dem Stadtfriedhof Bayreuth begraben. Ihm zu Ehren erhielt 1905 eine Straße im Bayreuther Spinnereiviertel seinen Namen.

Ehrungen
 1887: Erhebung in den bayerischen Personenadel
 1889: Komtur des Verdienstordens der Bayerischen Krone
 1891: Ernennung zum Geheimen Hofrat
 Benennung der Munckerstraße in Bayreuth

Literatur

Einzelnachweise

Verwaltungsjurist
Bürgermeister (Bayreuth)
Träger des Verdienstordens der Bayerischen Krone (Komtur)
Nobilitierter (Bayern)
Deutscher
Geboren 1823
Gestorben 1900
Mann

Theodor von Muncker


André Baudry (31. kolovoza 1922. – 1. veljače 2018.) bio je francuski književnik, osnivač homofilske kritike Arcadie.

Bivši sjemeništarac i profesor filozofije, Baudry se zainteresirao za raspravu o seksualnosti nakon objavljivanja Kinseyjevih izvještaja 1948., Deuxième Sexe (fr. Drugi spol) Simone de Beauvoir 1952. i teološke teze iste godine pod nazivom Vie Chrétienne et problèmes de la seksualitet Marca Oraisona. Ova je teza, koja je jasno artikulirala stav Katoličke crkve da zauzme sveobuhvatniji stav prema homoseksualnosti, stavljena na crnu listu.

Arcadie je kreirao André Baudry uz podršku Rogera Peyrefittea i Jeana Cocteaua. Odmah je zabranjena za prodaju maloljetnicima i cenzurirana. André Baudry bio je kazneno gonjen 1955. godine zbog "napada na dobri moral", osuđen i kažnjen s 400.000 franaka. Pregled je naglasio homoseksualnost kao oblik svijesti i samo-identiteta za razliku od seksualnosti per se. Baudry je nastojao oblikovati popularnu sliku homoseksualaca kao konvencionalnih članova društva s konvencionalnim željama. Godine 1960., u vrijeme proglašenja Mirguetovog amandmana koji je homoseksualnost smatrao izvorom svih društvenih nevolja, Baudry je iz časopisa Arcadie uklonio klasificirane oglase i fotografije iz straha da će biti ugašeni. Tijekom godina objavljivanja, Arcadie je bila najutjecajnija homofilska publikacija u frankofonskoj Europi.

Broj pretplatnika kretao se između 1300 i 10.000. Te su pretplate omogućile stvaranje kluba Arcadie.

Godine 1975. André Baudry je pozvan da svjedoči na televiziji o časopisu les Dossiers de l'écran. Udrugu Arcadie preimenovao je u "Mouvement homophile de France" (Homofilski pokret Francuske). Godine 1979. sazvao je veliki kongres poznatih intelektualaca poput Michela Foucaulta, Roberta Merlea i Paula Veynea.

Bibliografija
 Christopher Miles, « Arcadie, ou l'impossible éden », La Revue h, Number 1, 1996.
 Georges Sidéris, « Des folles de Saint-Germain-des-prés au fléau social », in Esther Benbassa et J.-C. Attias, La Haine de soi, Bruxelles, Complexe, 2000.
 Olivier Jablonski, « Arcadie », Dictionnaire des cultures gays et lesbiennes, Larousse, 2003.
 Julian Jackson, « Arcadie : sens et enjeux de « l'homophilie » en France, 1954-1982 », Revue d'histoire moderne et contemporaine, Volume 53, No. 4, 2006.
 Julian T. Jackson, « Sur l'homosexualité en France au XXe siècle (entretien avec Hervé Baudry) », La Ligne d'ombre, nº 2, 2007.
 Julian Jackson, « Arcadie », La vie homosexuelle en France, de l'après-guerre à la dépénalisation, Éditions Autrement, Paris, 2009.

Izvori

Daljnje čitanje
 Arhivski izvori
Arcadie Records, 1956-1979 (0,2 kubika) nalaze se u Odjelu za rijetke i rukopisne zbirke Sveučilišne knjižnice Cornell.

Pokret za prava LGBT osoba u Francuskoj
Borci za prava LGBT osoba
Francuski književnici
Francuski borci za ljudska prava

André Baudry


Natalie Ceballos (født 4. april 1989) er en canadisk skuespiller, der er kendt for NCIS: Los Angeles og Elskerinder.

Filmografi

Tv
 2009: i NCIS: Los Angeles
 2013: Elskerinder

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Canada
Tv-skuespillere fra Canada

Natalie Ceballos


Naftali Bennett (f. 25. mars 1972) er ísraelskur stjórnmálamaður og fyrrverandi forsætisráðherra Ísraels. Hann er þrettándi forsætisráðherra landsins og gegndi embættinu frá 13. júní 2021 til 30. júní 2022.

Bennett var ráðherra í málefnum Gyðinga utan Ísraels frá 2013 til 2019 og varnarmálaráðherra frá 2013 til 2019. Hann hefur verið leiðtogi flokksins Nýja hægrisins frá árinu 2018 en var áður leiðtogi flokksins Heimkynna Gyðinga frá 2012 til 2018.

Æviágrip
Bennett er fæddur og uppalinn í Haífa og er sonur innflytjenda frá Bandaríkjunum. Hann gegndi þjónustu í sérsveitunum Sayeret Matkal og Maglan innan ísraelska hersins og stýrði mörgum hernaðaraðgerðum. Að lokinni herþjónustu gerðist hann athafnamaður í hugbúnaðariðnaðinum og tók árið 1999 þátt í stofnun bandaríska fyrirtækisins Cyota, sem vann að forvörnum gegn netbankasvindli og netveiðum. Bennett seldi fyrirtækið árið 2005 fyrir 145 milljónir Bandaríkjadala. Bennett var jafnframt framkvæmdastjóri Soluto, ísraelskrar skýþjónustu, sem seldist árið 2013 fyrir um 100 til 130 milljónir Bandaríkjadala.

Bennett hóf þátttöku í stjórnmálum árið 2006 og var starfsmannastjóri Benjamins Netanyahu til ársins 2008. Árið 2011 stofnaði hann ásamt Ayelet Shaked utanþingshreyfinguna Mitt Ísrael. Árið 2012 var Bennett kjörinn flokksleiðtogi Heimkynna Gyðinga. Í fyrstu kosningunum sem flokkurinn tók þátt í undir stjórn Bennetts árið 2012 vann flokkurinn 12 af 120 sætum á Knesset-þinginu. Bennett varð efnahags- og trúmálaráðherra í ríkisstjórn Benjamins Netanyahu frá 2015 til 2019. Í desember árið 2018 sagði Bennett sig úr Heimkynnum Gyðinga og stofnaði nýjan flokk, Nýja hægrið.

Þann 2. júní 2021 féllst Bennett á að mynda samsteypustjórn ásamt Yair Lapid. Stjórnarsáttmálinn gerir ráð fyrir að Bennett verði forsætisráðherra til ársins 2023 en Lapid taki síðan við embættinu og gegni því til 2025. Bennett tók við embættinu þann 13. júní 2021. Hann er annar forsætisráðherra Ísraels (á eftir Netanyahu) sem er fæddur eftir stofnun Ísraelsríkis.

Ríkisstjórn Bennetts sprakk eftir um eitt ár vegna ósættis meðal stjórnarflokkanna, sem voru afar ólíkir innbyrðis. Yair Lapid tók við af Bennett sem forsætisráðherra til bráðabirgða fram að nýjum kosningum þann 1. júlí 2022.

Tilvísanir

Forsætisráðherrar Ísraels

Naftali Bennett


Există nouă parcuri naționale în Slovacia:

Localizare

Note

Legături externe

Parcuri naționale din Slovacia
Slovacia
Geografia Slovaciei

Lista parcurilor naționale din Slovacia


HMS Triumph is a  nuclear submarine of the Royal Navy and was the seventh and final boat of her class. She is the nineteenth nuclear-powered hunter-killer submarine built for the Royal Navy. Triumph is the tenth vessel, and the second submarine to bear the name.  The first HMS Triumph was a 68-gun galleon built in 1561. As of 2022, she is the last boat of her class remaining in service.

Triumph was laid down in 1987 by Vickers Shipbuilding and Engineering Limited. One year previously, a mistake by senior management and changing shipbuilding methods meant that the Vickers shipyard in Barrow-in-Furness accidentally welded part of the submarine in an upside-down position. This was later corrected, and the ship was launched in February 1991 by Mrs. Ann Hamilton, wife of the then Armed Forces Minister Archie Hamilton. She was commissioned in October that same year.

Triumph is expected to remain in service until 2024.

Operational history

Triumph sailed to Australia in 1993, travelling  submerged without support—the longest solo deployment so far by a Royal Navy nuclear submarine. In that same year, author Tom Clancy published a book called Submarine: a Guided Tour Inside a Nuclear Warship which was centred around Triumph and .

War in Afghanistan
After the 9/11 attacks in the United States, Triumph, along with her sister ship , formed part of a task group in 2001 as part of the American-led invasion of Afghanistan, Britain's contribution being known as Operation Veritas. During Operation Veritas, Triumph launched Tomahawk missiles at targets inside Afghanistan. When Triumph returned home after operations had ended, the boat flew the Jolly Roger, the traditional way of denoting live weapons had been fired.

On 19 November 2000, Triumph ran aground travelling at  and at a depth of  while off the western Scottish coast. The boat surfaced in a safe and controlled fashion. She was under the command of trainee officers and an investigation attributed the grounding to poor navigation. Triumph suffered only superficial damage.

In 2005, Triumph began a £300 million nuclear refuel and refitting period which also saw the installation of an updated 2076 bow, flank and towed array sonar and a new command and control system. The boat rejoined the fleet in June 2010 and will be the last of the Trafalgar-class submarines to be decommissioned.

Triumph was also featured in the TV programme How to Command a Nuclear Submarine in 2011 in which trainee commanding officers are shown on the Navy's "Perisher Course".

Libya operations
In March 2011, she participated in Operation Ellamy, firing Tomahawk cruise missiles on 19 March 20 March and again on 24 March at Libyan air defence targets from the Mediterranean Sea. One of these strikes hit a command and control centre in Colonel Gaddafi's presidential compound. Triumph returned to Devonport on 3 April 2011 flying a Jolly Roger adorned with six small tomahawk axes to indicate the missiles fired by the submarine in the operation.

Eleven weeks later on 20 June upon her return to Devonport, in the interim having deployed for a second deployment in the Mediterranean and relieving , she once again flew the Jolly Roger adorned with tomahawks, indicating that further cruise missile strikes had taken place in Libya as part of the ongoing operations there. Analysts believe that in total more than 15 cruise missiles were fired by the submarine during the operations.

2011/2012 deployment

In November 2011, Triumph sailed from her home port in Devonport for a seven-month deployment that saw her away from the UK until summer 2012. The deployment saw her operate in a wide range of locations including the Atlantic, the Mediterranean, the Arabian Sea and the Indian Ocean.

2013
In May 2013, her refit was reported complete and she returned to operational duties which continued to 2018.

2022
Following the Integrated Review of 2020, her service was extended by 18 months, now to continue until the end of 2024.

In December 2022, the submarine was reported to have returned to sea for post-refit trials, following a four-year refit to extend her service life to about 2024/25. In January 2023, the submarine was reported to have deployed to the Clyde naval base, likely for operational sea training.

Home port and affiliations
Triumph is part of the Devonport Flotilla based at Devonport.

She is currently affiliated with:
Blackpool Borough Council
Newton Abbot Town Council
The Duke of Lancaster's Regiment
Sussex University Royal Naval Unit
Worshipful Company of Upholders
TS Exmouth Sea Cadet Unit
TS Amazon Sea Cadet Unit
1322 (Newton Abbot) Squadron Air Training Corps
The Royal Naval Association (Newton Abbot Branch)
The Royal British Legion (Newton Abbot Branch)

References

External links

Royal Navy HMS Triumph (royalnavy.mod.uk)

Trafalgar-class submarines
Ships built in Barrow-in-Furness
1991 ships
Submarines of the United Kingdom

HMS Triumph (S93)


Un Comité des comptes publics est un comité d'une législature qui doit étudier les audits publics, inviter des ministres, des secrétaires permanents ou d'autres fonctionnaires du ministère au comité pour interrogatoire, et publier un rapport de leurs conclusions à la suite d'un audit budgétaire du gouvernement.

Le gouvernement est tenu de faire rapport au Parlement sur les recommandations du  comité des comptes publics dans un délai spécifié, généralement de deux à six mois. Le plus souvent, les membres de l'opposition président les Comités des comptes publics au sein du Commonwealth. Sur la base de leurs conclusions, les comités font souvent des recommandations aux ministères du gouvernement et exigeant qu'ils modifient certaines politiques et procédures pour améliorer leurs activités.

Historique
La majorité des législatures issues du Parlement britannique utilisent des comités des comptes publics pour suivre les conclusions des audits publics. Depuis la création du Comité des comptes publics dans les réformes de Gladstone de 1861, les comités des comptes publics sont devenus omniprésents dans tout le Commonwealth. L'augmentation du rayon d'action  du gouvernement et des entreprises publiques au cours de la seconde moitié du  siècle a rendu encore plus importants les Comités des comptes publics, qui sont chargés de superviser les dépenses publiques.

Défis
Les commissions des comptes publics sont confrontées à plusieurs défis.

D'une part, les vérificateurs généraux sont souvent mal financés et leurs rapports peuvent être longs, complexes, mal organisés et difficiles à comprendre. Le manque de financement et de personnel signifie que les rapports de vérification sont souvent en retard de plusieurs années, de sorte que les fonctionnaires du ministère peuvent avoir passé à autre chose. Les auditeurs généraux sont souvent nommés par l'exécutif et peuvent donc être peu incités à découvrir des problèmes qui pourraient embarrasser ceux qui les ont nommés.

Mener enquête sur les conclusions des rapports demande beaucoup de temps et de travail. Les parlements ont besoin de personnel professionnel, mais ils ne sont souvent pas disponibles. Enfin, les gouvernements ne sont souvent pas à l'écoute du Parlement, et il peut y avoir peu d'outils à la disposition d'un parlement pour contraindre le gouvernement à se conformer.

Exemples
Comité des comptes publics (Canada)
Comité des compte publics (Québec)
Comité des comptes publics (Hong Kong)
Comité des comptes publics (Inde)
Comité des comptes publics (Irelande)
Comité des comptes publics (Malaisie)
Comité des comptes publics (Pakistan)
Comité des comptes publics (Afrique du Sud)
Comité des comptes publics (Singapour)
Comité des comptes publics (Royaume-Uni)
Comité des comptes publics (Nouvelle-Galles su Sud)
Comité des comptes publics du Parlement écossais

Notes et références

Droit parlementaire

Comité des comptes publics


زهوفكفا (Жовква) هي مدينة في مقاطعة لفيفسكا في أوكرانيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 13333 نسمة.

توأمة
لجوفكفا اتفاقيات توأمة مع كل من:

 زاموشتش (26 أبريل 1991 - )

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1597
تأسيسات عقد 1590 في الكومنولث البولندي الليتواني
مدن مقاطعة لفيف
مواقع هولوكوست في أوكرانيا

جوفكفا


A Igreja Católica nos Países Baixos está organizada em uma província eclesiástica (com uma Arquidiocese e seis dioceses). Além disso o país conta com um Ordinariato Castrense e está incluído na jurisdição de uma eparquia ucraniana com sede na França.

Conferência Episcopal dos Países Baixos

Província Eclesiástica de Utreque

 Arquidiocese Metropolitana de Utreque
 Diocese de Breda
 Diocese de Groningen–Leeuwarden
 Diocese de Haarlem–Amsterdão
 Diocese de Roermond
 Diocese de Roterdão
 Diocese de 's-Hertogenbosch

Jurisdição Sui Iuris

 Ordinariato Castrense dos Países Baixos

Jurisdição da Igreja Greco-Católica Ucraniana

 Eparquia Ucraniana de Saint-Vladimir-le-Grand de Paris (sede na França)

Referências

Ligações Externas
Giga Catholic

Conferência Episcopal dos Países Baixos

Circunscrições eclesiásticas católicas dos Países Baixos
Igreja Católica nos Países Baixos
Listas de circunscrições eclesiásticas católicas por país


Tehničke znanosti su primijenjene (praktične) znanosti koje primjenjuju teorijske temelje prirodnih znanosti. One čine skupinu brojnih pojedinačnih znanosti. Postoje brojne veze unutar tehničkih znanosti.
U tehničkim znanostima koriste se mnoge različite metode, često posuđene iz drugih znanosti. Što se tiče konstrukcije i proračuna, često se koriste znanstvene metode. U tehničkim znanostima umjesto eksperimenata koriste se testovi za provjeru pronađenih pravila. Ako su testovi previše složeni ili skupi koriste se simulacije.
Tehnologija koja se ne može realizirati prema trenutnom stanju tehnike, ne razmatra se u tehničkim znanostima.
Riječ tehnika se koristi i kao sinonim za tehničke znanosti.
Tehničke znanosti predaju se na tehničkim fakultetima. Studiji završavaju diplomom prvostupnika (ing.) ili magistra (mag. ing.). U prošlosti diplomirani inženjer (dipl. ing.) je bio raširen. Uspješan magisterij daje pravo na doktorat iz područja tehničkih znanosti (dr. sc.)

Glavna tehnička područja

Većina tehničkih disciplina postale su znanosti za vrijeme industrijske revolucije.
Tehnika je veoma široko područje koje se dijeli na uža područja.

Tri klasične tehničke znanosti su:
Graditeljstvo obuhvaća planiranje, projektiranje, gradnju, te održavanje građevina
Strojarstvo obuhvaća proizvodnju i eksploataciju energetskih i radnih strojeva, uređaja za energetiku i procesnu tehniku
Elektrotehnika proučava proizvodnju, prijenos i upotrebu električne energije

Također, postoji veliki broj manjih tehničkih područja koja su međusobno povezana na razne načine.
U prošlosti, pomorstvo i rudarstvo su bile glavne tehničke znanosti.
Ostale tehničke znanosti (struke) su: metalurgija, rudarstvo, strojarstvo, graditeljstvo, elektrotehnika, elektronika, računalstvo, telekomunikacije, aeronautika, kemijska tehnologija, tekstilna tehnologija, geodezija i geotehnika.
Nove specijalnosti ponekad se kombiniraju s tradicionalnim područjima i formiraju nove znanosti – npr. nanotehnologija, biotehnologija, nuklearna tehnika, znanost o okolišu.

Visokoškolske ustanove u području tehničkih znanosti u Hrvatskoj

Arhitektonski fakultet
Arhitektura i urbanizam
Dizajn

Fakultet elektrotehnike i računarstva
Elektrotehnika i informacijska tehnologija
Informacijska i komunikacijska tehnologija
Računarstvo

Fakultet kemijskog inženjerstva i tehnologije
Kemijsko inženjerstvo
Ekoinženjerstvo
Kemija i inženjerstvo materijala
Primijenjena kemija

Fakultet organizacije i informatike
Informacijsko i programsko inženjerstvo

Fakultet prometnih znanosti
Promet
Inteligentni transportni sustavi i logistika
Aeronautika

Fakultet strojarstva i brodogradnje
Strojarstvo
Brodogradnja
Zrakoplovstvo

Geodetski fakultet
Geodezija i geoinformatika

Geotehnički fakultet
Inženjerstvo okoliša

Građevinski fakultet
Građevinarstvo

Grafički fakultet
Grafička tehnnologija

Metalurški fakultet
Metalurgija

Rudarsko-geološko-naftni fakultet
Rudarstvo
Naftno rudarstvo
Geološko inženjerstvo
Geologija

Tekstilno-tehnološki fakultet
Tekstilni i modni dizajn
Tekstilna tehnologija i inženjerstvo

Vidi još
Tehnički muzej Nikola Tesla
Tehnička kultura
Inženjer
STEM

Inženjerstvo

Tehničke znanosti


Charlot și Fatty cheflii (în ) este un film american de comedie din 1914 produs de Mack Sennett și  scris și regizat de Charlie Chaplin. În alte roluri interpretează actorii Roscoe Arbuckle, Phyllis Allen și Minta Durfee. Este a 26-a comedie a lui Chaplin produsă la Keystone Studios.

Prezentare

Un petrecăreț beat (Chaplin) se întoarce acasă unde este mustrat aspru de către soția sa. Apoi, vecinul său (Arbuckle), în aceeași stare de ebrietate, se întoarce acasă unde este primit rece de către soția sa și încep să se bată. Soția îl lovește și soțul începe să o strângă de gât. Primul cuplu aude zgomotul provocat de altercația fizică a celuilalt cuplu aflat în camera cealaltă dincolo de hol. Soția primului petrecăreț  îl trimite pe acesta să vadă despre ce este vorba. Cei doi bărbați se împrietenesc, iau pe  ascuns banii soțiilor și fug împreună într-o cafenea, unde provoacă alte necazuri. Soțiile lor îi urmăresc, dar aceștia fug din nou, de data aceasta cu o barcă cu vâsle. Barca însă nu este etanșă și, când cei doi adorm, apa începe să intre barcă. Filmul se termină când cei doi dorm buștean, apa crește și ei dispar în cele din urmă sub apă.

Distribuție
Charles Chaplin - Reveller
Roscoe Arbuckle - vecinul lui Charlie
Phyllis Allen - soția lui  Charlie
Minta Durfee - soția lui  Roscoe
Al St. John - Bellhop/Waiter
Jess Dandy - Diner
Wallace MacDonald - Diner
Charley Chase - Diner
Billy Gilbert - Doorman in blackface (nemenționat)
Cecile Arnold - Hotel Guest  (nem.)
Dixie Chene - Diner  (nem.)
Edward F. Cline -  Hotel Guest in Lobby  (nem.)
Ted Edwards - Cop  (nem.)
William Hauber - Waiter  (nem.)
Edgar Kennedy -  Bit Part  (nem.)

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de filme de comedie din anii 1910
 Listă de filme americane de comedie

Filme din 1914
Filme regizate de Charlie Chaplin
Filme de comedie din anii 1910
Filme Keystone Studios
Filme americane
Filme mute
Filme alb-negru
Filme de scurt metraj

Charlot și Fatty cheflii


Langfjorden er en fjord der går ind på sydsiden af øen Arnøya i Skjervøy kommune i Troms og Finnmark fylke  i Norge. Fjorden har indløb mellem Innerbergneset i vest og Haugnesodden i øst og går 8,5 kilometer mod nord til Langfjordbotn.

Bygden på østsiden af fjorden hedder Langfjorden og er tyndt befolket. Den lille bygd Akkarfjord hører sammen med bygden Akkarvik og ligger på vestsiden af fjorden ved indløbet. Herfra går Akkarvika mod nordvest ind til bygden Akkarvik. Længere inde i fjorden er der ingen bebyggelse.

Fylkesvej 347 (Troms) går langs hele østsiden af fjorden, mens Fylkesvej 348 (Troms) går langs vestsiden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Troms og Finnmark
Skjervøy

Langfjorden (Skjervøy)


Un anorexígeno (del griego, «an» = "sin" y «orexis» = "apetito") es una sustancia supresora o depresora del apetito, comercializada como suplementos dietéticos o como fármaco y administrada con el objetivo de perder peso.

Los anorexígenos son recetados habitualmente por médicos para tratar la obesidad, cuando el tratamiento con dieta, ejercicio y manejo del comportamiento respecto a los hábitos alimentarios ha fracasado o es insuficiente.

Véase también
 Anorexia nerviosa
 Trastorno alimentario
 Orexígeno

Referencias

Farmacología
Clasificaciones farmacológicas
Anorexígenos

Anorexígeno


Sloboda Ukraine (, ; , ; ) var et historisk område der udgjorde Storfyrstendømmet Moskvas grænseland. Området udviklede sig og blomstrede i 16- og 1700-tallet som Zar-ruslands sydvestlige grænse. I 1765 blev området omdannet til Kharkov guvernementet.

Området var traditionelt beboet af krimtatarer og nogajtatarer som invaderede de russiske områder langs Muravskijvejen og Iziumvejen, og var en del af den tyndt befolkede steppe, der var kendt som Vildmarken. Efter adskillige russisk-krimske krige tilskyndede russiske zarer kosakker at bosætte sig i området for at fungere som en slags grænsevagt mod angrebene.

Fra 1650-1765 blev Sloboda Ukraine i stigende grad organiseret efter kosakkiske militærtraditioner. Kosakker, som flyttede til området, blev kendt som Sloboda-kosakker. Under Katarina den Store blev kosakkernes privilegier afskaffet, og den semi-autonom region organiseret som Slobodsko-Ukrainskaja guvernement. Ved en administrativ reform i 1780 skiftede det meste af området navn til Kharkov guvernementet på dekret af Katarina den Store, mens andre dele blev overført til Voronezj guvernement og det nyoprettede Kursk guvernement, der var en del af Lilleruslands genralguvernement. I 1796 skiftede området igen navn til Slobodsko-Ukrainskaja guvernement og endeligt i 1835 fik guvernementet atter navnet Kharkov guvernementet. Områdets status blev forandret flere gange under sovjettiden, før grænserne for nutidens Kharkiv oblast blev etableret i 1930.

Eksterne henvisninger

 Sloboda i Encyclopedia of Ukraine
 The autonomous hetman state and Sloboda Ukraine i Encyclopædia Britannica

Ruslands historie
Ukraines historie
Ukraines geografi
Kharkiv oblast

Sloboda Ukraine