Pitulicea sfârâitoare (Phylloscopus sibilatrix), numită și pitulice verde sfârâitoare, pitulice verde mare, este o pasăre mică de pădure, migratoare, predominant insectivoră, din familia filoscopide. Este răspândită aproape în toată Europa și vestul Siberiei, arealul ei se întinde din Norvegia, Insulele Britanice și Franța spre est până în sud-centrul Siberiei și spre sud până în Italia, nordul Greciei, România, Republica Moldova, Ucraina și nord-vestul Caucazului. Iernează în pădurile tropicale din Africa subsahariană. Cuibărește în pădurile de foioase dese și umbroase cu copaci înalți aflate la șes sau la poalele munților, de obicei în pădurile de fag, stejar, carpen și castan, cu coronament des și subarboret rar sau absent. Poate fi însă întâlnită și în pădurile mixte de molid, arin, mesteacăn, pin sau uneori frasin. În Alpi cuibărește până la altitudinea de 1.300 m. În România este răspândită în pădurile de la șes și deal din întreaga țară, în Republica Moldova în pădurile insulare din raioanele de nord, în Codrii Centrali și în lunca Nistrului și Prutului. În România și Republica Moldova este o specie comună, populația din România a fost estimată la 250.000-700.000 de perechi cuibăritoare, iar cea din Republica Moldova la 4.000-6.000 de perechi cuibăritoare. Se aseamănă ca aspect general cu pitulicea mică, insă este mai mare. Are o lungime de 11-13 cm și o greutate de 6,4-15 g. Atinge în libertate longevitatea maximă de 10 ani și 2 luni. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj. Părțile superioare sunt aproape în întregime verzi-gălbui-strălucitoare. Sprânceana este lungă, galben-deschisă, dunga de peste ochi la fel de lungă, dar îngustă, de culoare închisă, verde-măslinie. Obrazul, regiunea auriculară, bărbia, gâtlejul și partea superioară a pieptului galben-strălucitoare, restul părților inferioare pur albe. Aripile sunt brune. Marginile tectricelor supraalare mijlocii și mari și marginile remigelor aripilor sunt verzi-gălbui și contrastează cu steagurile interne a lor brun-închise, marginile remigelor terțiare sunt alb-gălbui. Irisul este brun-închis, mandibula superioară brună, mandibula inferioară roz-gălbuie; picioarele brune sau brun-gălbui. Cântecul obișnuit constă dintr-o serie de note "sip" ascendente și accelerate, urmate de un tril scurt, dar rapid, vibrant, sfârâitor și descendent, "sip sip sip sirrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr", ce durează circa 3 secunde. Se hrănește cu nevertebrate, mai ales cu insecte, dar consumă și păianjeni și moluște mici. Insectele sunt culese din frunziș sau capturate din zbor. Toamna hrana este completată cu fructe de mur, soc, coacăz, afin, prun și crușin. Este o specie folositoare ecosistemelor silvice deoarece consumă un număr considerabil de insecte fitofage. Este în general o specie monogamă, dar adesea poligamă. Teritoriul ocupat de o pereche este de până la 3,6 ha și este ales de către mascul și apărat de ambele sexe. Masculii atrag femelele prin zboruri în timpul cărora cântă. Când femela a depus primul ou, masculul își stabilește un al doilea teritoriu și încearcă să atragă o altă femelă, poligamia fiind comună la această specie. Locul cuibului este ales de către femelă, care construiește singură cuibul, de obicei în 3-4 zile, cuibul este sferic, cu intrare laterală, el este făcut din iarbă uscată, frunze uscate, tulpini de plante și fibre vegetale, bucăți de scoarță și căptușit cu păr de animale și fire fine de iarbă, cuibul este amplasat pe pământ, mai rar într-o adâncitură, uneori sub un copac căzut sau sub rădăcini. În România ponta este depusă de la sfârșitul lunii mai până la începutul lui iunie și este formată din 5-7 ouă albe cu pete maro-roșu închis, gri-purpuriu sau maro închis, mai numeroase și mai intens colorate la capătul rotund al oului. Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 12-14 zile. Puii sunt îngrijiți de ambii părinți și părăsesc cuibul după 11-13 zile de la eclozare și sunt încă hrăniți cel puțin 2-3 zile după aceea de către adulți, până când aceștia învață să își procure singuri hrana. De obicei depune o singură pontă pe an, în centrul Franței depune uneori două ponte. Dacă prima pontă a fost distrusă de prădători sau de ploi abundente poate depune altă pontă de înlocuire.

Denumirea

Denumirea latină Phylloscopus a genului, provine din cuvintele latine phyllo (din greacă phullon) = frunză + scopus (din greacă skopos) = cercetător, observator, examinator, căutător, deoarece acest gen include specii care își petrec o mare parte din timpul lor hrănindu-se în arbori "examinând frunzele". Denumirea latină a speciei sibilatrix provine din cuvântul latin sibilatrix = fluierător, șuierător, sibilant  (de la sibilare = a fluiera).

Denumirea română de pitulicea sfârâitoare arată că această pitulice are cântecul sfârâitor, asemănător cu zgomotul sfârâitor al unei monede care se rotește pe o placă de marmură sau cu zgomotul unei mașini de cusut.

Taxonomia

Pitulicea sfârâitoare a fost descrisă sub denumirea științifică Motacilla Sibillatrix în 1792 de naturalistul german Johann Matthäus Bechstein în munții din Pădurea Turingia, Germania.

Este o specie monotipică (nedivizată în subspecii). Hibridizează rareori cu pitulicea de munte occidentală (Phylloscopus bonelli). Hibridizarea dinte pitulicea sfârâitoare și pitulicea de munte occidentală a fost confirmată recent și genetic, dar nu se știe dacă hibrizii bonelli × sibilatrix rezultați sunt fertili sau nu.

Dombrowski (1910) descrie 2 subspecii în România Phylloscopus sibilatrix sibilatrix și Phylloscopus sibilatrix erlangeri (Hartert, 1909). El menționează că Phylloscopus sibilatrix sibilatrix "Locuiește în toată Europa, dela 60° latitudine nordică până la Marea Mediterană; spre est până la munții Urali. Se mai găsește în Caucaz, Asia Mică, Palestina și Africa de Nord, în aceasta din urmă însă numai iarna. În Europa de Sud e cunoscută numai ca pasăre de pasaj. Clocește în Europa Centrală. La noi, pasăre rară de pasaj, dela finele lui Aprilie până la mijlocul lui Mai și în Septemvrie.". iar Phylloscopus sibilatrix erlangeri este o "Pasăre clocitoare în România și Bulgaria, în migrație în Africa de Nord." Însă subspecia Phylloscopus sibilatrix erlangeri (= Phylloscopus sibilator flavescens Erlanger, 1899) este sinonimizată cu subspecia Phylloscopus sibilatrix sibilatrix de mai toți autorii.

Arealul

Pitulicea sfârâitoare cuibărește în Europa, cu excepția nordului extrem și a sud-vestului, de la Insulele Britanice (rară în Irlanda), centrul, sudul și nordul Franței (local în Pirineii francezi și spanioli), Scandinavia și nordul Rusiei, la nord și est până în Mezen, Kirov, sud-centrul Siberiei și sudul Uralilor, de asemenea în Elveția, Germania, Belgia, Olanda, Polonia, Republica Cehă, Slovacia, Austria, Ungaria, spre sud până în Italia, fosta Iugoslavie, nordul extrem al Greciei, nord-vestul Turciei, Bulgaria, România, Republica Moldova, Ucraina, Crimeea și nord-vestul Caucazului și rareori în nord-estul Kazahstanului.

Migrează prin Marea Mediterană, Orientul Apropiat și Orientul Mijlociu pentru a ierna în regiunile tropicale din vestul și centrul Africii, în principal de la Sierra Leone și sudul Guineei spre est până în sudul extrem al Sudanului de Sud, nordul Republicii Democrate Congo, Uganda, Rwanda, Kenya și sudul Somaliei, la sud până la 6° S în Zair.

În România cuibărește în ținuturile împădurite de șes și dealuri din întreaga țară,  dar nu depășește etajul fagului. În Munții Călimani s-a observat până la 1000 m altitudine.

În Republica Moldova este răspândită în pădurile insulare din raioanele de nord, în Codrii Centrali și în pădurile din luncile Nistrului și Prutului.

Identificarea

Printre pitulici, care pentru un ornitolog amator sunt în cea mai mare parte un grup de specii de păsări similare, frustrante, greu de deosebit, cel puțin pitulicea sfârâitoare se remarcă ca o pasăre distinctivă: mare, viu colorată, cu o voce ușor de identificat.

De talia pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus), sau chiar puțin mai mare, cu corpul la fel de alungit, dar are aripile mai lungi și mai ascuțite (proiecția remigelor primare ≥ lungimea remigelor terțiare), ceea ce face coada să pară mai scurtă.

Se distinge prin părțile superioare de culoare mai intensă, verzi-strălucitoare sau verzi-brioide închise, asemănătoare cu mușchii, fără vreo nuanță brună sau cenușie, remigele terțiare și tectricele supraalare mari foarte întunecate cu margini verzi-gălbui sau alb-gălbui, contrastând puternic, restul remigelor aripilor și rectricele cozii au marginile verzi-gălbui. Sprânceana foarte lată, lungă, galben-strălucitoare, este accentuată de dungă oculară (dunga de peste ochi) distinctă de culoare închisă verde-cenușie. Regiunea auriculară, bărbia, gâtlejul și partea superioară a pieptului sunt pur galben-lămâi, de obicei brusc delimitate de restul părților inferioare alb-mătăsoase. Ciocul este puternic, întunecat cu marginile tăioase brun-gălbui deschise. Picioare brun-cenușii închise cu tălpile mai gălbui.

Rareori se întâlnesc păsări cu verde și galben redus, care par brune și albe, dar vocea, talia, forma și coloritul distinct al capului permit identificarea lor.

Are un comportament destul de discret, dar nu este sperioasă. Fâlfâie din aripi și își flutură coada când se hrănește, la fel ca pitulice fluierătoare.

Descrierea

Pitulicea sfârâitoare are o lungime de 11-12,5 (13) cm și o greutate de 6,4-15 g. Este o pitulice de talie mijlocie-mare, cu corpul destul de lung și zvelt, aripile lungi ascuțite și coada relativ scurtă, părțile superioare verzi-gălbui-strălucitoare, sprânceana galben-lămâi bine conturată, gâtlejul și partea superioară a pieptului galben-lămâi care contrastează cu albul de pe partea inferioară a corpului. Este la fel de mare ca pitulicea fluierătoare (Phylloscopus trochilus), sau chiar puțin mai mare, și mai voluminoasă decât pitulicea arctică (Phylloscopus borealis), fiind cea mai mare pitulice din vestul Palearcticului. Sexele sunt asemănătoare și nu se pot diferenția după penaj.

Adultul în penajul nupțial proaspăt are părțile superioare aproape în întregime verzi-gălbui-strălucitoare sau verzi-brioide (asemănătoare cu mușchii de pământ), uneori cu o ușoară nuanță brună sau cenușie; târtița și tectricele supracaudale ușor mai  verzi-gălbui strălucitoare.

Coloritul feței este destul de intens și caracteristic. Sprânceana este distinctă și bine conturată, galben-lămâi (galben-deschisă, galben-sulfurie), destul de lată și lungă și se prelungește destul de mult în spatele ochiului, îngustându-se spre capătul posterior deasupra regiunii auriculare. Sprânceana contrastează cu lorul (lorum) și dunga de peste ochi (dunga oculară) bine conturate, la fel de lungi, dar înguste, de culoare închisă, verde-măslinie (sau verde-cenușie), accentuând inelul ocular galben. Obrazul și regiunea auriculară galben-lămâi, uneori cu pete măslinii.

Bărbia, gâtlejul și partea superioară a pieptului bine delimitate, galben-lămâi, cu o nuanța verde-gălbuie pe laturile pieptului; restul părților inferioare pur alb-mătăsoase, cu excepția tectricelor subcodale albe.

Coada este relativ scurtă, cu vârful pătrat sau ușor bifurcat. Rectricele cozii brun-închise, cu marginile laterale verzi-gălbui strălucitoare și steagurile interne cu marginile înguste albicioase.

Pitulicea sfârâitoare are aripile lungi și ascuțite și are cea mai lungă proiecția a remigelor primare din toate pitulicile datorită formei aripii, care este egală sau mai mare decât lungimea vizibilă a remigelor terțiare), ceea ce face coada să pară mai scurtă. Remigele aripilor și alula brun-închise, cu marginile laterale ale penelor verzi-gălbui strălucitoare, care formează o oglindă alară distinctivă, verde-gălbuie strălucitoare, pe aripa închisă. Marginile remigelor terțiare sunt adesea galbene sau alb-gălbui sau chiar albicioase și formează linii palide puternic contrastante în jurul porțiunilor centrale foarte întunecate ale remigelor terțiare. Tectricele supraalare mari brun-închise, cu marginile laterale verzi-gălbui, devenind mai galben-deschise sau alb-gălbui pe cele laterale; tectricele supraalare mici și mijlocii brun-închise, lat tivite pe vârfuri cu verde-gălbui strălucitor. Tectricele subalare și axilare galbene.

Foarte rar se întâlnesc pitulici sfârâitoare cu verde și galben redus, care au părțile superioare brune (nu verzi) și față, gâtlejul și partea superioară a pieptului albe (nu galbene), dar talia, forma (proiecția remigelor primare lungă), coloritul distinct al capului (sprânceana lată și proeminentă, galben-lămâi) și vocea permit identificarea lor.

Irisul brun-negricios până la brun-strălucitor. Ciocul puternic, ascuțit la vârf, lat la bază, mandibula superioară brun-negricioasă sau brun-deschisă cu marginile tăioase brun-gălbui deschise; mandibula inferioară în cea mai mare parte cărniu-deschisă sau cărniu-gălbuie, roz-gălbuie. Picioarele lungi, puternice, brun-deschise până la brun-gălbui sau brun-cenușii închise, tălpile picioarelor galbene.

După Dombrowski subspecia Phylloscopus sibilatrix sibilatrix are "Partea superioară sur-verzui-gălbuie; partea anterioară a gâtului și laturile, precum și partea de sus a pieptului, galben deschise; restul părții inferioare alb-curat; frâul și o dungă peste ochi negricioase; tectricele subalare, la marginea aripii galben deschise, pătate cu sur. Picioarele galben-roșietic murdar. Prima remige este foarte mică și scurtă; a doua, de aceeași lungime ca a patra." și subspecia Phylloscopus sibilatrix erlangeri are "Partea superioară a capului, spatele, tectricele alare verzi-măslinii, bătând în gălbui. Rectricele cu margini verzi-gălbui; târtița verde-gălbuie; partea inferioară până la piept curat albă; gâtul și pieptul galben, culoare care trece încet în restul părții de desubt. Tectricele subalare, axilarele și dunga aripilor galben-intens. Peste ochi o dungă lată galbenă."

Vârsta

Există diferențe mici ale penajului legate de vârstă de obicei numai în primul an de viață. Variația sezonieră este foarte mică.

Adultul în penajul nupțial uzat (mai-iunie) are părțile superioare mai cenușii și mai verzi-deschise. Marginile laterale ale remigelor aripilor mai aurii sau brun-aurii; marginile remigelor terțiare și marginile laterale ale supraalarelor mari devin mai palide, galben-albicioase sau chiar alb-spălăcite. Galbenul de pe părțile inferioare devine mai galben-deschis. Vârfurile și marginile remigelor aripilor și rectricelor cozii se decolorează devenind brun-deschise, erodate și uzate. În penajul uzat, penele aripilor și cozii pot pierde marginile verzi-gălbui strălucitoare, iar oglinda alară devine mai spălăcită, mai aurie.

Adultul în penajul postnupțial (toamna) este asemănător cu adultul în penajul nupțial proaspăt, dar remigele aripilor, tectricele supraalare și rectricele cozii rămase de la penajul nupțial se decolorează devenind brun-deschise și erodate; vârfurile și marginile remigelor primare, tectricelor și rectricelor cozii sunt adesea uzate complet, cu numai niște urme înguste ale marginilor verzi-gălbui. Uneori unele remige terțiare mediale și rectricele centrale ale cozii sunt năpârlite și proaspete.

Juvenilul este asemănător cu adultul, cu excepția părților superioare care sunt mai spălăcite, cu o ușoară nuanță brun-cenușie, mai puțin verde, și părților inferioare cu gâtlejul și partea superioară a pieptului mai galben-deschise, în general galbenul este mai puțin întins pe gâtlej și piept. Textura penelor este laxă și pufoasă.

Imaturul în prima iarnă are penajul proaspăt, inclusiv vârfurile remigelor primare și rectricelor, și este asemănător cu adultul, dar părțile superioare sunt un pic mai întunecate, mai puțin verzi. Gâtlejul și partea superioară a pieptului sunt galben-deschise. Remigele aripilor și rectricele cozii sunt proaspete și neerodate (spre deosebire de adultul în penajul uzat înainte de năpârlirea prenupțială), și au marginile clare verzi-gălbui.

Date biometrice

Lungimea totală 11,5-13 cm. Lungimea aripii 70-82 mm (în medie 73,9; media la ♂ este cu foarte puțin mai mare decât la ♀). Lungimea cozii 45-53 mm (în medie 48,8). Lungimea cozii/Lungimea aripii în medie 64,0%. Lungimea ciocului 11,8-14,2 mm (în medie 12,8). Înălțimea ciocului 2,5-3,4 mm (în medie 3,0). Lungimea tarsului 16,8-18,8 mm (în medie 17,8).

Formula alară: Prima remige primară este mai mică decât vârful tectricelor primare cu 0-6 mm (rareori mai mare cu 1,5 mm) și este mai mică decât a 2-a remige primară cu 40-52 mm. A 2-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 1-4,5 mm, egală cu a 4-a/5-a remige primară (81%), egală cu a 4-a (18%) sau egală cu a 5-a sau a 5-a/6-a (1%). A 3-a remige primară este cea mai lungă. A 4-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 0,5-2 mm. A 5-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 3-7 mm. A 6-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 7,5-13 mm. A 7-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 11-16,5 mm. A 10-a remige primară este mai mică decât vârful aripii cu 16-24 mm. Prima remige secundară este mai mică decât vârful aripii cu 19-26 mm. Pe steagul extern al remigelor primare 3-4 există emarginații (scobituri), adesea și aproape de vârful remigei a 5-a, dar de obicei mai puțin evidentă.

Dementiev dă următoarele date: Prima remige primară este scurtă, are o lungime de 7-12 mm și este mai scurtă decât vârful tectricelor primare. A 2-a remige primară se situează după lungime între a 4-a și a 5-a remige primară, sau între a 3-a și a 4-a sau este egală cu a 4-a. A 3-a remige primară este cea mai lungă și, împreună cu a 4-a și a 5-a, are emarginații pe steagurile externe. Lungimea corpului masculilor (24 exemplare) este de 122-142, a femelelor (5 ex.) 120-140, în medie 139,1 și 130,6 mm. Anvergura aripilor la masculi (24 ex.) este 208-237, la femele (5 ex.) 200-220, în medie 226,2 și 216,5 mm. Lungimea aripilor la masculi (66 ex.) este de 68,0-80,0, la femele (14 ex.) 68,2-77,5, în medie 75,2 și 71,8 mm. Lungimea cozii la masculi și femele este de 49-52 mm. Greutatea masculilor (2 ex.) 9,8 și 11 g.

Specii asemănătoare

Pitulicea sfârâitoare se recunoaște după proiecția lungă distinctivă a remigelor primare în combinație cu sprânceana lată, lungă, galbenă, și gâtlejul galben care contrastează cu abdomenul alb. Se deosebește de pitulicea fluierătoare (Phylloscopus trochilus), pitulicea de munte occidentală (Phylloscopus bonelli) și pitulicea de munte orientală (Phylloscopus orientalis) prin aceea că are părțile superioare verzi-strălucitoare, sprânceana și fața până la partea superioară a pieptului galben-strălucitoare și restul părților inferioare pur albe, în plus dimensiunile sunt ceva mai mari, aripile mai lungi și coada mai scurtă.

Coloritului verde strălucitor al aripii, oglinda alară și marginile rectricelor cozii distinctive verzi-gălbui sau aurii, și părțile inferioare alb-mătăsoase ale pitulicii sfârâitoare o face uneori să semene cu pitulicea de munte occidentală (Phylloscopus bonelli) și pitulicea de munte orientală (Phylloscopus orientalis),  dar gâtlejul galben exclude această confuzie, de asemenea strigătele sunt diferite. Inelul ocular este fragmentat la pitulicea sfârâitoare și neîntrerupt la pitulicea de munte occidentală. Pitulicea sfârâitoare are gâtlejul și partea superioară a pieptului galbene și bine delimitate, părțile superioare verzi strălucitoare și proiecția remigelor primare foarte lungă, egală sau mai mare decât lungimea vizibilă a remigelor terțiare (proiecția remigelor primare reprezintă doar trei pătrimi din lungimea vizibilă a remigelor terțiare la ambele specii de pitulici de munte). Pitulicea sfârâitoare are coloritul feței intens, cu sprânceana galben-lămâi bine conturată, dunga oculară (dunga de peste ochi) verde-închisă și regiunea auriculară și obrajii galbeni. Foarte rar se întâlnesc pitulici sfârâitoare cu culori reduse galbene și verzi, dar acestea au totuși sprânceana lată și proeminentă și proiecția remigelor primare lungă. Pitulicea de munte occidentală  și pitulicea de munte orientală au coloritul feței mai modest, cu sprânceana palidă, alb-gălbuie, aproape indistinctă, dunga oculară slab conturată, dar au ochii mari și negri. Părțile superioare sunt mult mai puțin verzi strălucitoare, mai ales la pitulicea de munte orientală, iar părțile inferioare sunt aproape uniform albe.

Adultul pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus) are uneori gâtlejul mai galben decât restul părților inferioare; acesta, împreună cu proiecția remigelor primare destul de lungă, sprânceana gălbuie bine dezvoltată, părțile superioare verzui și picioarele palide, pot uneori duce la confuzie cu pitulicea sfârâitoare. Însă pitulicea fluierătoare este mai mică, are părțile superioare mai puțin verzi strălucitoare, nu are o oglindă alară verde-gălbuie atât de caracteristică pentru pitulicea sfârâitoare, are proiecția remigelor primare mai scurtă și un contrast mai mic al remigelor terțiare. La pitulicea fluierătoare sprânceana este mai ștearsă, regiunile auriculare mai întunecate, brun-închise (galbene la pitulicea sfârâitoare), și în general mai mult suflate cu galben pe părțile inferioare, fără o delimitare clară a părții superioare a pieptului de culoare galbenă și partea inferioară a pieptului sau abdomenul de culoare albă.

Pitulicea sfârâitoare se deosebește de pitulicea de ienupăr (Phylloscopus nitidus) mai mică prin absența dungilor pe aripă, culorile părților golașe, diferențele subtile ale tonului verde pe părțile superioare.

Năpârlirea

Păsările adulte năpârlesc de două ori pe an. Năpârlirea postnupțială parțială a adultului are loc în locurile de cuibărit la scurt timp după reproducere, de la mijlocul lui iunie până la începutul lui august, înainte de migrație, și cuprinde tectrice corpului și unele tectrice supraalare mici, iar la unii indivizi și remigele terțiare mediale, uneori una sau mai multe rectrice centrale ale cozii. Năpârlirea prenupțială completă a adultului are loc în cartierele de iarnă, de la mijlocul lunii decembrie până în ianuarie-martie, în principal în februarie-martie. Sunt schimbate toate penele, inclusiv penele aripii și cozii.

Juvenili năpârlesc parțial din iulie până la începutul lui august, năpârlirea atinge în special tectricele corpului și tectricele alare.

Prima năpârlire completă (inclusiv a penelor aripii și cozii) a imaturului din primul an de viață are loc în cartierele de iarnă, în principal în februarie-martie.

Vocea

Masculul începe să cânte regulat din februarie în timpul migrației de primăvară, dar cântă mai ales de la jumătatea lui aprilie până la începutul lui iulie, de asemenea cântă neregulat în cartierele de iarnă. Masculul cântă de dimineața devreme până la amiază, cu pauze între cântece de 5-7 secunde, apoi pauzele se prelungesc și el treptat încetează să cânte când arșiță este mare, dar începe să cântă din nou de la ora trei după amiază până în amurg.

Are cântecul destul de distinctiv, puternic, repetat energic, în special în primele zile după sosirea la locul de cuibărit. Cântecul durează circa 3 secunde și începe încet cu o serie de note "zip" sau "sip" metalice, ascuțite, ascendente, similare cu strigătul, emise într-un ritm din ce în ce mai accelerat, care se termină cu un tril rapid, vibrant, sfârâitor sau zornăitor, tremurător și descendent, care poate fi transcris ca un "zip… zip… zip, zip, zip, zip, zip, zip zip zip zip-zip-zip-zip-zipzipzipzipzvirrrirrrr" sau "sip sip sip sirrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr", interpretat cu o energie uimitoare, asemănător cu zgomotul sfârâitor al unei monede care se rotește pe o placă de marmură sau cu zgomotul unei mașini de cusut când coase rapid. Mascul cântă adesea în timpul unui zbor orizontal scurt de pe o creangă pe alta aproape de sol, trilul final este emis când coboară pe creangă, bătând tremurător din aripi și coadă. Din când în când cântă stând într-un loc anumit, cel mai adesea la mijlocul unui copac, când își întinde aripile, fâlfâind și tremurând din ele. Cântecul este foarte asemănător cu cântecele pitulicii de munte occidentale (Phylloscopus bonelli) și pitulicii de munte orientale (Phylloscopus orientalis), dar este mai rapid, cu un început accelerat ascendent, apoi trilul diminuează terminându-se fastuos.

Are și un cântec alternativ ciudat emis separat sau interpus câteodată între strofele trilului sfârâitor la intervale scurte, care constă dintr-o serie de note "tiu" sau "piu" moi, domoale, melancolice (tânguitoare), pițigăiate, inițial mai intense și ușor accelerate, și care poate fi transcris ca un "tiu tiu tiu-tiu-tiu-tiu" sau "piu-piu-piu", "puu-puu-puu", asemănător într-o oarecare măsură cu cântecul pițigoiului de munte (Poecile montanus), dar secvența este mai rapidă și notele mai neascendente.

Strigătul de contact constă dintr-o singură notă "zip" ascuțită, pronunțată cu accent variabil, similară cu notele sfârâitoare din cântec; Emite și un "tiu" sau "tii", flautin (ca de flaut), înăbușit, de tonalitate joasă, ușor melancolic, asemănător cu nota din cântecul alternativ, în special când este neliniștit sau agitat, dar și ca strigăt de contact în timpul migrației, aceste note pot fi emise împreună cu notele stridente "pit" sau "sip", utilizate în comportamentul agresiv. Strigătul de cerșit al puilor din cuib este un "ztztzt", iar când sunt hrăniți scot un "dsci" și "tscii-tscii-tscii", mai strident sau mai ascuțit.

Habitatul

Pitulicea sfârâitoare trăiește în toate tipurile de păduri mature, atât de foioase, cât și mixte, aflate la șes sau la poalele munților, dar preferă pădurile umbroase cu arbori destul de înalți, cu coronament des și continuu și frunziș abundent, dar cu subarboret rar sau chiar absent, un habitat care oferă destul spațiu și îi permite să zboare, să vâneze și să cânte în zbor sub frunziș, printre tulpinile arborilor.

Cuibărește în pădurile de foioase de câmpie umede și umbroase, de obicei de fag (Fagus), de stejar (Quercus), carpen (Carpinus) și castan (Castanea); de asemenea, în crânguri mixte de molid (Picea), arin (Alnus), mesteacăn (Betula), pin (Pinus) sau uneori frasin (Fraxinus). Preferă mai ales pădurile de stejar și fag, care prin coroana lor deasă elimina rapid subarboretul și pădurile care au acumulat un strat gros de frunze în litieră. Crângurile mixte cu arbori de vârste diferite distanțați unul față de celălalt constituie locurile favorabile pentru cuibărit. Adesea frecventează livezile. În sudul arealului ajunge în pădurile montane până la altitudini de 1500 m. În Alpi cuibărește până la altitudinea de 1300 m.

În România și Republica Moldova este răspândită în pădurile de la șes și deal; în Munții Călimani s-a observat până la 1000 m altitudine.

În cartierele de iarnă din Africa trăiește în pădurile umede veșnic verzi, cu frunziș deschis, bogat,  în tufișurile dese din zonele umede, la marginile pădurilor, în pădurile xerofile și pe pantele montane împădurite, precum și în savana împădurită și în arborii răzleți din locurile defrișate. Adesea este întâlnită în smochini (Ficus), uneori în mangrove. În pasaj se întâlnește și în arborii scunzi și în tufișuri.

Comportamentul

De obicei își caută hrana singură sau în perechi, dar în timpul iernii și în grupuri de 3-4 indivizi și se poate alătura în căutarea hranei cârdurilor mixte formate de alte specii; în pasaj se adună uneori în cârduri mai mari, necompacte, de până la 15 sau mai mulți indivizi. Păsările imature pot fi întâlnite și în cârduri mixte cu alte păsări mici la sfârșitul verii și toamna.

Are un comportament destul de discret, dar nu este deosebit de sperioasă și de obicei poate fi urmărită de la distanța mică. Își petrece o mare parte din timp în prinderea insectelor prin coroana copacului și adesea planează cu dibăcie în căutarea prăzii. De asemenea se avântă după insectele care zboară, prinzându-le în aer, revenind apoi pe o creangă din apropiere. Fâlfâie din aripi și își flutură coada când se hrănește, la fel ca pitulice fluierătoare.

Zboară cântând pe o traiectorie orizontală la 1-5 metri deasupra solului între locurile preferate de cocoțat, bătând rapid, superficial și vibrant din aripi. Are un zbor destul de grațios, care include un zbor lent asemănător cu cel al fluturelui și altul bâzâitor asemănător cu cel al libelulei. Are o alură destul de orizontală, cu coada ținută în linie cu corpul și aripile adesea coborâte. Se deplasează prin salturi și dintr-o parte în alta cu mișcări mai încetinite decât majoritatea speciilor de pitulici.

Hrana

Pitulicea sfârâitoare este o specie insectivoră, care se hrănește cu diferite insecte în stadiul adult sau cu larvele lor (diptere, lepidoptere, coleoptere mici), dar consumă și păianjeni, iar toamna hrana este completată și cu boabe de soc, mur.

Hrana este formată mai ales din efemeroptere adulte (Ephemeroptera), libelule zigoptere (Zygoptera), plecoptere (Plecoptera), urechelnițe (Dermaptera), hemiptere (Hemiptera), neuroptere (Neuroptera), mecoptere (Mecoptera), fluturi adulți și omizile lor (Lepidoptera), trihoptere (Trichoptera), diptere (Diptera), simfite (Symphyta), furnici (Formicidae), gândaci adulți și larvari (Coleoptera), păianjeni (Araneae), opilionide (Opiliones) și moluște mici. Fiind o specie comună în păduri și consumând un număr considerabil de nevertebrate fitofage, joacă un rol important în protecția ecosistemelor silvice.

Printre fructele consumate se numără cele de mur (Rubus fruticosus), soc (Sambucus), coacăz (Ribes), afin (Vaccinium), prun (Prunus) și crușin (Frangula).

Puii din cuib sunt hrăniți în principal cu omizi și alte larve și cu cantități tot mai mari de muște adulte.

În Republica Moldova Averin și Ganea au analizat conținutul a 21 de stomacuri ale pitulicii sfârâitoare și au arătat că ele conțin 96% hrană animală și numai într-un singur stomac a fost găsită hrană mixtă. Au fost găsiți gândaci, diptere, heteroptere (ploșnițe), urechelnițe, fluturi și păianjeni. Printre gândaci  predominau gărgărițele - 15 exemplare, ploșnițele pentatomide (Pentatomidae) – 5 ex., dipterele - muște și țânțari; lepidopterele - omizile moliei verzi a stejarului (Tortrix viridana), omizile procesionare (Thaumetopoea processionea) etc., din urechelnițe - urechelnița comună (Forficula auricularia). Toamna, în timpul pasajelor, în hrană au fost găsite boabe de mur și soc.

Insectele sunt culese din frunziș sau capturate din zbor. Își procură hrana mai ales în coroanele copacilor și în subarboret, examinând activ și amănunțit frunzele și ramurilor copacilor și tufișurilor; de asemenea planează și adesea se avântă după insectele care zboară pe alături.

Reproducerea

Perioada de reproducere are loc în mai-iulie.

Pitulicea sfârâitoare este în general o specie monogamă, dar adesea poligamă. Un mascul se poate împerechea cu mai multe femele (până la 30% într-o populație) și mulți masculi pot rămâne celibatari. Masculii poligami pot avea unul sau mai multe teritorii.  După câteva zile de la sosirea din cartierile de iarnă, masculii ocupă teritoriile de cuibărit, aflate uneori foarte aproape unele de altele, și încep să cânte. Uneori masculul care cântă rămâne o perioadă lungă de timp singur, fără femelă, iar în unele cazuri perechile nu se formează, și adesea poate fi văzut un masculul singur timp de 40-50 de zile, care cântă fără încetare de dimineața până seara și zboară continuu deasupra teritoriului ocupat dar fără vreo femelă în apropiere. În perioada de împerechere masculii sunt teritoriali și își atrag femelele prin zboruri în timpul cărora cântă. Odată ce femela a depus primul ou, masculul își stabilește un al doilea teritoriu și încearcă să atragă o a doua parteneră.

Teritoriul ocupat de o pereche este ales de către mascul și apărat de ambele sexe, dar pitulicea sfârâitoare este tolerantă față de alte păsări care și-au făcut cuibul pe teritoriul ocupat; teritoriul se poate suprapune cu cel al pitulicii fluierătoare (Phylloscopus trochilus). Teritoriul ocupat de o pereche este de până la 3,6 ha, dar are o suprafață medie mai mică, de 0,05 ha, în special în zonele cu o densitate ridicată, iar teritoriile masculilor poligami este în medie nițel mai mare decât cele ale masculilor monogami. Masculul zboară cântând deasupra femelei care intră în teritoriul ocupat de el, femela îi răspunde printr-un strigăt de contact dulceag, masculul se apropie de ea zburând încet, asemenea unui fluture, și o urmărește; când stă cocoțat lângă femelă, masculul își zbârlește penele de pe creștet și ceafa și face plecăciuni, își umflă pieptul și bate tremurător din aripi, ținând remigele primare lângă corp și în același timp își răsfiră coada în evantai; din când în când își rotește corpul la stânga și la dreapta; femela poate răspunde prin bătăi tremurătoare ale aripilor, dar mai puțin viguros decât masculul.

Locul cuibului este ales de către femelă. Ea își construiește cuibul întotdeauna pe pământ în cele mai diverse zone ale pădurii, dar mai ales în locurile deschise cu arbori rari sau în luminișuri din păduri de foioase și mixte. Cuibul este greu de văzut, fiind așezat printre stratul de iarbă pe un loc neted sau uneori într-o mică adâncitură, sub adăpostul unei tufar sau unui arbust sau lângă un ciot sau o grămada de crengi uscate, de obicei într-o adâncitură printre mușchi sau în așternutul de frunze moarte al pădurii, uneori sub un copac căzut sau sub rădăcini. Cuibul are un aspect aproape sferic sau elipsoidal cu un acoperiș în formă de cupolă care atârna peste el și cu o cu intrare laterală. Femela construiește singură cuibul, de obicei în 3-4 zile, din materialele colectate nu mai departe 10 m de la locul cuibului, a căror compoziție este foarte diversă și depinde de prezența vegetației din anul trecut din jurul cuibului; el este făcut din iarbă uscată, frunze uscate, bucățele de scoarță, ferigă sau alte materiale vegetale, fiind căptușit în interior cu materiale mai fine - fire fine de iarbă, mușchi, licheni și păr de mamifere (de cal etc.). Femela construiește inițial acoperișul cuibului, apoi pereții laterali și interiorul cuibului. Cele 13 cuiburi studiate de Averin și Ganea în Republica Moldova erau construite în afară din frunze uscate (mai ales de carpen) și fire uscate de iarbă de anul trecut. În interior erau căptușite cu tulpinițe subțiri și fine de iarbă, păr de cal, mușchi și lână. Diametrul cuibului este de 100-175 mm pe orizontală, 80-190 mm pe verticală, diametrul găurii de intrare 50-70 mm, diametrul interiorului cuibului 60-80 mm, adâncimea interiorului cuibului (la margini) 30-35 mm.

Pitulicea sfârâitoare depune de obicei o singură pontă într-un sezon de reproducere, dar în biotopurile favorabile din centrul Franței, 30-40% din femele depun o a doua pontă. Când prima pontă a fost distrusă de prădători sau de ploi abundente femela depune o pontă de înlocuire. Ponta constă din 5-7 ouă, cu limite excepționale 2-10. În cazul când clocește și a doua oară ponta este mai mică. Ouăle sunt scurt fusiforme, netede, lucioase, albe, acoperite de pete maro-roșu închis, gri-purpuriu sau maro închis, mai numeroase și mai intens colorate la capătul rotund al oului. Un cuibar studiat de Dombrowski în România avea ouă frumos colorate, bătând puțin în roșietic pe fondul alb, cu pete mari, nourate sur-violet, și pete superioare brun-roșcat-violet deschise, care se îngrămădeau pe capătul bont într-o cunună frumoasă, un ou avea și la capătul ascuțit o pată brun-roșcat-purpurie. Dimensiunile a 88 de ouă studiate în Ucraina au fost de 14,0-18,0×11,5-13,0 mm, în medie 15,8×12,4 mm. Patruzeci și nouă de ouă măsurate de Dombrowski în România au rezultat în medie 16×12,3 mm; maximum 18×13,4 mm; maximum 15,2×12,1 mm.

În România ponta este depusă din a doua jumătate a lunii mai până la începutul lui iunie. În Republica Moldova ponta este depusă pe la mijlocul lunii mai, dar în unii ani ponte complete au fost observate la sfârșitul lunii iunie sau chiar la începutul lunii iulie; astfel, în perioada 22-28 iunie 1968 în ocolul silvic din Lozova au fost găsite 6 cuiburi cu ouă proaspăt depuse, care probabil erau  din cea de-a doua pontă. Ponte proaspete complete pot fi găsite în Ucraina de la 10 mai până la 9 iunie, în regiunea Moscovei și în regiunile centrale ale Rusiei de la 15 mai până la 11 iunie, în Pribaltica, regiunile Novgorod si Leningrad de la 27 mai până la 15 iunie.

Incubația este asigurată numai de către femelă, care clocește timp de 12-14 zile începând cu ultimul ou depus.

Puii la eclozare sunt nidicoli, ei sunt acoperiți de puf lung, dar sărăcăcios, gri deschis pe cap și umeri; gâtlejul este galben intens; umflătura marginală a ciocului galben deschis. Când vremea se răcește vara, puii eclozează, probabil, în două zile. Ambii părinți hrănesc puii din cuib timp de 11-13 zile, dar în primele zile după eclozarea lor, femela stă mai mult pe pui încălzindu-i, iar mascul aduce mâncare mai des decât ea, apoi ambii părinți aduc mâncarea într-un ritm aproape egal, dar spre sfârșit îi hrănește mai mult femela. Hrănirea începe în a doua zi după eclozarea primilor pui, părinții aducându-le mâncare de 40-60 pe zi, iar între a 5-a și a 10-a zi ei aduc mâncare de 500-550 pe zi și în ultima zi a șederii puilor în cuib până la 200 de ori pe zi. Puii iau în greutate 400-850 mg în primele zile ale vieții lor, apoi 950-1500 mg, iar înainte de părăsirea cuibului 100-300 mg.

Puii părăsesc cuibul după 11-13 zile de la eclozare, după părăsirea cuibului ei sunt hrăniți în continuare cel puțin 2-3 zile de către părinți, până când aceștia învață să își procure singuri hrana, dar rămân sub supravegherea lor încă aproape o lună după ce au părăsit cuibul, stând pe ramurile din împrejurimi, apoi năpârlesc și încep să hoinărească singuri. Puii din prima pontă părăsesc cuibul în Republica Moldova la începutul lunii iunie, în Ucraina de la 10 iunie până la 10 iulie, în regiunea Moscovei  de la 14 iunie până la 12 iulie, iar în nord-vest Rusiei de la 26 până la 14 iulie. Pontele mai târzii (la sfârșitul lunii iunie și începutul lunii iulie) și corespunzător plecarea mai târzie a puilor din cuib la mijlocul și sfârșitul lunii iulie ar trebui atribuită probabil pierderii primelor ponte normale și posibil celor ulterioare.

Succesul reproductiv este variabil, dar destul de ridicat. Moreau citează un succes de 78% a puilor de șase-șapte zile în Perche din Normandia. Într-un loc de studiu din Belgia, din 84 de ouă depuse de pitulicile sfârâitoare într-un an în 14 cuiburi au eclozat și au părăsit cuibul 66 de pui (un succes reproductiv de 79%), iar în al doilea an succesul reproductiv (numărul de pui care au părăsit cuibul) a fost de  31%-58%; într-un alt studiu din Elveția au supraviețuit 46,9% din puii din cuiburi pe o perioadă medie de 31 de zile, prădarea cuiburilor reprezentând 79% din toate cuiburile pierdute. Deoarece cuibărește pe pământ, condițiilor meteorologice nefavorabile, mai ales perioadele ploioase lungi, dar și prădarea, pot afecta succesul cuibăritului.

Pitulicea sfârâitoare atinge maturitatea sexuală la vârsta de un an. Longevitatea este în general de 1-4 ani. Longevitatea maximă observată în libertate a exemplarelor inelate este de 10 ani și 2 luni.

Deplasările sezoniere

Pitulicea sfârâitoare este o pasăre migratoare. Iernează în pădurile tropicale din Africa subsahariană. Populațiile europene traversează Marea Mediterană în principal între Italia și Marea Egee (doar un număr mic traversează pe la capătul vestic) de la jumătatea lui iulie, însă migrația de toamnă are loc în principal în august. Majoritatea părăsesc nord-vestul Europei la jumătatea lui septembrie, puțin mai târziu în estul Europei, reflectând probabil plecarea mai întârziată din locurile de cuibărit din Rusia, pasajul principal în vestul Rusiei are loc de la mijlocul lui septembrie până la jumătatea lui octombrie; trece în pasaj prin Grecia, Albania și nord-vestul Turciei pe tot parcursul lunii octombrie și până la sfârșitul lui octombrie în Malta; doar un număr mic este înregistrat în Egipt și nord-vestul Libiei, sugerând că multe se deplasează din sudul Europei spre sudul Saharei în zbor unic, fără popasuri. Sosește în Nigeria și Camerun la sfârșitul lui august, în Burkina Faso la începutul lui septembrie, în Coasta de Fildeș și spre est până în nordul Republicii Democrate Congo și Gabon în octombrie; ajunge în Sierra Leone în noiembrie și în număr mic în Liberia în decembrie. În est pasajul continuă în sud-vestul Rusiei și Iran în octombrie, este rară în pasaj în Emiratele Arabe Unite în septembrie și la începutul lui octombrie, sosește în Etiopia (unde este rară) în noiembrie și este adesea numeroasă în pasaj în vestul Sudanului; populația care iernează în sudul Somaliei este prezentă de la jumătatea lui octombrie până la începutul lui aprilie.

Pasajul de primăvară spre locurile de cuibărit începe în martie, dar majoritatea pleacă din aprilie până la mijlocul lui mai. Cele care trec în pasaj în special prin traseul vestic de migrație toamna, pleacă în majoritate din vestul Africii de la sfârșitul lui martie, continuând până la începutul lui mai în nordul Ghanei. Este rară în Burkina Faso, Mali și Senegal și absentă în majoritatea Saharei, inclusiv în Mauritania; comună și larg răspândită în aprilie în Maroc spre est până în nordul Tunisiei și nordul Libiei, pe care le traversează după cum se pare în zbor unic; trece în pasaj variabil prin nordul Egiptului și prin întreaga Arabie de la începutul lui aprilie până la începutul lui mai. Trece în pasaj prin sudul Europei mai ales de la mijlocul lui aprilie și sosește în locurile de cuibărit din vestul și centrul Europei în a doua jumătate a lui aprilie, primele păsări sosesc în Finlanda și în partea europeană a Rusiei la începutul lui mai. Masculii sosesc și își stabilesc teritoriul de cuibărit cu o săptămână înainte de femele.

Apariții accidentale au fost înregistrate în timpul vagabondajului în centrul Siberiei, Japonia, Seișele (inclusiv în insulele Aldabra și Amirante), Madeira, Islanda, insulele Feroe, Portugalia și Kuweit.

România și Republica Moldova

În România și Republica Moldova pitulicea sfârâitoare este o specie comună, oaspete de vară. În România trecerile spre nord, în zona de coastă a Mării Negre, au loc în aprilie, iar cele de toamnă se prelungesc până în octombrie. În zonele de clocit, populațiile ce rămân în România sunt prezente începând din prima decadă a lunii aprilie în sudul extracarpatic, iar în interiorul Carpaților ajung în a doua decadă sau chiar în a treia a lunii aprilie. Plecările spre sud au loc începând de la sfârșitul lunii august, începutul lunii septembrie.

După Dombrowski pitulicea sfârâitoare sosește de regulă în România abia la finele lui aprilie ori începutul lui mai și părăsește țara în septembrie.

Data sosirii și plecării pitulicii sfârâitoare în România după Dombrowski (1912).

În Republica Moldova pitulicea sfârâitoare sosește primăvara la sfârșitul lunii aprilie, iar la sfârșitul lunii septembrie până la mijlocul lui octombrie migrează în ținuturile sudice la iernat. După Averin și Ganea pitulicea sfârâitoare sosește în Moldova în a doua decadă a lunii aprilie. Cea mai timpurie sosire a acestor păsări a fost înregistrată la 8 aprilie 1968 (ocolul silvic din Lozova din raionul Nisporeni); în 1960, în livada colhozului "Fructovîi Donbass" din raionul Dubăsari la 12 aprilie; în 1956 la stația agrobiologică a Institutului Pedagogic de la Tiraspol la 16 aprilie. Toamna plecările spre sud încep la sfârșitul lunii septembrie și continuă până la jumătatea lunii octombrie. În timpul pasajelor pitulicile sfârâitoare sunt mai puține față de alte specii de pitulici.

Data apariției pitulicilor sfârâitoare în Republica Moldova.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN). În unele locuri este numeroasă.

Populația cuibăritoare din Europa este estimată la 7.060.000-11.100.000 perechi, ceea ce echivalează cu 14.100.000-22.100.000 de indivizi maturi. Europa formează circa 80% din arealul global, astfel încât o estimare foarte preliminară a mărimii populației globale este de 17.600.000-27.600.000 indivizi maturi, deși este necesară o validarea ulterioară a acestei estimări. Cele mai mari populații se află în Rusia, Ucraina, Bielorusia, Letonia și Polonia. În nordul și vestul Europei, specia a suferit un declin numeric între 1980 și 2013, drept urmare întreaga populație a fost afectată, dar actual este stabilă.

În România se estimează că efectivul acestei specii este reprezentat de 250.000-700.000 de perechi cuibăritoare, și această populație este considerată a fi stabilă. În Republica Moldova este o specie comună cu efectiv moderat, constant, estimat la 8-12 perechi /10 ha. Populația din Republica Moldova este estimată la 4.000-6.000 de perechi cuibăritoare.

Există unele dovezi a expansiunii în nordul arealului, în Norvegia și Finlanda, dar această extindere este considerată în general că este limitată de temperaturile de la începutul verii, și coincide cu ameliorarea climatică de la începutul anilor 1960. Începând cu anii 1980 cuibărește anual și în număr tot mai mare în Irlanda.

Sunt observate fluctuații importante, specia poate să fie într-un an frecventă într-o pădure și rară în anul următor fără vreo modificare a pădurii sau a structurii acesteia, apoi revine la densitățile inițiale în alt an. Probabil acest lucru este legat de condițiile de iernare sau de pasaj. Variațiile efectivilor sunt mai pronunțate în biotopurile mai puțin favorabile.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Referințe

Legături externe

 Pitulice sfârâitoare Phylloscopus sibilatrix. SOR
 Pitulice sfârâitoare  / Phylloscopus sibilatrix. RomBird
 Wood Warbler   Phylloscopus sibilatrix. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Wood Warbler Phylloscopus sibilatrix. eBird
 Wood Warbler (Phylloscopus sibilatrix). BirdGuides
 Pouillot siffleur Phylloscopus sibilatrix - Wood Warbler. Oiseaux.net
 Pouillot siffleur Phylloscopus sibilatrix - Wood Warbler. Photos, Oiseaux.net.
 Пеночка-трещотка Phylloscopus sibilatrix (Bechstein, 1793). Птицы Казахстана
 Phylloscopus sibilatrix (Bechstein, 1793) - Пеночка-трещотка. Позвоночные животные России

Phylloscopus
Păsări din România
Păsări din Republica Moldova

Pitulice sfârâitoare


Las Asambleas del Partido Republicano de 2012 en Alaska se hicieron el 6 de marzo de 2012 en el llamado Supermartes. Las Asambleas del Partido Republicano fueron unas asambleas, con 27 delegados para elegir al candidato del partido Republicano para las elecciones presidenciales de Estados Unidos de 2012. En el estado de Alaska estaban en disputa 27 delegados.

Elecciones

Resultados

Véase también
 Primarias presidenciales del Partido Republicano de 2012

Referencias

Enlaces externos
 Destino 2012 en Univision (en español)
 Calendario de las asambleas en Alaska (en inglés)
 Asambleas y asambleas en CNN (en inglés)
 Candidatos a las Asambleas (en inglés)

2012
Alaska


Die internationale Anerkennung des Staates Palästina bedeutet eine Willenserklärung anderer Staaten, einen palästinensischen Herrschaftsverband als "Staat" im Sinne des Völkerrechts anzuerkennen.

Die Entscheidung, ob ein Staat einen anderen Staat als Völkerrechtssubjekt anerkennen will, liegt grundsätzlich im freien Ermessen eines jeden Staates.

Von den 193 Mitgliedstaaten der Vereinten Nationen haben  (72 %) den Staat Palästina als unabhängigen Staat anerkannt. Die Gesamtbevölkerung dieser Staaten beträgt mehr als 5,5 Milliarden Menschen, was in etwa 80 % der Weltbevölkerung entspricht. Seit dem 29. November 2012 (UN-Resolution 67/19) hat der Staat Palästina den Status eines Beobachterstaats bei den Vereinten Nationen. Durch diese Aufwertung des völkerrechtlichen Status Palästinas erhielten die Palästinenser Zugang zum Internationalen Strafgerichtshof und weiteren Unterorganisationen der UN. Seit 2011 ist der Staat Palästina außerdem Vollmitglied der UNESCO. Ein Antrag der PLO auf Aufnahme des Staates Palästina in die WHO scheiterte 1989, nachdem die USA ankündigten, im Falle der Aufnahme Palästinas die Finanzierung einzustellen.

Die Frage der internationalen Anerkennung des Staates Palästina und eines Staates Israel (Zweistaatenlösung) steht im Mittelpunkt des Israelisch-Palästinensischen Konflikts.

Anerkennung

Durch UN-Mitgliedstaaten
Die folgende Liste umfasst alle  Mitgliedstaaten der Vereinten Nationen, welche den von der PLO am 15. November 1988 in Algier ausgerufenen Staat Palästina als unabhängigen Staat anerkennen.

Durch UN-Nichtmitgliedstaaten
Der , der bei den Vereinten Nationen Beobachterstatus besitzt, verwendet seit Januar 2013 die Bezeichnung "Staat Palästina" in Dokumenten und führt seit Abschluss des Staatskirchenvertrags im Januar 2016 seine diplomatischen Beziehungen mit dem Staat Palästina anstelle der PLO fort. Zu Israel werden seit 1994 diplomatische Beziehungen gepflegt.

Die , welche kein Mitglied der Vereinten Nationen ist und von der Mehrzahl der UN-Mitgliedsstaaten nicht anerkannt wird, erkennt den Staat Palästina ebenfalls an.

Durch ehemalige Staaten
Der Staat Palästina war von mehreren inzwischen nicht mehr bestehenden oder umbenannten Staaten (u. a.  und , , , , ) anerkannt; teilweise erkennen auch die entsprechenden Nachfolgestaaten den Staat Palästina an (zum Beispiel Serbien und Russland, aber nicht Kroatien und die baltischen Staaten). Auch die  hatte am 18. November 1988 ihre Anerkennung ausgesprochen.

Nichtanerkennung

Durch UN-Mitgliedstaaten
Folgende 55 Mitgliedstaaten der Vereinten Nationen haben Palästina bisher nicht als Staat anerkannt.

Durch UN-Nichtmitgliedstaaten

Anerkennungsempfehlungen durch Parlamente
Im Vereinigten Königreich, in Spanien, Frankreich, Irland und Portugal wurden 2014 von den Parlamenten Anerkennungsempfehlungen ausgesprochen, denen die jeweiligen Regierungen jedoch bisher nicht folgten. Das EU-Parlament erklärte im Dezember 2014, dass es die Anerkennung durch Mitgliedsstaaten "in Verbindung mit fortgesetzten Friedensverhandlungen" unterstütze.

Siehe auch
 Liste der Gebiete mit begrenzter Anerkennung als Staat

Literatur
 Landeszentrale für politische Bildung Baden-Württemberg: Die Geschichte Palästinas. Letzte Aktualisierung: Februar 2023. Volltext.

Einzelnachweise

Palastina
Liste (Internationale Politik)
Politik (Palästina)
!
Nahostkonflikt

Internationale Anerkennung des Staates Palästina


Uman is a town in central Ukraine.

Uman may also refer to:

Places
Uman Raion, Ukraine
Uman Island, Federated States of Micronesia
Uman, Federated States of Micronesia, a municipality
Umán, a city in Mexico
Umán Municipality, a municipality in Mexico
Umán railway station
Uman (Peru), a mountain in Peru

Other uses
 Uman language, an extinct language of Brazil
 SS Uman, ship

See also
Oman, a country on the Arabian Peninsula

Uman (disambiguation)


Die römisch-katholische Pfarrkirche Liebfrauen ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in Bocholt im Kreis Borken (Nordrhein-Westfalen).

Geschichte von Kirche und Kloster
Die ehemalige Minoritenkirche wurde 1786–1792 errichtet. Die Minoriten der Kölner Minoritenprovinz erhielten 1785 die Erlaubnis zum Kirchbau unter der Voraussetzung, dass sie vorher ein Gymnasium eröffneten. Das Kirchengebäude brannte 1945 vollkommen aus und wurde bis 1955 wiederhergestellt.

Die Minoriten hatten sich 1625 in Bocholt niedergelassen; es war die erste Klostergründung der Ordensprovinz seit der Reformation.1628–1630 wurden die Konventsgebäude errichtet und mit der Renovierung der übernommenen Klosterkirche begonnen. Von Bocholt aus gründeten die Minoriten Missionsstationen in der Diaspora, so 1651 in Zwillbrock, 1672 in Aalten, Dinxperlo und für kurze Zeit in Achterhoek, außerdem in Suderwick, Hemden und Oldenkott. Im Zuge der Säkularisation wurde das Gymnasium 1809 wegen Mangels an Schülern und Lehrern geschlossen, am 11. Dezember 1810 wurde das Kloster aufgehoben.

Architektur und Ausstattung
Die schlichte Saalkirche aus Backstein hat einen eingezogenen Chor mit 3/8-Schluss. 1912/1913 wurde das Gebäude durch Wilhelm Sunder-Plassmann um einen großen Wandpfeilersaal mit Turm nach Norden erweitert.
 Der Hochaltar mit Weinrankenreben entstand am Ende des 17. Jahrhunderts.
 Das Altargemälde mit der Darstellung der Immaculata wurde wohl in der Mitte des 18. Jahrhunderts von dem Münsteraner Maler Johann Anton Kappers (1707–1762) nach einer Stichvorlage von Sebastiano Conca gemalt.
 Die Kanzel wurde aus der Warendorfer Marienkirche übernommen.
 Die Fenster wurden von 1969 bis 1976 von Joachim Klos angefertigt.

Orgel
Die Orgel wurde 1979 von der Orgelbauwerkstatt Johannes Klais in Bonn nach einer Disposition von Hans Gerd Klais und Heinrich Stockhorst (Domorganist in Münster) erbaut. Das Schleifladen-Instrument hat 38 Register (2.536 Pfeifen) auf drei Manualen und Pedal. Die Spieltrakturen und die 6-fache Setzeranlage sind mechanisch, die Registertrakturen sind elektrisch.

 Koppeln: I/II, III/I, III/II, I/P, II/P, III/P

Glocken
Im Turm befinden sich vier Bronze-Glocken.

Literatur
 Ursula Quednau (Red.): Dehio-Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler, Nordrhein-Westfalen II: Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin / München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2, S. #.

Einzelnachweise

Bocholt
Liebfrauen
Kirchengebäude in Bocholt
Bocholt, Liebfrauen
Bocholt, Liebfrauen
Bocholt, Liebfrauen
Bocholt, Liebfrauenkirche
Barocke Kirche
Barockbauwerk in Nordrhein-Westfalen
Bocholt

Liebfrauenkirche (Bocholt)


Yenice, Adana ilinin Yüreğir ilçesine bağlı mahalle.

Tarihçe
Yenice ünlü oyuncu, senarist ve yönetmen Yılmaz Güney'in doğduğu yerdir. Seyithan (Toprağın Gelini) Filmi burada çekilmiştir.

Coğrafya
Adana iline 27 km, Karataş ilçesine 24 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Yüreğir'in mahalleleri

Yenice, Yüreğir


Far Eastern Economic Review (omtalt som The Review eller FEER) var et engelsk asiatisk nyhedsmagasin etableret i 1946, der blev udgivet i Hongkong. Den sidste udgave udkom i december 2009. Det Hongkong-baserede magasin blev oprindeligt udgivet ugentligt. På grund af økonomiske vanskeligheder blev bladet omdannet til en månedlig udgivelse i december 2004 og skiftede samtidig indretning, således at de fleste artikler blev skrevet af freelancere, der havde ekspertise inden for et givet felt, f.ex. økonomer, politikere, socialforskere.

FEER dækkede en række emner, herunder politik, handel, økonomi, teknologi, sociale og kulturelle spørgsmål i hele Asien, med fokus på Sydøstasien og Storkina.

Referencer

Etableret i 1946
Ophørt i 2009
Tidsskrifter
Virksomheder fra Hongkong
Medievirksomheder fra Kina

Far Eastern Economic Review


Sindemia global refere-se às interações entre as pandemias de desnutrição, de obesidade e de mudanças climáticas, problemas de saúde pública que coexistem na maioria dos países do mundo atualmente. A partir da combinação e da sinergia entre as pandemias, são produzidas consequências tanto para a saúde humana quanto para o meio ambiente. O conceito foi divulgado no relatório "A Sindemia Global da Obesidade, da Desnutrição e das Mudanças Climáticas", elaborado pela Comissão de Obesidade The Lancet em 2019.

A desnutrição, a obesidade e as mudanças climáticas, quando combinadas, constituem uma sindemia visto que coexistem no tempo e espaço, bem como compartilham determinantes, como aqueles presentes nos sistemas de alimentação, transporte, desenho urbano e uso do solo. Os fatores que compõem a sindemia global ainda interagem entre si, produzindo sequelas complexas.

As pandemias de desnutrição e obesidade são formas da má nutrição, que também inclui carências nutricionais específicas, sobrepeso e doenças crônicas não transmissíveis. Há um amplo reconhecimento de que o sistema agroalimentar global impulsiona a má nutrição, além de ser um dos principais contribuintes para mudanças climáticas, uso da terra, poluição da água e do ar - gerando cerca de 25 - 30% das emissões de gases do efeito estufa , sendo a produção de gado a principal responsável pelas emissões.

Relação entre sistemas alimentares e sindemia global

Sistemas alimentares são formados por um conjunto de fatores do processo alimentar, desde as etapas de produção, processamento e distribuição até o consumo de alimentos e o seu impacto socioeconômico e ambiental. Contribuem no desdobramento de adversidades climáticas e ambientais da mesma forma que são, também, afetados por estas.

Considera-se um sistema alimentar sustentável aquele que, além de reconhecer o acesso à alimentação como direito fundamental, possui a capacidade de manter-se por longo prazo sem comprometer ecossistemas , economias e a segurança alimentar e nutricional dos indivíduos.

Os sistemas alimentares dominantes possuem íntima relação com o padrão de consumo alimentar dos indivíduos. Do mesmo modo que o sistema alimentar disponibiliza os alimentos para o consumo, compondo a dieta e as preferências alimentares, estas criam demandas que direcionam os sistemas alimentares. Assim, as preferências alimentares são responsáveis por guiar o processo de produção, fomentando um sistema alimentar específico.

O sistema alimentar dominante decorre de escolhas políticas e econômicas, que moldam os sistemas naturais e resultam nas pandemias de obesidade, de desnutrição e de mudanças climáticas predominantes em todo o mundo. A interação simultânea dos fatores que constituem a sindemia global tem como efeito a influência mútua entre eles. Eventos climáticos podem, por exemplo, afetar a agricultura e a segurança alimentar de uma ou mais populações. Da mesma forma, a desnutrição na infância está associada a maior risco de incidência de obesidade e doenças crônicas não transmissíveis na idade adulta.

No Brasil
De acordo com a Pesquisa de Orçamentos Familiares (POF) realizada nos anos de 2017 e 2018 no Brasil, 4,9% da população (10,3 milhões de pessoas) viviam sob condições de insegurança alimentar grave. Paralelamente, dados da Pesquisa Nacional de Saúde (PNS) realizada em 2019 mostram que 25,9% da população acima de 18 anos (41,2 milhões de pessoas) estavam obesas.

A associação entre má nutrição e alimentação não saudável culminam no avanço das Doenças Crônicas Não Transmissíveis (DCNT) e resultam em impacto socioeconômico negativo, através de gastos despendidos com sistemas de saúde que são sobrecarregados pelas duas vias.

Além disso, a insustentabilidade do sistema de produção de alimentos atual está intimamente ligada à emissão de gases de efeito estufa, que contribuem diretamente para as mudanças climáticas.

Saúde
Mudanças climáticas
Desnutrição

Sindemia global


Le Tank Medium No. 2 Experimental Vehicle FV4202 connu plus tard sous le surnom de Centurion de 40 tonnes est un banc d'essai roulant fabriqué par la société britannique Leyland Motors entre 1955 et 1956 pour valider certains concepts du FVRDE qui seront mis en œuvre quelques années plus tard sur le char de combat FV4201 Chieftain.

Histoire
Au milieu des années 1950, le Fighting Vehicles Research and Development Establishment (FVRDE) établi un ensemble de spécifications techniques relatives au Medium Gun Tank ; le projet de futur char britannique devant succéder au char Centurion.
Trois exemplaires du FV4202 furent commandés à Leyland Motors et construit par ce dernier entre 1955 et 1956 sur base de pièces détachées de Centurion.
Après les essais, un exemplaire fut envoyé au musée des blindés de Bovington, un autre servi à l'école militaire technique de Bordon pour simuler un blindé en panne à dépanner et le dernier aurait fait partie d'un lot de Centurion vendu à Israël.

Caractéristiques techniques
Le FV4202 reprend un grand nombre de composants déjà présent sur le char Centurion tels que les chenilles, les suspensions, les trappes, les phares, les coffres de rangement du lot de bord, le viseur, le tourelleau, les lance-pots fumigènes, etc ...

Le FVRDE spécifiait que le Medium Gun Tank devait avoir une masse en ordre de combat inférieure à 45 tonnes (le Centurion dépassant les 50 tonnes). Pour gagner du poids, le FV4202 possède un châssis raccourci, comportant cinq paires de galets de roulement, afin de limiter le poids de ceux-ci et la hauteur du char, les galets de roulement ont un diamètre de  contre  sur le Centurion. Les chenilles sont une variante moins large des premiers modèles de chenilles employés par les premiers modèles de Centurion.
La deuxième spécificité du FVRDE portait sur l'adoption d'un siège très incliné permettant une position allongée du pilote, ce qui permit au passage de réduire la hauteur de la caisse et donc d'alléger cette dernière.
Le moteur Rolls-Royce Meteorite est une version raccourcie à huit cylindres (V8) et à injection directe du moteur V12 Rolls-Royce Meteor employé sur le Centurion. Le Meteorite développe une puissance de  () à  et est accouplé à la boîte de vitesses manuelle Merritt-Brown V52 conçue à l'origine pour le Vickers Medium Cruiser Tank Mk. I, un char cruiser qui n'a jamais dépassé le stade de maquette en bois.

Afin d'offrir une protection balistique supérieure à celle du Centurion, l'avant de la tourelle du FV4202 est très profilée de façon à faire ricocher les obus. Elle ne comprend pas de masque visible, ce dernier étant situé sous blindage, derrière la fente servant d'orifice au canon, ce qui permet d'éviter un éventuel blocage de l'élévation du canon par de la ferraille du champ de bataille coincée entre le masque et la carapace de la tourelle.
Le canon devait être une version modifiée du QF 20 pounder employant des munitions en deux fardeaux.

Apparition dans les jeux vidéo
Le FV4202 apparaît dans les jeux vidéos World of Tanks, World Of Tanks Blitz et War Thunder.

Articles connexes
 Centurion (char)
 FV4201 Chieftain
 Vickers Mk. 1

Notes et références

Liens externes

Char de la guerre froide
Char britannique

FV4202


Ölmühle ist ein Gemeindeteil des Marktes Dentlein am Forst im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geographische Lage
Die Einöde Ölmühle liegt etwa einen Kilometer südlich der Ortsmitte von Dentlein und etwas weniger bachaufwärts der ersten Häuser von linksseits Großohrenbronn und rechtsseits der Erlmühle am rechten Ufer des auch Erlbach genannten, südwärts zur Sulzach laufenden Leitenbachs. Der von einer kleinen östlichen Bachschlinge halb umrundete Ort hat zwei Hausnummern und einige landwirtschaftliche Nebengebäude. In der Bachmulde grenzen Wiesen an den auf etwa  liegenden Ort, gegenüber entwässert eine Teichkette in den Bach, westwärts liegt etwas Feldflur an, hinter der aber schon bald der Dentleiner Forst einsetzt.

Ein Wirtschaftsweg führt nach Kleinohrenbronn zur Kreisstraße AN 52 (0,6 km südwestlich) bzw. zur AN 53 (0,7 km nordöstlich), die nach Dentlein (1 km nördlich) bzw. nach Erlmühle (0,7 km südlich) verläuft.

Geschichte
Der Ort lag ursprünglich im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Feuchtwangen. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.
Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde die Ölmühle dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Dentlein zugeordnet.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Ursula (Dentlein am Forst) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Raphael (Großohrenbronn) gepfarrt.

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Dentlein am Forst)
Ort im Landkreis Ansbach
Wassermühle im Landkreis Ansbach
Einzelsiedlung
Dentlein am Forst
Bauwerk in Dentlein am Forst
Mühle in Europa

Ölmühle (Dentlein am Forst)


"ද ස්ටාර් ස්ප්‍රැන්ග්ල්ඩ් බැනර්" යනු ඇමරිකානු එක්සත් ජනපදයෙහි ජාතික ගීයයි.

1814 නිබන්ධන
1814 දී එක්සත් ජනපදය
ඇමරිකානු දේශමාමක ගී
බැල්ටිමොර්, මේරිලන්ඩ් හී ඉතිහාසය
1812 යුද්ධයේදී මේරිලන්ඩ්
ජාතික ගී
එක්සත් ජනපදයෙහි ජාතික සංකේත

ද ස්ටාර් ස්ප්‍රැන්ග්ල්ඩ් බැනර්


Joseph Kerman (3 de abril de 1924 − 17 de marzo de 2014) fue un musicólogo estadounidense.

Breve introducción
Joseph Wilfred Kerman nació el 3 de abril de 1924.
Fue un crítico y musicólogo estadounidense, uno de los más importantes de su generación. Su libro de 1985 "Contemplating music: Challenges to musicology" es una especie de historia social en el ámbito de la musicología y de los musicólogos, donde aparecen todos los americanos que se dedican a esta profesión. Este libro fue definido por Philip Brett (profesor emérito de Musicología de la Universidad de California, Berkeley) en el Diccionario Grove de la Música y músicos como 'un momento decisivo para esta disciplina'.

Biografía
Kerman era el hijo de un periodista estadounidense, nació en Londres y estudió en la universidad de Nueva York y en la Universidad de Princeton, donde recibió su doctorado en 1950.Durante su estancia en Princeton estudió con Oliver Strunk, Randall Thompson y Carl Weinrich y escribió su tesis doctoral sobre el madrigal isabelino.

De 1949 a 1951 enseñó en Westminster Choir College de Princeton. En 1951 comenzó a formarse en la Universidad de California, en Berkeley donde se convirtió en profesor titular en 1960 y fue presidente del departamento de música de 1960 a 1963.Fue nombrado profesor de música en la Universidad de Oxford en 1971, cargo que ocupó tres años más. Volvió a Berkeley, donde de nuevo se hizo presidente del departamento de música, desde 1991 hasta 1994, año en el que se jubiló.
Entre sus numerosos campos de investigación se cuentan los de la ópera, la música isabelina (especialmente Byrd), Beethoven y Verdi. Kerman ha expresado de una forma vigorosa la discutida opinión de que la musicología debe participar de la crítica.
Basó su primer libro, Opera as Drama(1956), en una serie de ensayos escritos para The Hudson Review desde 1948. Este expresa la opinión de Kerman, que la historia de la ópera es la clave y proporciona la base para la estructuración de los textos del libretista (que expresa la narración) y la música del compositor (que expresa las emociones de la historia), y ha sido publicado en varios idiomas y ediciones múltiples. De Kerman, el valor de una ópera como drama se debilita cuando hay una desconexión entre percepción de texto y la música.

Entre las óperas Kerman discute en el libro Tosca de Puccini que se describe como una "sorpresa poco en mal estado".Su tesis doctoral sobre madrigales isabelinos fue publicado en 1962 y se destacó por la contextualización en la anterior tradición madrigal italiana. Él mantuvo un interés en el Inglés madrigal compositor William Byrd a lo largo de su carrera, escribió varias monografías apreciadas en su trabajo.

También escribió diversas monografías y artículos en las obras de Beethoven y con su esposa, Vivian Kerman, escribió el libro de texto ampliamente usado, "Listen" (Escucha), que fue publicado por primera vez en 1972 y ahora en su 6 ª edición.
Kerman, desde 1977 escribió regularmente para The New York Review of Books y fue editor fundador de la revista, Música del Siglo XIX. En 1985 publicó su historia y crítica de la musicología tradicional, contemplando Música: Desafíos de la Musicología, donde argumentó que el aislamiento intelectual de los teóricos musicales y musicólogos, y su planteamiento excesivamente positivista había dificultado el desarrollo de la crítica musical seria. Se describe en el Diccionario Grove de la Música y músicos como "un momento decisivo en el campo" el libro ha sido demostrado como ayudando a dar forma a una "nueva musicología" que está dispuesto a comprometerse con la teoría feminista, la hermenéutica, los estudios misteriosos, y el posestructuralismo.

En su libro de 1994 se recogen ensayos críticos escritos por Kerman de la década de 1950 "escribir todas estas", que toma su título de una frase en una de las canciones de William Byrd.
De 1997 a 1998 Kerman ocupó la Cátedra Charles Eliot Norton Presidente Memorial en la Universidad de Harvard, allí dio una sucesión de conferencias en las cuales insistía en la importancia de acercarse a los textos musicales y las interpretaciones mediante una "lectura atenta" semejante a la utilizada en los estudios literarios, (tema importante en muchos de sus escritos). En 1998 fueron publicadas las conferencias Norton como Conversaciones Concierto. Joseph Kerman fue seleccionado miembro de honor de la Royal Academia de Música en 1972, miembro de la Academia Americana de las Artes y las Ciencias en 1973, y miembro de la Sociedad filosófica Americana en 2001.Él también recibió la ASCAP, considerado Premio por su excelencia en la escritura de la música en 1981 y 1995, y el Premio Otto Kinkeldey de la Sociedad Americana de Musicología de una importante obra de conocimiento musicológico en 1970 y 1981.

Obras
 Opera as Drama (1956)
 The Elizabethan Madrigal (1962)
 The Beethoven Quartets (1967)
 The Kafka Sketchbook(1970)
 The Masses and Motets of William Byrd (1980)
 The New Grove Beethoven (1983) (con Alan Tyson)
 Contemplating Music: Challenges to Musicology (1985)
 Write All These Down: Essays on Music (1994)
 Concerto Conversations (1998)
 The Art of Fugue: Bach Fugues for Keyboard,1715-1750 (2005)
 Opera and the Morbidity of Music (2008)

"LISTEN"

Otra de sus obras es 'Listen' (1972) en colaboración desde la 4ª edición con Gary Tomlinson que habla de historia de la música.

Críticas a la musicología de su tiempo

- A los transcriptores y "editores" de la música (estudios de los TEXTOS): su labor no puede quedarse en la mera presentación de sus materiales sin "interpretarlos" después de tanto trabajo.
- A los historiadores (estudios de los CONTEXTOS): Acumulan conocimientos y documentos sin un fin claro, porque tampoco "interpretan" críticamente los materiales recopilados
- A los teóricos y analistas musicales: cada vez se distanciaban más de la comunicación de sus trabajos ocultos tras una jerga prácticamente crítica e inasequible.

Referencias

Alumnado de la Universidad de Nueva York
Alumnado de la Universidad de Princeton
Musicólogos de Estados Unidos
Críticos de arte de Estados Unidos
Profesores de la Universidad de California en Berkeley
Profesores de la Universidad de Harvard
Nacidos en Londres

Joseph Kerman


In grammar, the sociative case is a grammatical case in the Hungarian, Tamil, and Malayalam languages that can express the person in whose company (cf. Latin ) an action is carried out, or to any belongings of people which take part in an action (together with their owners).

Hungarian
In Hungarian, this case is denoted by the suffixes -stul and -stül, depending on vowel harmony. This case is archaic and nowadays the instrumental-comitative case is usually used instead. Nevertheless, it can be used also in modern Hungarian to express a slight pejorative tone against a person. Here are a few examples:

 Karácsonykor egy fillér nélkül, kölyköstül állított be az anyósához "Without a dime, she wound up in her mother-in-law's house at Christmas with her kids"

The use of the sociative case kölyköstül ("with her kids") signifies the speaker's contempt. The case appears also in some commonly used expressions, which survived the general obsolescence of the sociative case:

 Ruhástul ugrott a medencébe "He jumped into the pool with his clothes on"
 A fenevad szőröstül-bőröstül felfalta a védtelen kis nyuszit "The monster devoured the helpless little bunny neck and crop"

Tamil
In Tamil, the sociative case takes the endings  () or  (). It is related to the instrumental case but not identical to it. In contrast to the sociative case, the instrumental case usually denotes the means of action and takes the ending  ().

External links
 Hungarian Gyerekestül versus Gyerekkel ('with [the] kid') by Fekete, István
 The Tamil Case System, by Harold F. Schiffman

Grammatical cases
Hungarian grammar

Sociative case


Gülşah, yönetmenliğini Orhan Aksoy'un üstlendiği, başrollerini Gülşah Soydan, Hülya Koçyiğit ve Cemil Şahbaz'ın paylaştığı 1975 yapımı Türk komedi filmidir.

Filmde, eve gelen dadıları sevmeyen annesiz küçük bir kız çocuğunun öyküsü anlatılmaktadır.

Konusu
Küçük bir çocuk olan Gülşah, ona bakması için tutulan dadıların korkulu rüyasıdır. Annesiz büyüyen Gülşah, eve getirilen tüm dadıları yaptığı oyunlarla kaçırır. Babası son olarak Zeynep adında bir kadın ile anlaşır. Zeynep'e de daha önceki dadılara yaptığı şakaları yapan Gülşah beklenmedik bir durumla karşılaşır. Zeynep, kendisine yapılan tüm şakaların üstesinden gelmeyi başarır. Zeynep evde kaldıkça ona iyice alışan Gülşah, bir süre sonra Zeynep'in dadısı değil annesi olmasını ister. Babasının ise anne adayı olarak düşündüğü başka biri vardır.

Oyuncular

 Gülşah Soydan - Gülşah
 Hülya Koçyiğit - Zeynep
 Cemil Şahbaz - Metin
 Nil Burak - Füsun
 Münir Özkul - Dede
 Neriman Köksal
 Sami Hazinses - Aşçı Musa
 Cevat Kurtuluş - Uşak Rüstem
 Mürüvvet Sim - Dadı Melahat

Kaynakça

1975 çıkışlı Türk filmleri
Orhan Aksoy'un yönettiği filmler
Türk komedi filmleri
Ahmet Üstel'in senaryosunu yazdığı filmler
Selim Soydan'ın yapımcısı olduğu filmler
Gülşah Film filmleri
Türk çocuk filmleri
1970'lerde Türkçe filmler
Çetin Tunca'nın görüntülediği filmler
1975 çıkışlı komedi filmleri
Konusu İstanbul'da geçen filmler
Konusu Antalya'da geçen filmler
Antalya'da çekilmiş filmler

Gülşah (film)


Sağlıklı insanların somatik hücrelerinde 46 kromozom bulunur. Dişideki 23 çift kromozom, mayoz bölünmede 22A+X şeklinde belirir. Yani her bir yumurta 22 otozom ve bir X kromozomuna yani gonozoma sahiptir. Erkekte ise, 46 kromozom mayoz sırasında 22 çifti birbirlerine benzer kromozomlar ve bir çifti de birbirine eş olmayan büyük bir X kromozomu ile daha küçük bir Y kromozomu şeklinde belirir. Yani meydana gelen spermatozoonlar 22A+X ve 22A+Y genomlarına sahiptir.

İşte bu X ve Y kromozomları eşeyi tayin eden, eşey hücrelerinde bulunan kromozomlardır ve bunlara eşey kromozomları ya da gonozomlar denir. Sperm hücrelerinin yarısı X, yarısı da Y kromozomu taşır.

Genetikte 1912 yılında Tomas Morgan tarafından yeni bir dönem başlatılmıştır. Morgan, sirke sineği olan Drosophila melanogaster'in genetik çalışmalar için çok avantajlı olduğunu belirtmiştir. Küçük olduklarından binlercesini laboratuvarda tutmak mümkündür. Bu sinekler kısa sürede erginliğe ulaştıkları için pek çok dölü birbiri arkası takip edilebilir. Haploid sette 4, diploid sette 8 kromozomlarının bulunuşu da diğer avantajlarından biridir. Bu nedenle 46 kromozomlu insan ve diğer pek çok canlıya tercih edilmektedir. Morgan'ın Drosophila deneylerinde ilk çözmeye başladığı konu eşey tayin mekanizmasının nasıl gerçekleştiğiydi. Döllenmiş yumurtanın erkek ve dişi zigot olarak gelişmesi üzerine de araştırmalar yaptı. Mikroskobik çalışmalar erkek ve dişi hayvanların kromozom setlerinde küçük bir farklılığın olduğunu göstermiş ve X ve Y kromozomları öğrenilmiştir.

Ayrıca bakınız
 X kromozomu
 Y kromozomu
 Otozomlar

Kromozomlar

Eşey kromozomları


Bazlama (Bazlamaç) (بزلمه), Türk mutfağından bir ekşi mayalı ekmektir.

Ekmek olarak sadesi yüzyıllardır Türkler tarafından yapılır ve yenir. Farklı malzemeler kullanarak birçok farklı türü yapılabilir; kıymalı ve peynirli gibi. Özellikle Kızılcahamam ilçesinde çok meşhurdur. Sade türüne Samsun yöresinde toraman veya "pıtpıt' da denilmektedir.

Anadolu Selçuklu Devleti döneminde tüketilen ekmeklerden biridir. Anadolu Selçuklu Devleti döneminde yağlanarak servis edilirdi.

Yapılışı
Hamur bir gün önceden, ekşitmek için mayalanır ve bırakılır. Buna hamur üretme denir. Zaten önceden bulundurulan mayalık bir parça ekşi hamur sayesinde iyice mayalanan hamur sabah erkenden yoğurulur. Bir müddet dinlenmeye bırakılır. Hamurun iyice mayalanıp kabarmasından sonra oklava ile yufkadan biraz kalın olarak açılarak pişirilene şebit, daha da kalın olarak açılıp pişirilene de bazlama denir. Geleneksel olarak odun ateşinde toprak sac üzerinde pişirilir, ancak günümüzde genellikle elektrikli sac veya ocak kullanılır.

Çeşitleri

Kızılcahamam Bazlaması
Ankara Kızılcahamam Bazlamasının en önemli özelliği esnek ve yumuşak dokusunu uzun süre korumasıdır. Kızılcahamam Bazlaması üretim tarihinden itibaren 7 gün içerisinde tüketilmelidir. Bazlamanın boyutu Kızılcahamam yöresine özgüdür. Kızılcahamam Bazlamasının çapı 25–28 cm kalınlığı ise 3–4 cm arasındadır. Pişmiş bazlamanın ise net ağırlığı 380-430 g arasındadır.
Kızılcahamam Bazlaması Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Şabanözü Bazlaması
Çankırı Şabanözü Bazlaması 22 Aralık 2021 tarihinde Türk Patent ve Marka Kurumu tarafından tescillenmiş ve coğrafi işaret almıştır.

Kaynakça

Türk mutfağındaki yassı ekmekler
Türk mutfağı

Bazlama


Lošinj o Lussino es una isla istriana con actual soberanía croata ubicada en el norte del mar Adriático, en el golfo de Carnaro. Está casi al sur de la ciudad de Rijeka-Fiume y es parte del condado de Primorje-Gorski Kotar.

Los asentamientos en Lošinj incluyen Nerezine, Sveti Jakov, Ćunski, Artatore, Mali Lošinj y Veli Lošinj.

Una carretera regional corre a lo largo de la isla, existen además las conexiones de ferry a través de la isla de Cres, que incluyen Brestova-Porozina, Merag-Valbiska, Mali Lošinj-Zadar, Mali Lošinj-Pula. También hay un aeropuerto en la isla de Lussino.

Véase también
 Geografía de Croacia
 Geografía de Europa

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización de la isla

Archipiélagos e islas de Croacia

Lošinj


Gordon David Strachan /ˈɡɔrdən ˈdeɪvɪd ˈstrɑːxən/ (Edimburgo, Escocia, 9 de febrero de 1957) es un exfutbolista y entrenador escocés. Se desempeñaba como centrocampista y participó con la selección de fútbol de Escocia en dos mundiales de fútbol España 1982 y México 1986, donde anotó un gol frente a .

Como jugador, Strachan disputó 50 partidos con la camiseta de la selección escocesa y fue elegido en 1980 como mejor jugador del año en Escocia y en 1991 mejor futbolista de Reino Unido. En las filas del Aberdeen, entrenado aquel entonces por Alex Ferguson, conquistó dos Ligas escocesas (1980 y 1984), tres Copas y una Recopa de Europa. Después jugó en el Manchester United y en el Leeds United ingleses. Como entrenador, dirigió el Coventry City, el Southampton, el Celtic de Glasgow y por último el Middlesbrough.

Clubes

Jugador

Entrenador

Palmarés

Jugador

Aberdeen FC

 Premier League de Escocia: 1979-80, 1983-84
 Copa de Escocia: 1982, 1983, 1984
 Recopa de Europa: 1983
 Supercopa de Europa: 1983

Manchester United FC

 FA Cup: 1985

Leeds United FC

 Premier League: 1991-92
 Community Shield: 1992

Entrenador

Celtic FC

 Premier League de Escocia: 2005-06, 2006-07, 2007-08
 Copa de Escocia: 2007
 Copa de la Liga de Escocia: 2006, 2009

Futbolistas de la selección de fútbol de Escocia en los años 1980
Futbolistas de la selección de fútbol de Escocia en los años 1990
Futbolistas de Escocia en la Copa Mundial de 1982
Futbolistas de Escocia en la Copa Mundial de 1986
Futbolistas del Dundee Football Club
Futbolistas del Aberdeen Football Club
Futbolistas del Manchester United Football Club
Futbolistas del Leeds United Football Club
Futbolistas del Coventry City Football Club
Entrenadores de fútbol de Escocia
Entrenadores del Southampton Football Club
Entrenadores del Celtic Football Club
Entrenadores del Middlesbrough Football Club
Entrenadores de la selección de fútbol de Escocia
Deportistas de Edimburgo
Nacidos en Edimburgo

Gordon Strachan


Sara Fernández Calleja (Madrid, 19 de agosto de 1993), es una esgrimista española que compite en la modalidad de espada femenina.

Ha participado en los Campeonatos del Mundo Junior de Bakú (Azerbaiyán) (2010) Mar Muerto (Jordania) (2011) y Moscú (Rusia) (2012).

Trayectoria
Sara Fernández comenzó la práctica de la esgrima en el Club Europeo de Esgrima de Madrid cuando tenía 11 años.

Su primer oro llegó en la temporada 2008/2009 cuando logró quedar primera en el campeonato de España juvenil por equipos junto con Inés García, Paula Fernández y Marta Corral.

Desde entonces ha participado en diferentes competiciones autonómicas, estatales e internacionales, siendo su primer torneo internacional la Copa del Mundo de Göteborg (Temporada 2009/2010) donde cayó en el tablón de 64.

En la temporada 2011-2012 ha formado parte del equipo nacional absoluto de espada femenina en la Copa del Mundo "Ciudad de Barcelona", además fue  elegida para representar a España en el Mundial de esgrima juvenil que se celebró durante el mes de abril en Moscú.

Actualmente compagina la práctica de la esgrima con los estudios de ingeniería industrial en la Escuela Técnica Superior de Ingenieros Industriales de la Universidad Politécnica de Madrid.

Palmarés
Temporada 2008/2009
 Campeona de España juvenil por equipos
Temporada 2009/2010
 Campeona de España por equipos.
 Tablón de 64 en el Campeonato del mundo Junior celebrado en Bakú
 Tablón de 16 en la Copa del mundo de Dijon
 Tablón de 32 en la Copa del mundo de Burgos
Temporada 2010/2011
 Campeona de España por equipos.
 Tablón de 32 en el Campeonato del mundo Junior celebrado en el Mar Muerto
 Tablón de 16 (Noveno puesto) en la Copa del mundo de Burgos
Temporada 2011/2012
 Tablón de 64 en la Copa del mundo de Kiev
 Tablón de 32 en la Copa del mundo de Burgos
 Tablón de 64 en la Copa del mundo de Laupheim
 Tablón de 16 en la Copa del mundo de Dijon
 Tablón de 32 en la Copa del mundo de Mödling
 Tablón de 64 en la Copa del mundo de Göteborg
 Campeona de España juvenil (M20) por equipos representando al Club Europeo de Esgrima de las Rozas junto con Berta Peña, Inés García y Sheila García de Andrés
 Campeona de España absoluta por equipos representando al Club Europeo de Esgrima de las Rozas junto con Berta Peña, Marta Espinosa y Paula Fernández

Referencias

Enlaces externos
 Federación Española de Esgrima.
 Federación Madrileña de Esgrima.
 Página de la Tiradora en la Federación internacional de esgrima.
 Club Europeo de Esgrima.

Esgrimidores de España
Deportistas de la Comunidad de Madrid
Nacidos en Madrid
Deportistas femeninas de España

Sara Fernández Calleja


Dolby Surround 7.1  es un sistema por Dolby Laboratories que ofrece teatral sonido envolvente 5.1 a asistentes de la película. Añade dos nuevos canales actual Dolby Digital 5.1. La primera película con función Dolby Surround 7.1 fue 2010 Toy Story 3 de
Disney Pixar.

Lista de películas
 Toy Story 3 (2010)
 Step Up 3D (2010)
 Megamind (2010)
 Enredados (2010)
 Las crónicas de Narnia: la travesía del Viajero del Alba (2010)
 Tron: Legacy (2010)
 Legend of the Fist: The Return of Chen Zhen (2010)
 Little Fockers (2010)
 Los viajes de Gulliver (2010)
 Gnomeo and Juliet (2011)
 Mars Needs Moms (2011)
 Dum Maro Dum (Bollywood film)(2011)
 Thor (2011)
 Pirates of the Caribbean: On Stranger Tides (2011)
 Kung Fu Panda 2 (2011)
 Super 8 (2011)
 Cars 2 (2011)
 Transformers: el lado oscuro de la luna (2011)
 Capitán América: el primer vengador (2011)
 Bodyguard (Bollywood film) (2011)
 Real Steel (2011)
 Los tres mosqueteros (2011)
 Ra.One (Bollywood film) (2011)
 Don 2 (Bollywood film)(2011)
 El rey león (3D release) (2011)
 Las aventuras de Tintín: el secreto del Unicornio (2011)
 Hugo (2011)
 War Horse (2011)
 Puss in Boots (2011)
 Wreck-It Ralph (2012)
 Yash Chopra's Untitled Project (2012)
 Dhoom 3 (2013)
 Brave (2012 presentada en Dolby atmos

Producción de sonido de categoría: cine

Producción de sonido para cine

Dolby Surround 7.1


An Billbergia decora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eduard Friedrich Poeppig ngan Stephan Ladislaus Endlicher. An Billbergia decora in nahilalakip ha genus nga Billbergia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Billbergia

Billbergia decora


L' attentat de la Grande Synagogue de Rome, perpétré par des terroristes palestiniens  à l'entrée de la Grande Synagogue de Rome, a eu lieu le  à 11 h 55. Un enfant de deux ans a été tué dans l'attaque et 37 civils ont été blessés.

Attentat

L'attaque a eu lieu à la Grande synagogue de Rome dans le quartier historique de Rome, samedi matin, à 11h55. Alors que les familles de la communauté juive locale commençaient à sortir avec leurs enfants par l'entrée arrière de la synagogue. Cinq assaillants palestiniens armés, élégamment vêtus, ont marché calmement  jusqu'à l'entrée arrière de la synagogue et ont lancé au moins trois  grenades à main sur la foule, puis ont aspergé la foule de tirs de mitraillettes. Des témoins oculaires ont déclaré que les grenades à main ont rebondi sur les marches et ont explosé dans la rue.

Un enfant de deux ans, Stefano Gaj Taché, a été tué par des éclats d'obus. De plus, 37 civils ont été blessés, dont le frère de Stefano, Gadiel Taché, quatre ans, qui a reçu une balle dans la tête et à la poitrine.

Des témoins oculaires ont déclaré que les assaillants ont quitté les lieux dans une Volkswagen rouge et une Austin blanche.

Les auteurs
Aucun groupe n'a revendiqué la responsabilité de l'attaque. Néanmoins, l'un des assaillants a été identifié comme étant Osama Abdel al-Zomar, un membre présumé de l'organisation terroriste Abu Nidal  . Al-Zomar a ensuite été arrêté en Grèce, pour contrebande illégale d'explosifs. Bien qu'al-Zomar ait été condamné par un tribunal italien pour son rôle dans l'attentat de 1982 (alors qu'il était détenu en Grèce), les autorités grecques ont rejeté la demande d'extradition italienne et l'ont expulsé en 1989 vers la Libye, où se trouvait la base d'Abu Nidal, et où probablement il réside .

Postérité
Une plaque a été fixée à l'entrée de la synagogue en commémoration de l'attentat de 1982 de la Grande Synagogue de Rome.

Le , lors du message adressé au Parlement italien à la suite de sa prestation de serment en tant que Président de la République, Sergio Mattarella s'est souvenu de l'attentat en ces termes : .

Accusations de connaissance italienne de l'attaque
En 2008, l'ancien Premier ministre et président italien Francesco Cossiga a affirmé que cet accord existait et a déclaré que l'Italie « a vendu ses Juifs » avec un accord secret de ne pas interférer avec les activités de l'OLP contre les Juifs si l'OLP ne menait pas d'attaques contre l'Italie. Le , le  a publié un article affirmant que le gouvernement italien était au courant de l'attaque à l'avance et avait réduit la sécurité dans le cadre d'un accord secret avec l'OLP de 1973. L'article citait des câbles gouvernementaux récemment publiés. Les câbles sont censés montrer que le  a averti le gouvernement que des organisations palestiniennes envisageaient des attentats pendant les vacances et qu'une source avait indiqué qu'Abu Nidal se préparait à mener une attaque. Les articles affirmaient en outre que la présence policière qui aurait dû être à la synagogue n'était pas présente.

Notes et références

Terrorisme palestinien
Attentat en Italie
Terrorisme en 1982
Explosion en 1982

Attentat de la Grande synagogue de Rome


Henry Wilbraham ( - ) est un mathématicien britannique.

Il est connu pour avoir découvert et expliqué le phénomène de Gibbs près de cinquante ans avant J. Willard Gibbs. Gibbs et Maxime Bôcher, ainsi que presque tout le monde, ignoraient l'article de Wilbraham sur le phénomène de Gibbs.

Biographie
Henry Wilbraham est né de George et Lady Anne Wilbraham à Delamere dans le comté de Cheshire. Sa famille est privilégiée, avec son père parlementaire et sa mère la fille du comte Fortescue. Il fréquente l'école Harrow School avant d'être admis au collège Trinity College de Cambridge à l'âge de 16 ans. Il obtient une licence (BA) en 1846 et l'équivalent anglais d'un DEA (MA) en 1849 de Cambridge. À l'âge de 22 ans, il publie son article sur le phénomène de Gibbs. Il reste à Trinity en tant que sociétaire (Fellow) jusqu'en 1856. En 1864, il épouse Mary Jane Marriott et, ensemble, ils ont sept enfants. Dans les dernières années de sa vie, il est le greffier de district de la Cour de la Chancellerie de Manchester.

Bibliographie
 Paul J. Nahin, La Formule fabuleuse du  Euler, Princeton University Press, 2006. Ch. 4, sect. 4.

Références

Liens externes

Personnalité liée au Cheshire
Étudiant de Trinity College (Cambridge)
Élève de Harrow School
Mathématicien britannique du XIXe siècle
Naissance en juillet 1825
Décès en février 1883
Décès à Manchester
Décès à 57 ans

Henry Wilbraham


Hrvatski veslački klub Vukovar, skraćeno HVK Vukovar (HVKV), hrvatski je veslački klub sa sjedištem u Vukovaru, utemeljen 1912. godine.

Povijest
Osnivačka skupština kluba održana je 11. svibnja 1912. u igračnici kavane hotela "Grand", a utemeljen je pod imenom VK "Vukovar". Među osnivačima bili su upravitelj Prve hrvatske štedionice Antun Manč, veletrgovac
Manfred Wachsler i dvadesetak sugrađana. Nakon Prvoga svjetskoga rata, zbog manjka novčanih srestava, klub se pripojio mjesnomu Hrvatskom sokolu kao njegov Veslački odjel, s čime članstvo nije bilo zadovoljno. Na konstituirajućoj skupštini 1. srpnja 1922. ponovno je osnovan VK "Vukovar".

Za velikosrpske okupacije Vukovara poginula su ili ubijena 32 njegova člana, a Veslački dom je srušen.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službene stranice

Šport u Vukovaru
Veslanje u Hrvatskoj

HVK Vukovar


ملعب ماين رود ، هو ملعب كرة قدم إنجليزي سابق، يقع في جزء موس سايد من مدينة مانشستر في أنجلترا. وهو الملعب السابق لنادي مانشستر سيتي، لعب فيه منذ 1923 وحتى 2003. واستضاف الملعب مباريات كأس الاتحاد الإنجليزي لكرة القدم وكأس الاتحاد الإنجليزي لكرة القدم وكأس إنجلترا، لهذا أطلق عليه لقب ويبملي الشمال  بسبب احتضانه لأهم بطولات الكرة الإنجليزية.

بدأت خطط بناء الملعب في الظهور عام 1922. فبدأت أعمال البناء في عام 1923 وافتتح الملعب الدذي كانت تبلغ قوته الإستيعابية نحو 35,150، في نفس السنة بعدما كلف 100 ألف جنيه أسترليني في ذلك الوقت، ثم تعرض الملعب اجديدات وأعمال توسعة في أعوام 1931 و1957, و1970 و1994.

وبعد 80 عاماً من احتضان مباريات فريق مانشستر سيتي وتحديداً في عام 2003، تم الإعلان عن هدم الملعب بسبب سوء تصميم الملعب، وارتفاعات متفاوتية في أرضية الملعب. فكان موسم 2002-03 هو أخر موسم يلعب فيه نادي مانشستر سيتي مباراياته على ملعب ماين رود. فكانت أخر مباراة للفريق أمام نادي نادي ساوثهامبتون وخسرها بهدف نظيف. انتقل بعدها النادي في موسم 2003-04 لملعب مدينة مانشستر، والذي يقع شرق مدينة مانشستر.

المراجع

انحلالات سنة 2004 في إنجلترا
تأسيسات سنة 1923 في إنجلترا
تاريخ مانشستر
مانشستر سيتي
مبان ومنشآت سابقة في مانشستر
مبان ومنشآت مهدمة في مانشستر
ملاعب الدوري الإنجليزي الممتاز
ملاعب الدوري الإنجليزي لكرة القدم
ملاعب رياضية اكتملت في 1923
ملاعب رياضية سابقة في مانشستر
ملاعب رياضية سابقة في مانشستر الكبرى
ملاعب رياضية هدمت في 2004
ملاعب كرة قدم بائدة في إنجلترا

ملعب ماين رود


تشودينجي ميشين فولتس فايف (بالإنجليزية: Choudinji Machine Voltes V) (باليابانية: 超電磁マシーン ボルテスV) هو مسلسل أنمي عن الميكا، من تأليف وإخراج تاداو ناغاهاما في عام 1977م وأنتجته كل من سنرايز وتوي أنيميشن. يتكون المسلسل من 40 حلقة مدة عرض كل منها 30 دقيقة. وهذا المسلسل هو الجزء الثاني من ثلاثية الروبوتات الرومانسية.

روابط خارجية

مراجع

آليون خارقون
أعمال عن الثورات
برامج تلفزيون توئيه أنميشن
ديسكوتيك ميديا
سنرايز
شونن مانغا
غزوات الكائنات الفضائية في التلفزيون
مسلسلات أنمي
مسلسلات أنمي متلفزة في 1977
مسلسلات تلفزيونية يابانية انتهت في 1978
مسلسلات تلفزيونية يابانية بدأ عرضها في 1977
مسلسلات دراما تلفزيونية يابانية مستندة إلى مانغا

تشودينجي ميشين فولتس فايف


is a district located in Okayama Prefecture, Japan.

As of 2003, the district has an estimated population of 22,927 and a density of . The total area is .

Towns and villages
 Mabi

Merger
 On August 1, 2005 - the town of Mabi, along with the town of Funao (from Asakuchi District), was merged into the expanded city of Kurashiki. Kibi District was dissolved as a result of this merger.

Former districts of Okayama Prefecture

Kibi District, Okayama


අධික අවුරුද්දක් යනු සාමාන්‍ය වසරකට වඩා වැඩිපුර එක් දිනයක් හෝ දින ගණනක් හෝ අඩංගුවන වර්ෂයකි.

අපේ කැලැන්ඩරයට අධික අවුරුද්ද ආ හැටි
අධික අවුරුද්දක් යනු වසරේ දවස් 366ක් සහිත එමෙන්ම පෙබරවාරි මාසයට දින 29ක් ඇති වසරකි. යම් වසරක් අධික අවුරුද්දක් ද යන්න සොයා ගැනීමේ පහසුම ක‍්‍රමය එම ඉලක්කම් දෙක 4න් බෙදීමය. එසේ බෙදූවිට ඉතිරි නොවී බෙදෙන්නේ නම් එය අධික අවුරුද්දකි. නිදසුනක් හැටියට 2012 වසර අධික අවුරුද්දකි.

අධික අවුරුද්දක් පිළිබඳව ඉහතින් දැක්වූ හැඳින්වීම සියයට සීයක් නිවැරදි නොවේ. හරියටම නිවැරදිව කිවහොත් සෑම වසර 400කට වරක් අධික අවුරුද්දක් අත හැර දමනු ලැබේ. ඒ අනුව කි‍්‍ර.ව. 1900 වසර අධික අවුරුද්දක් නොවූ අතර කි‍්‍ර.ව. 2300 වසර ද අධික අවුරුද්දක් නොවනු ඇත.

දැනට අප විසින් භාවිත කරනු ලබන සම්මත දින දර්ශනය වූ ග්‍රෙගරියන් කැලැන්ඩරයට ප‍්‍රථම භාවිත වූයේ ජුලියන් කැලැන්ඩරයයි. ඒ ජුලියන් කැලැන්ඩරයට අනුව වසරකට දින 365.25ක් විය. එම 0.25 ඉතිරිය ද නිවරද කර ගැනීම පිණිස සෑම වසර හතරකම එක් දිනක් (0.25×4=1) බැගින් අධික අවුරුද්දක් ලෙස නම් කොට එම දිනය පෙබරවාරි මාසයට එකතු කර නිවරද කර ගන්නා ලදී.

මේ ක‍්‍රමය යටතේ වසන්ත විෂූවයේ වෙනස් කමක් සිදුවන බව පෙනී ගියේ ය. එකල කැලැන්ඩරයේ පූර්ණ බලධාරියා වූ අති උතුම් පාප්වහන්සේ විසින් මෙම වසන්ත විෂූවයේ වෙනස් වීම නිවැරදි කිරීමට එකල සිටි ගණිතඥයන්ගෙන් ඉල්ලීමක් කරන ලදී. වසන්ත විෂූවය (vernal equinox) යනු පෘථිවිය සුර්යයා වටා යන කක්ෂගත ගමනේ දී සූර්යයා පෘථිවියේ සමකයට ඉහළින් පිහිටන දිනයයි. එය මාර්තු 20 හෝ 21 දිනට යෙදේ. මෙවැනි අවස්ථා දෙකක් ඇත. අනෙක් අවස්ථාව සැප්තැම්බර් 22 හෝ 23 දිනට යෙදේ.

ඉතාලි වෛද්‍යවරයකු මෙන්ම ගණිතඥයකු ද වූ ඇලෝසියස් ලිලියස් විසින් පෘථිවියේ එක් කක්ෂයක් සම්පූර්ණ කිරීමට ගත වන කාලය දින 365.25ක් නොව දින 365 පැය 5 විනාඩි 49 තත්පර 12ක් බව පෙන්වා දුන්න ද වසන්ත විෂුවය ඇති වෙනස නිවරද කිරීමට පියවර නොගැනිණ. එහෙත් ආසන්න වශයෙන් පෘථිවි කක්ෂයේ ගමන් කාලය මිනිත්තු 11කින් අඩු බව තහවුරු වී තිබුණි.

ඉන් වසර 6කට පසුව ජර්මානු තාරකා විද්‍යාඥ කි‍්‍රස්ටෝපර් ක්ලේවියස් විසින් මෙම වෙනස අවම කරනු පිණිස සංශෝධිත කැලැන්ඩරයක් නිර්මාණය කර ඉදිරිපත් කරන ලදී. එවකට සිටි XIII වැනි ග්‍රෙගරි අති උතුම් පාප්වහන්සේ විසින් ඉතාමත් සූක්ෂම ලෙස එය පරීක්ෂා කරවා 1582 පෙබරවාරි 24 වැනි දින අත්සන් කළ පාප්වහන්සේගේ ආඥාවක් (Papal bull) මගින් ඒ කැලැන්ඩරයට අනුමැතිය දෙනු ලැබීය. අද ලොව පුරා අප කි‍්‍ර.ව. ලෙස මේ දක්වා භාවිත කරන්නේ ඒ කැලැන්ඩරයයි. එය උන්වහන්සේගේ නමින් 'ග්‍රෙගරියන් කැලැන්ඩරය' කියා ද හැඳින්වෙයි.

ග්‍රෙගරියන් කැලැන්ඩරයේ සෑම වසර 400කට වරක් අධික අවුරුද්දක් අත හැර දැමීම සිදුවීම ගණනය කරන්නේ මෙසේය:

පෙර පැවති කැලැන්ඩරයේ වසරකට දින : 365.25
සංශෝධිත කැලැන්ඩරයේ වසරකට දින : 365.2475
වෙනස දින : 0.0025
ඒ අනුව වර්ෂ 100ක දී ඇති වන වෙනස දින 0.0025×100 = දින 0.25
වර්ෂ 400ක දී ඇති වන වෙනස = දින 1
ඒ අනුව 400 වන වර්ෂය අවසානයේ දී කැලැන්ඩරයේ එක් දිනක් ඉවත් කළ විට වර්ෂයක දී ඇති වන දින 0.0025 වෙනස නිවැරදි කළ හැකි වේ.

සටහන : නීතිඥ කේ. එස්. විජේසේකර (email@example.com

Read more: http://www.malkakulu.com/2012/02/blog-post_2575.html#ixzz4B3nyJWTb

ග්‍රෙගරි දින දසුන

සිංහල සහ චීන දින දසුන්

හීබෲ දින දසුන

ඉස්ලාම් දින දසුන

හින්දු දින දසුන

බාහිර සබැඳුම්
 Famous persons born on Leap Day
 Leap Day Campaign: Galileo Day

අධික අවුරුද්ද


Aderus decorsei é uma espécie de inseto besouro da família Aderidae. Foi descrita cientificamente por Maurice Pic em 1904.

Distribuição geográfica
Habita em Madagascar.

Referências

decorsei
Coleópteros de Madagascar
Insetos descritos em 1904
Espécies descritas por Maurice Pic

Aderus decorsei


Alfred Schnittke ili Aljfred Garijevič Šnitke (ruski: Альфре́д Га́рриевич Шни́тке) (Engeljs, 24. studenog 1934. – Hamburg, 3. kolovoza 1998.) bio je njemački skladatelj ruskog podrijetla.

Životopis
Rođen je 24. studenog 1934. u Engeljsu, ASSR Povolških Nijemaca, Sovjetski Savez. Od 1946. do 1948. studirao je glazbu u Beču, a od 1949. do 1961. u Moskvi. U Sovjetskom savezu djelovao je kao slobodni skladatelj. Uglavnom je skladao za kazalište i film. Tijekom razdoblja od 1962. do 1984. skladao je glazbu za 66 filma. Schnittke se također bavio i glazbenom pedagogijom te je objavio niz članaka o modernoj glazbi. Do 1985. Schnittke je od državne kulturne politike izmjenično dobivao priznanja i osude za svoja djela i stil. Šest godina kasnije seli se u Hamburg. Skladao je balete, opere te djela za orkestre, komorne i vokalne sastave. Njegov glazbeni stil na početku je bio pod utjecajem Dmitrija Dmitrijeviča Šostakoviča te ruske tradicije, a kasnije pod utjecajem serijalizma i aleatorike te kombinacijom raznih skladateljskih izričaja od renesansnog do suvremenog. Umro je u Hamburgu 3. kolovoza 1998.

Izvori

Vanjske poveznice

 Alfred Schnittke, Hrvatska enciklopedija
 Alfred Garrijevič Šnitke (Schnittke), Proleksis enciklopedija
 ШНИ́ТКЕ , Velika ruska enciklopedija
 Web-stranica o Schnittkeu
 Profil, IMDb

Njemački skladatelji
Ruski skladatelji
Skladatelji klasične glazbe

Alfred Schnittke


was a town located in Fuji District, Shizuoka Prefecture, Japan.

As of 2009, the town had an estimated population of 9,344 and a density of 126 persons per km². The total area was 74.18 km².

On March 23, 2010, Shibakawa was merged into the expanded city of Fujinomiya and thus no longer exists as an independent municipality. Fuji District was dissolved as a result of this merger.

Geography
Shibakawa is located in central Shizuoka Prefecture, in the southwest foothills of Mount Fuji, and is bordered by the Fuji River. The area has a temperate maritime climate with hot, humid summers and mild, cool winters.

Surrounding municipalities
Shizuoka Prefecture
Shizuoka
Fujnomiya
Fuji
Yamanashi Prefecture
Nanbu, Yamanashi

History
Shibakawa was located in the far eastern portion of former Suruga Province, and was largely tenryō territory under direct control of the Tokugawa shogunate in the Edo period. During the cadastral reform of the early Meiji period in 1889, the area was reorganized into two villages (Yuzuno, Shibafuji) within Fuji District and one village (Uchibo Village) within Ihara District. Uchibo and Shibafuji merged in 1955 to form Fujihara Village, which was renamed Shibakawa in 1956 after it annexed neighboring Yuzuno Village.

Economy
The economy of Shibakawa is largely based on agriculture, and tourism. The town also serves as a bedroom community for the industrial zones in neighboring Fuji.

Transportation

Highways
Japan National Route 52

Rail
JR Central - Minobu Line
 Shibakawa Station, Inako Station

References

External links

 Fujinomiya official website

Populated places disestablished in 2010
Dissolved municipalities of Shizuoka Prefecture
Fujinomiya, Shizuoka

Shibakawa, Shizuoka


Alibey Barajı (bitişik olduğu Alibeyköy semtinin ismi ile Alibeyköy Barajı şeklinde de anılır), İstanbul'da Alibey Deresi (Alibeyköy Deresi veya Malova Deresi şeklinde de anılır) üzerinde, içme, kullanma ve sanayi suyu temini amacıyla 1975-1983 yılları arasında inşa edilmiş bir barajdır.

Toprak gövde dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 1.930.000 m³, akarsu yatağından yüksekliği 30,00 m, normal su kotunda göl hacmi 66,80 hm3, normal su kotunda göl alanı 4,66 km²'dir. Yılda 39 hm3 içme suyu sağlamaktadır.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

İstanbul ilindeki barajlar
Eyüpsultan'daki altyapı
1983'te tamamlanan altyapı
1983'te Türkiye'de kurulan oluşumlar

Alibey Barajı


Dhanera (en guyaratí:  ) es una ciudad de la India en el distrito de Banaskantha, estado de Guyarat.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 137  a 186 km de la capital estatal, Gandhinagar, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 25 622 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Guyarat

Dhanera


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Malé Leváre enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Malé Leváre im Okres Malacky.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

Male Levare
!


An Oplismenus undulatifolius in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pietro Arduino, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Johann Jakob Roemer och Schult.. An Oplismenus undulatifolius in nahilalakip ha genus nga Oplismenus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Oplismenus

Oplismenus undulatifolius