Fairey Firefly var et britisk 2.verdenskrigs-æra hangarskibsbaseret jagerfly og ASW-fly i tjeneste ved Fleet Air Arm (FAA). Dets flyveegenskaber og ildkraft var forgængeren Fairey Fulmar overlegen, men den trådte først i tjeneste henimod slutningen af krigen. Designet ud fra det daværende FAA-koncept for et tosædet rekognoscerings- og jagerfly, var piloten og navigatøren/våbenofficeren placeret i hvert sit cockpit. Firefly var solidt, langtrækkende og omgængeligt i den daglige rutine på et hangarskib, selv om en enlig motor i et tungt flystel i nogen grad hæmmede flyets ydeevne.

Under anden verdenskrig tjente Fairey Firefly som jagerfly for flåden, men i efterkrigstiden hvor flyet var bagud for mere moderne jetfly, blev Firefly benyttet i andre roller som f.eks angreb på jordmål eller anti-ubådskrigsførelse, og forblev dermed en af hjørnestenene for FAA indtil midt i 1950'erne. Britiske og australske fly opererede mod jordmål under Koreakrigen, baseret på forskellige hangarskibe. Flyet var i fremmed tjeneste ved Australiens, Canadas, Indiens og Hollands respektive flåders flyvetjenester, Hollands udførte enkelte jordmålsangreb i det daværende Hollandsk Ny Guinea så sent som i 1962.

I Danmark gjorde flyet knap så eksotisk tjeneste: det blev brugt til at slæbe skydemål.

Design og udvikling
Før krigen, i 1938, udstedte det britiske luftfartsministerium specifikationer for to jagerfly til flådebrug, et konventionelt og et udrustet med maskingeværtårn, ligesom Boulton Paul Defiant. Begge fly skulle kunne flyve 275 knob i 15.000 fods højde; den konventionelle jager skulle bære otte kaliber 0.303 Browning maskingeværer, den anden fire 20 mm Hispano-Suiza HS.404 maskinkanoner. Disse fly skulle erstatte Fulmar, som havde været en midlertidig løsning. Specifikationerne blev opdateret det følgende år, og adskillige britiske producenter kom med deres oplæg. Der kom yderligere ændringer til specifikationerne, flyet med maskingeværtårnet blev droppet, og en modificeret specifikation udstedt på en- og tosædede jagere med en topfart på henholdsvis 330 og 300 knob. Fairey tilbød design der kunne bruges i begge konfigurationer og forsynet med Rolls-Royce Griffon-motor, eller et større flystel med en Napier Sabre-motor. Efter at have overvejet producenternes svar, erstattede Specification N.5/40 de tidligere specifikationer. Da der skulle navigeres over åbent hav, var den kun for et tosædet fly. Det enkeltsædede design førte til udviklingen af Blackburn Firebrand.

Firefly blev designet af H.E. Chaplin ved Fairey Aviation; i juni 1940 bestilte Admiralitetet 200 fly direkte fra tegnebrættet, med de tre første som prototyper. Prototypen af Firefly fløj første gang d. 22. december 1941. Selvom den var 4.000 lbs (1.810 kg) tungere end Fulmar (hovedsageligt på grund af bevæbningen af to Hispano-Suiza HS.404 maskinkanoner i hver vinge), var Firefly 40 mph (60 km/t) hurtigere på grund af den forbedrede aerodynamik og den kraftigere motor, Rolls-Royce Griffon IIB der ydede 1.735 hk (1.294 kW).

Firefly var et lav-vinget cantilever monoplan, havde et selvbærende skrog med ovalt tværsnit og en konventionel hale med fremskudt haleplan. Det var forsynet med en Rolls-Royce Griffon væskekølet stempelmotor med en trebladet propel. Firefly havde et optrækkeligt understel med halehjul, de hydraulisk betjente hovedhjul blev løftet mod centersektionen af vingen. Flyet havde også en optrækkelig halekrog, til at assistere ved hangarskibslandinger. Pilotens cockpit var placeret over vingens forkant og observatørens/radiooperatørens/navigatørens bag bagkanten. Placeringerne gav det bedst mulige udsyn. Begge cockpitter havde individuelt afkastelige hoods. Vingen, lavet helt i metal, kunne foldes manuelt, med vingerne parallelt med skroget i foldet stand. Svingmekanismen ville være hydraulisk låst, når vingen var klar til flyvning.

De første tests af flyveegenskaberne blev foretaget på Boscombe Down i 1942; i 1944 var Firefly godkendt til at bruge raketter, ophængt under vingen, og i april 1944 blev flyet testet med 16 raketter og to 45 gallon (205 l) droptanke, og fløj acceptabelt med denne belastning. Videre tests med to 90 gallon (410 l) droptanke eller to 1.000 lb (454 kg) bomber var stadigt acceptabelt, omend flyet viste tegn på belastningen, mens flyvning med en enkelt 1,000 lb (454 kg) bombe var ubehagelig, men dog kontrollerbar. Ydelsestests med 11.830 lb (5.366 kg) belastning gav en maksimal fart på 315 mph (508 km/t) i en højde af 16.800 ft (5.121 m); en stigning til 20.000 ft (6.096 m) tog 12,4 minutter, med en maksimal stigning på 2.140 fpm (10,87 m/s) ved 3.800 ft (1.158 m), og en maksimal flyvehøjde på 30.100 ft (9.174 m).

Operativ historie

Under 2. verdenskrig var det primært Mk.I der blev benyttet, stort set overalt. I marts 1943 blev de første Firefly Mk.I leveret, men de kom først i operativ tjeneste i juli 1944 ved 1770 Naval Air Squadron ombord på HMS Indefatigable. De første operationer var i Europa, hvor flyene udførte væbnet rekognoscering og angreb på skibe langs Norges kyst. Firefly gav også jagerstøtte under angrebene på det tyske slagskib Tirpitz i 1944.

Firefly fik mere og mere krævende opgaver gennem sin karriere, fra jageroperationer til ASW, og var hovedsageligt udstationeret ved den britiske stillehavsflåde i Fjernøsten. Flyet gennemførte angreb på olieraffinaderier og flyvepladser, og fik en vis berømmelse da det som det første britisk byggede fly fløj over Tokyo.

Efter 2. verdenskrig forblev Firefly i tjeneste som primært kampfly ved Fleet Air Arm indtil midt i 1950'erne. UK leverede også fly til Canada, Australien, Danmark, Etiopien, Holland, Indien og Thailand. Royal Canadian Navy havde 65 Firefly type Mk. AS 5 ombord på deres egne hangarskibe mellem 1946 og 1954. De havde også nogle Firefly Mk.I, og solgte adskillige overskydende eksemplarer til Etiopien først i 1950'erne.

Britiske og australske Firefly udførte anti-skibspatruljer og jordmålsangreb, baseret på forskellige hangarskibe under Koreakrigen, og angreb også jordmål under Malayakonflikten 1948-1960. Firefly's karriere som frontliniefly hos FAA endte først da Fairey Gannet blev indført.

Som svar på indonesiske territoriale krav og trusler benyttede Holland AS.Mk.4 i Hollandsk Ny Guinea. Flyene foretog angreb mod indonesiske styrker i området tidligt i 1962, før en politisk løsning blev forhandlet på plads.

Adskillige versioner blev først udviklet sent i Fireflys karriere, for at flyet kunne tjene som skolefly, skydemåls-slæbefly og droner.

I 1951 købte Danmark to Firefly TT.1, malet i en krads Trainer Yellow lige som f.eks. Piper J-3 Cub, til slæbning af skydemål. Flyene viste sig velegnet, og fire mere blev leveret i juli 1952. Efter ombygning på Civilværkstedet på Flyvestation Værløse blev de taget i brug 1954-1956, og benyttet til både at slæbe bannermål og nogle ofte uberegnelige svævemål. Tre af de seks fly blev skrottet, ikke som følge af den temmelig farlige opgave at slæbe skydemål, men på grund af ganske ordinære havarier. De tre overlevende fly blev solgt til Sverige i efteråret 1959.

Versioner
 Firefly I / FR.I
 Der blev bygget to versioner af Firefly Mk.I; 429 stk. "Jager" Firefly F Mk.I, bygget af Fairey og General Aircraft Ltd, og 376 stk. "Jager/Rekognoscering" Firefly FR Mk.I, som var forsynet med en ASH radar. De sidste 334 Mk.I blev opgraderet med en 1.765 hk (1.316 kW) Griffon XII-motor.

 Firefly NF.Mk II
 Kun 37 stk. Mk.II blev bygget, alle som natjagere (Firefly NF Mk.II). De havde et let forlænget skrog i forhold til Mk.I, og var modificeret for at bære radaren.

 Firefly NF.Mk I
 NF.II blev erstattet af Firefly NF Mk.I "natjager"-versionen.

 Firefly T.Mk 1
 Dobbelt cockpit pilot-skolefly. Efterkrigsmodifikation af Firefly Mk.I.

 Firefly T.Mk 2
 Dobbelt cockpit og bevæbnet operationstræningsfly. Efterkrigsmodifikation af Firefly Mk.I.

 Firefly T.Mk 3
 Benyttet til ASW træning af observatører. Efterkrigsmodifikation af Firefly Mk.I.

 Firefly TT.Mk I
 Efter krigen blev et lille antal Firefly Mk.I konverteret til at slæbe skydemål.

 Firefly Mk III
 Firefly Mk.III blev foreslået, men aldrig bygget. Den skulle have haft en Griffon 61-motor.

 Firefly Mk IV
 Mk IV havde en 2.330 hk (1.740 kW) Griffon 72-motor og fløj første gang i 1944, men kom først i tjeneste efter krigens slutning.

 Firefly FR.Mk 4
 Jager/rekognosceringsversion baseret på Firefly Mk.IV.

 Firefly Mk 5

 Firefly NF.Mk 5
 Natjagerversion baseret på Firefly Mk 5.

 Firefly RF.Mk 5
 Jager/rekognosceringsversion baseret på Firefly Mk 5.

 Firefly AS.Mk 5
 AS.Mk.5 var et ASW-fly, med amerikanske sonarbøjer og udstyr.

 Firefly Mk 6

 Firefly AS.Mk 6
 AS.Mk 6 var et ASW-fly med britisk udstyr.

 Firefly TT.Mk 4/5/6
 Nogle få AS.4/5/6 blev konverteret til at slæbe skydemål.

 Firefly AS.Mk 7
 AS.Mk.7 var et ASW-fly, og havde en Rolls-Royce Griffon 59-motor.

 Firefly T.Mk 7
 T.Mk.7 var et midlertidigt ASW træningsfly.

 Firefly U.Mk 8
 U.Mk 8 var en måldrone. 34 stk. Firefly T.7 blev taget af produktionslinien og færdigbygget som droner.

 Firefly U.Mk 9
 U.Mk 9 var en måldrone. 40 eksisterende Firefly AS.4 og AS.5 fly blev konverteret til dette formål.

Operatører
2. verdenskrig

 Royal Navy - Fleet Air Arm - antal ukendt

Efterkrigstiden

 Den australske flådes Flyvetjeneste (Royal Australian Navy - Fleet Air Arm (RAN)) - antal ukendt

 Den Canadiske Flåde (Royal Canadian Navy) - antal ukendt

 Flyvevåbnet - 6 fly indkøbt 1951, anvendt som målslæbefly. 3 stk. havareret, resten solgt til Sverige i 1959.

 Etiopiens Luftvåben (Ethiopian Air Force (ETAF); Amharic: የኢትዮጵያ አየር ሃይል, Ye Ithopya Ayer Hayl) - antal ukendt

 Den Hollandske Flådes Flyvetjeneste (, MLD) - 30 stk Mk.I, 40 stk Mk.4 og 14 stk. Mk.5 fra 1946 - 1962.

 Indiens Flådes Flyvetjeneste [Indian Naval Air Arm) - benyttede Firefly fra 1955 til at slæbe skydemål.

 Svensk Flygtjänst AB, også kendt som Swedair AB, et civilt firma fra Bromma Airport benyttede 19 stk. TT.1 fly fra 31. Januar 1949 til 17. oktober 1963.

 Thailand
 Det Kongelige Thailandske Luftvåben (Royal Thai Air Force (RTAF); , Kong Thap Akat Thai) benyttede Firefly mellem 1952 og 1966.

 Royal Navy - Fleet Air Arm - benyttede Firefly til antiubådskrigsførelse (ASW) indtil 1956, hvor opgaven blev overtaget af Fairey Gannet.

Overlevende fly

Der er cirka 24 overlevende Fairey Firefly verden over, heraf er tre flyvedygtige, og mindst én er under restaurering til flyvedygtig stand.

De tre flyvedygtige fly er:
 AS 6 WH632, bemalet som en RCN Firefly AS 5 er på Canadian Warplane Heritage Museum.
 AS 6 WD826 tjener ved Royal Australian Navy Historic Flight, NAS Nowra NSW (Australien)
 AS 6 WB518, en tidligere RAN maskine, nu i USA. Flyet fik skadet en vinge ved 'Wings Over Gillespie Airshow' i juni 2012, status på flyvedygtighed p.t. ukendt. Det forventes at den var klarmeldt ved slutningen af 2015, og flyver fra Gillespie Field, El Cajon, California.

De øvrige fly:

Australien:
 AS 6 WD827 udstillet i Australian National Aviation Museum, Melbourne, Victoria
 AS 6 WD828 er udstillet som 'flyvende' på en pæl udenfor Returned Services Leagues Club i Griffith, Australia. Den er bemalet som WB518 som oprindeligt sad der.
 AS 6 WJ109 udstillet i Australia's Museum of Flight, Nowra, NSW
 AS 6 WD833, er ejet af Henry "Butch" Schroeder, som har flyttet flyet til Danville, Illinois, USA. Flyets nuværende stand og opholdssted ukendt.

Canada:

Ud over WH632 findes to fly i Canada, det ene ved Canada Aviation and Space Museum i Ottawa, det andet er under restaurering i Shearwater Aviation Museum ved Eastern Passage (nær Dartmouth), Nova Scotia. Begge er Mk.I der tjente i Canadas Flåde fra 1946 til 1954, og derefter blev solgt til Etiopiens Luftvåben. Flyene blev opdaget i den Etiopiske Ørken i 1993, og derefter transporteret til Canada.

Danmark:

Danmarks Flymuseum har lånt et eksemplar af typen fra det svenske Flygvapenmuseum i Linköping, da ingen af de tidligere danske fly har overlevet. Flyet skal gennemgå en større istandsættelse inden det udstilles i museet.

Indien:

Den sidste af Indiens 10 stk. Firefly er udstillet i Naval Aviation Museum i Goa.

Storbritannien:

To tidligere svenske fly blev flyttet til IWM Duxford, Cambridgeshire i 2003. De var oprindeligt i tjeneste ved Royal Navy fra 1944 og 1946, men blev konverteret til målslæbefly i 1950 og 1954. Det ene fly skal udstilles, det andet renoveres til flyvedygtig stand.

Thailand:

Royal Thai Air Force Museum i Bangkok, Thailand har en Firefly Mk.I udstillet.

Specifiationer (Fairey Firefly Mk.I)

Se også

Relateret:
 Fairey Fulmar
 Fairey Battle
 Fairey Gannet

Lignende fly:

Referencer
Noter

Bibliografi

 Bridgman, Leonard. Jane's Fighting Aircraft of World War II. New York: Crescent Books, 1988. .
 Brown, Eric, CBE, DCS, AFC, RN., William Green and Gordon Swanborough. "Fairey Firefly". Wings of the Navy, Flying Allied Carrier Aircraft of World War Two. London: Jane's Publishing Company, 1980, pp. 145–157. .
 Bishop, Chris and Soph Moeng, ed.The Aerospace Encyclopedia of Air Warfare, Vol. 2: 1945 to the Present (World Air Power Journal). London: AIRtime Publishing, 1997. .
 Bussy, Geoffrey. Fairey Firefly: F.Mk.1 to U.Mk.9 (Warpaint Series 28). Milton Keynes, UK: Hall Park Books Ltd., 2001. .
 Buttler, Tony. British Secret Projects: Fighters & Bombers 1935-1950. Hinckley, UK: Midland Publishing, 2004. .
 Harrison, William A. Fairey Firefly - The Operational Record. Shrewsbury, UK: Airlife, 1992. .
 Harrison, William A. Fairey Firefly in Action (Aircraft number 200). Carrollton, Texas: Squadron/Signal Publications Inc., 2006. .
 Mason, Tim. The Secret Years: Flight Testing at Boscombe Down 1939-1945. Manchester, UK: Hikoki, 1998. .
 Taylor, H.A. Fairey Aircraft since 1915. London: Putnam, 1974. .
 Thetford, Owen. British Naval Aircraft since 1912. London: Putnam, Fourth edition, 1978. .
 Thomas, Graham. Furies and Fireflies over Korea: The Story of the Men and Machines of the Fleet Air Arm, RAF and Commonwealth Who Defended South Korea 1950-1953. London: Grub Street, 2004. .
 Wilson, Stewart. Sea Fury, Firefly and Sea Venom in Australian Service. Weston Creek, ACT, Australia: Aerospace Publications, 1993. .

Eksterne henvisninger

 Video af Fairey Firefly Mk 5 på jorden ved et airshow
 Samtidige videoer af Firefly i tjeneste
 Shearwater Aviation Museum Firefly restaurering
 Warbird Registry - Fairey Firefly
 "Royal Navy's Firefly Is a Deadly Fighter-Scout."  Popular Mechanics, Februar 1945, side 11.

Kampfly
Hangarskibsfly
Maritime patruljefly
Flyvevåbnet
Royal Navy
Militærfly fra Storbritannien
1-motors propelfly

Fairey Firefly


Begrebet Design for Disassembly (design for adskillelse) betyder, at produkter designes, så de kan genbruges, og de materialer, som produkterne er lavet af, siden kan genanvendes. Dette gøres ved at udvikle forretningsmodeller, hvor produkter genbruges igennem vedligeholdelse, reparation og opdatering, og siden – når produktet er helt udtjent – skal det kunne skilles ad, så alle komponenter og materialer så vidt muligt kan adskilles i rene materialefraktioner (som herefter genanvendes i et nyt kredsløb). Målet er, at affald forsvinder eller reduceres markant

Genbrug

Design for disassembly


Die Straßenbahn Debrecen besitzt das kleinste Straßenbahnnetz in Ungarn.  Sie wird von der Debreceni Közlekedési Vállalat (Debreziner Verkehrsgesellschaft; DKV) betrieben. Von dem ursprünglich sechs Linien umfassenden Netz der zweitgrößten ungarischen Stadt Debrecen war nach massiven Stilllegungen in den 1970er Jahren noch eine Linie (Hauptbahnhof ↔ Universität) verblieben, die heute mit modernen Fahrzeugen in dichtem Takt bedient wird. Nach der Jahrtausendwende wuchs das Netz wieder, so dass am 26. Februar 2014 eine zweite Linie in Betrieb ging.

Geschichte

Die Geschichte der Straßenbahn Debrecen begann im Jahr 1880, als in der Stadt zum ersten Mal der Plan zum Bau einer schmalspurigen Pferdebahn gefasst wurde. Die sich rasch entwickelnde Stadt wollte mit der Bahn sowohl den Personenverkehr erleichtern als auch den Güterverkehr insbesondere zur István-Dampfmühle (am heutigen Malompark).
Nach langwierigen Verhandlungen unterzeichnete die Stadt mit Joseph Lehmann einen Vertrag zum Bau einer normalspurigen Dampfstraßenbahn zwischen dem Bahnhof und dem Heilbad. Am 2. Oktober 1884 begann der Personenverkehr auf dieser Linie.
In der Zwischenzeit baute die Debreczeni Helyi Vasút Rt. (DHV) eine Pferdebahnstrecke vom Hotel Goldener Stier (heute: Kossuth tér) über die Hatvan utca, den Kleinbahnhof (heute: Segner tér) zum Viehmarkt (heute: Böszörményi út), die am 7. Oktober 1888 eröffnet wurde.
Am 19. September 1896 wurde eine weitere Pferdebahnstrecke eröffnet. Sie verlief über die Kossuth utca und den  Attila tér zur Tabakfabrik (Vagóhid utca 2).
Aufgrund der steigenden Verkehrsnachfrage wurde im Jahr 1906 die Vorortbahn Debreczen-Hajdúsámsoni Hév eröffnet, die vom Kleinbahnhof über die Böszörményi út und Füredi út in den Ortsteil Pallag und weiter nach Hajdúsámson führte. Nördlich des heutigen Bem tér verliefen Straßenbahn und Vorortbahn auf einer gemeinsamen Trasse, aber wegen des zunehmenden Verkehrs wurde im Jahr 1910 auf dem Gebiet des heutigen Botanischen Gartens und der Kliniken eine Umgehungsstrecke für die Vorortbahn gebaut.

Am 16. März 1911 wurde die erste elektrische Straßenbahn in Debrecen auf der Strecke vom Kossuth-Platz über die Csapó-Straße zum Tüzérlaktanya-Tor an der Sámsoni-Straße in Betrieb genommen. Im Jahre 1912 wurde die Strecke zur Tabakfabrik über eine Brücke über die Bahnstrecke Debrecen-Nyíregyháza weiter entlang der Vagóhid utca bis zum Schlachthof verlängert. Damit erreichte das Straßenbahnnetz im Jahr 1924 eine Länge von 12,3 Kilometern.

Zwischen den beiden Weltkriegen ging der Ausbau des Straßenbahnnetzes in Debrecen weiter: Auch die inzwischen nach Nyírbátor verlängerte Kleinbahn wurde 1924 zwischen der Endstelle Stadtwald und Pallag elektrifiziert und bis zur dortigen Wirtschaftsakademie mit Straßenbahnen befahren. Im Jahr 1925 wurde ein Abzweig zum Universitäts-Hauptgebäude gebaut. Im Jahr 1927 wurde die heute noch vorhandene Stadtwald-Schleife gebaut. Die Strecke zum Tüzérlaktanya-Tor wurde 1934 entlang der Kassai út bis zum Tor 1 des Gemeinschaftsfriedhofs (Köztemető) verlängert, und 1939 wurde über die Benczúr Gyula utca der Haupteingang des Friedhofs erreicht. 1943 wurde die Strecke zum Viehmarkt bis nach Nyulas verlängert. Zum Ende des Zweiten Weltkriegs verkehrten bereits mehr als 10 Straßenbahnlinien in der Stadt.

Von 1950 bis 1962 bestand das Straßenbahnnetz Debrecen aus folgenden Linien:

Im Jahr 1962 wurde der innerstädtische  Abschnitt der Linie 4 aus der Kossuth-Straße in die Béke-Straße (heute: St. Anna-Straße) verlegt. Bis dahin lag der Endpunkt der Linie direkt im Zentrum der Stadt.

Die Fahrgastzahlen stiegen in den Jahrzehnten nach dem Zweiten Weltkrieg stark an: So wurden im Jahr 1969 47,4 Millionen Fahrgäste befördert. Trotzdem verfolgte die Verkehrspolitik in Debrecen nach 1968 das Ziel, die eingleisigen Straßenbahnstrecken stillzulegen. Als erste wurden im Jahr 1970 die Linien 3 und 7 nach Pallag und zum Lungensanatorium stillgelegt. 1971 verschwand die Linie 6 zum Friedhof, 1973 die Linie 5 nach Nyulas und als letzte dann 1975 die Linie 4 zum Schlachthof. Bis zur Inbetriebnahme der neuen Linie 2 (siehe unten) am 26. Februar 2014 bestand das Straßenbahnnetz von Debrecen daraufhin nur aus der Linie 1.

Linien

|}

Linie 1

Die Linie 1 verläuft in Süd-Nord-Richtung vom Hauptbahnhof zur Universität und erschließt dabei die Innenstadt mit dem Kreishaus (Megház), der Kleinen Reformierten Kirche (Kistemplom), dem Rathaus (Városháza) und der Großen Reformierten Kirche (Nagytemplom). Außerdem werden das Einkaufszentrum Debrecen Plaza, das Einkaufszentrum Fórum Debrecen, die Pädagogische Hochschule (Tanítóképző Főiskola), das Thermal- und Wellnessbad Aquaticum und die Kliniken bedient. Die Strecke ist vollständig zweigleisig ausgebaut. Am nördlichen Ende der Strecke wird eine große eingleisige Schleife durchfahren.

Linie 2

Seit einigen Jahren gab es Pläne, die Buslinien 31 und 32 durch eine Straßenbahnlinie zu ersetzen. Sie verkehrt zwischen dem Hauptbahnhof und der Doberdó utca. Dabei erschließt sie die Siedlungen Vénkert und Újkert und führt über die Dózsa György út und die Thomas Mann utca. Zwischen dem Hauptbahnhof und der Haltestelle Kálvin tér benutzt sie die Strecke der Linie 1 und zweigt dort in westlicher Richtung in die Hunyadi János utca ab. Im Dezember 2008 genehmigte die Europäische Union einen Förderantrag für die Umsetzung dieses Großprojekts. Am 15. September 2010 begannen die ersten Bauarbeiten. Die Fertigstellung war ursprünglich für den 31. Dezember 2012 geplant.

Für die Linie 2 wurden bis März 2014 insgesamt 18 Niederflur-Gelenktriebwagen Urbos beim spanischen Hersteller CAF beschafft. Das gesamte Investitionsvolumen für Strecke und Fahrzeuge betrug 17,6 Milliarden Forint. Im August 2013 waren bereits die Wagen 511 bis 513 nach Debrecen ausgeliefert. Auf dem damals befahrbaren Streckenteil der Neubaustrecke zwischen Kálvin tér und Malompark (Nádor utca) fanden Probefahrten mit den Wagen 511 und 512 statt. Ab dem 20. Dezember 2013 werden regelmäßige Probefahrten auf der Gesamtstrecke durchgeführt. Die Eröffnung der Linie 2 fand dann am 26. Februar 2014 statt.

Fahrzeuge

KCSV6
Vom Budapester Unternehmen Ganz wurden von 1993 bis 1997 elf Bahnen des Typs KCSV6 für die Straßenbahn Debrecen gebaut. Sie waren die letzte Neuentwicklung einer Straßenbahn in Ungarn. Von diesem Typ wurden nur die elf Bahnen für Debrecen gebaut. Ihre Kapazität beträgt 163 Fahrgäste, davon 28 Sitzplätze. Sie erreichen eine Höchstgeschwindigkeit von 60 Kilometern pro Stunde. Sie sind 21,7 Meter lang und haben eine Antriebsleistung von 4 × 85 Kilowatt.

CAF

Im Rahmen des Straßenbahnprojekts Linie 2 wurden durch finanzielle Unterstützung der EU insgesamt 18 Fahrzeuge von der spanischen Firma CAF bestellt, die fahren hauptsächlich auf der Linie 2, und einige Wagen kommen neben den KCSV6s als Ergänzung auch zum Einsatz.
Ein Wagen ist 32,5 m lang und 2650 mm breit.

Museumswagen
 Zum hundertjährigen Jubiläum der Straßenbahn Debrecen im Jahr 1984 kaufte die DKV aus Budapest den historischen Zwillingstriebwagen 1884+1984.

 Nach dem Jahr 2000 kaufte die DKV den zweiachsigen Budapester Holzbauwagen HTw260, der im Jahr 1913 gebaut worden war. Ursprünglich trug er die Nummer BVVV 480, dann BSzKRt 2944, danach FVV/BKV 2964. Im Jahre 1986 war er nach Amsterdam verkauft worden.

 Der Wagentyp FVV CSM trägt den Beinamen "Bengáli" und wurde in den Jahren 1963 bis 1984 sowohl für Debrecen, als auch für Budapest, Miskolc und Szeged gebaut. Entworfen wurde dieser dreiteilige Zweirichtungs-Gelenktriebwagen vom Budapester Verkehrsbetrieb BKV, und ab 1963 wurde er in der Zentralwerkstatt Árpád Füzesi gebaut. Im Jahr 1965 wurde die Herstellung dieses Wagentyps zum Betriebshof der DKV in Debrecen verlagert. Er ist 22,6 Meter lang, seine Kapazität beträgt 210 Personen, von denen 38 auf Sitzplätzen befördert werden können. Wegen der geringen Antriebsleistung von 2 × 52 Kilowatt erreicht dieser Typ nur eine Höchstgeschwindigkeit von 40 Kilometern pro Stunde. Die "Bengális" galten bis den Ankunft des Typs KCSV6 als die einzige Straßenbahnserie der Stadt, und nachdem die neuen Wagen im Jahr 1997 in Betrieb genommen wurden, konnte dieser veraltete Typ von dem Stadtbild auch noch nicht verbannt werden, einige Wagen waren bis 2014 noch in Linienbetrieb zu finden, sie konnten durch die CAF Urbos ersetzt werden.

Fahrzeugtypen im Überblick

Betriebshof
Der Betriebshof liegt nicht direkt an der Linie 1, sondern wird von der Endhaltestelle Hauptbahnhof aus über eine Betriebsstrecke durch die Ispotály-Straße erreicht. Die Einfahrt befindet sich an der Salétrom-Straße. Der Betriebshof wird auch für Oberleitungsbusse genutzt, die Einfahrt für die Busse befindet sich weiter nördlich ebenfalls an der Salétrom-Straße.

Weblinks

 Offizielle Website des Betreibers DKV (ungarisch, englisch)
 Fahrpläne (ungarisch)
 Projektseite der Straßenbahnlinie 2 (ungarisch, englisch)
 Geschichte der Straßenbahn Debrecen auf der Seite des ungarischen Fahrgastverbandes VEKE (ungarisch)

Einzelnachweise

Debrecen
Debrecen
Debrecen
Verkehr (Komitat Hajdú-Bihar)
hu:1-es villamos (Debrecen)

Straßenbahn Debrecen


ඉන්කා විකාශනය
ඉන්කාවරු ක්‍රි.ව. 12 වන සියවසේ දී කස්(z)කො (Cuzco) ප්‍රදේශය පුරා, කිල්කේ( Killke) සංස්කෘතික ගෝත්‍රයක් ලෙස ආරම්භ විණි. මැන්කො කැප්ක්හි නායකයා යටතේ ඔවුන්  කස්(z)කෝහි (Quechua Qosqo) කුඩා නගරයක් ආරම්භ කර එය සිතියමේ රතු පැහැයෙන් දක්වන ලදි.

ක්‍රි.ව. 1438 දී  පැචාකුටි (Pachacuti)  නමින් හැදින්වූ සපා ඉන්කා (Sapa Inca) නායකයා යටතේ (ඔහුගේ නමේ අර්ථය - භූමි ආරක්ෂකයා), ඔවුන් දකුණු පේරු ප්‍රදේශයට සංක්‍රමණය  විය. ඉන්පසු ඔහු විසින් නැවතත් කස්(z)කො ප්‍රධාන නගරයක් සහ අධිරාජ්‍යයේ අගනුවර ලෙසට ගොඩනඟන ලදි.

Cuzco බල කොටුවේ අධිරාජ්‍යයා ලෙස පැචාකුටි කටයුතු කළබව පුරාවිද්‍යාඥයින් විසින් සොයා ගන්නා ලදී. තහුන්ටින්සුයා (Thahuantinsuya) ප්‍රදේශය, ප්‍රාදේශිය නායකයන් හතර දෙනෙකුගේ නායකත්වයෙන් මධ්‍යම රජය යටතේ පාලනය වුණි. ප්‍රාදේශිය නායකයන් හතර දෙනා  චින්චාසුයු (Chinchasuyu) (NW), ඇන්ටිසුයු (Antisuyu) (NE), කොන්ටිසුයු (Contisuya) (SW) සහ කොල්ලසුයු
(Collasuyu) (SE)  නම් විය.

පැචාකුටි (Pachacuti) නගර වැසියන්  පික්ච් හා කෑම්ප්ඩේවිඩ් නම් ගෘහ නිවාස හා කූඩාරම් ඉදිකළහ

පැවාකු‍ටි විසින් තම පාලන ප්‍රදේශය හා ඒ අවට භූමි භාගයන්හි දේශපාලන, යුධමය වටිනාකමින් යුතු තොරතුරු දැනගැනීමට, ඔත්තුකරුවන් යොදවනු ලැබීය. තවද ඔහු විසින් අවට රාජධානීන්හි ප්‍රධානීන් වෙත පණිවිඩ යවමින්, නව රාජධානියට සහයෝගය දැක්වීමෙන්  ඔවුන්ට පිරිනැමෙන තනතුරු හා වරප්‍රසාද පිළිබදව සැළකර සිටියේය.තවද ඔහු එම රාජධානින් වෙත තම දියණියන්  සරණ පාවා දීම වැනි උපක්‍රම මඟින් අන්තර් රාජ්‍යය සම්බන්ධතා වර්ධනය කර ගත්තේය.

ඉන් පසු ඉන්කා සම්ප්‍රදායට අනුව ක්‍රි.ව. 1463 දී ඔහුගේ පුතා නායකත්වයට පත් විණි.

සමාජ ව්‍යුහය
ඉන්කාවරු විශේෂ ග්‍රෝත්‍ර තුනකට බෙදී තිබුණි. ඒවා නම් උසස් පන්තිය (ප්‍රභූවරු), පහත් පන්තිය හා වහල්ලු (යනාස්) ය. යුධ සිරකරුවන් හා වහලුන්ගේ ළමුන්ද ඇතුළත් වූයේ වහලුන් ගණයටමය. පහත් පන්තියට බොහෝ විට අයත්වූයේ ගොවියන්ය. කිසියම් විශේෂ ක්‍රියාවක් සිදුකළ හමුදා සෙබළෙකුට හෝ කළාකාරයෙකුට වසරකට හෝ ඊට වඩා විශිෂ්ඨ ක්‍රියාවක් තවකෙක් කරන තෙක් හෝ ප්‍රභූ භාවය හිමි විය. ප්‍රභූ භාවය ලැබිය හැකි තවත් ක්‍රමයක් විය. එය නම් අධිරාජ්‍යයට කැමැත්තෙන්ම සම්බන්ධ වීමට කැමති කුරාකා (ගම් ප්‍රධානියා ) කෙනෙක් බවට පත් වීමයි. ඔහුගේ සහකරුවන්ට ඉන්කාවරු වීමට හැකි වූ අතර ඔහු තම තනතුරු ආරක්ෂාකර ගැනීමට පරිස්සම් විය. නමුත් එලෙස ප්‍රභූ භාවය හිමිවූවන්ට කිසිදිනක රාජකීය ප්‍රභූත්වය (රුධිරයෙන් ප්‍රභූ  බව ලැබීම) හිමි වූවන්ට මෙන් සැලකිලි බලාපොරොත්තු විය නොහැකි වූ අතර ඔවුනොවුන් අතර විවාහ පවා සිදු වුණේ නැත.

ඉන්කාවරු මෙම කාරණයේදී ඉතා ඍජු වූ අතර ඒවා අත් හැරියේ නැත. ඔලන්ටේ නම් වූ මෙම විශේෂිත කාරණය ගැන කියවෙන පුරාවෘත්තයක් ඇත.

ඔලන්ටේ පුරාවෘත්තය

සුසී සෝලර් (ඉන්කා පච්චකුටෙක්ගේ දියණිය ) නම් වූ කුමරිය හොර රහසේ , ඔලන්ටේ නම් වූ තාවකාලික ලෙස ප්‍රභූත්වය ලැබූ පුද්ගලයෙකු සමග විවාහ වූවාය. කාලය ගත වූයේය. මේ අතර දිනක් ඔලන්ටේ සුසී සෝලර්ගේ අත ඉල්ලා නිර්භීතව පැමිණියේය. ඉන්පසු ඉන්කා පච්චකුටෙක් තම දියණිය අක්ලවාසියක (ස්ත්‍රී මඩමක) සිර කොට තැබීය. ඔහු ඔලන්ටේ තම දියණියගේ සැමියා ලෙස භාර නොගත්තේය. ඒ ඔහු  ලෙයින්ම ප්‍රභූවරයෙක් නොවූ නිසාය.

මීට ප්‍රතිචාර වශයෙන් ඔලන්ටේ තම පිරිසද රැස්කර ගෙන ඔලන්ටේ ටැම්බෝ ලෙස පසු කලෙක හැඳින්වුණූ බලකොටුවක් උරුබම්බා මිටියාවතේ පවත්වාගෙන ඉන්කාවට විරුද්ධව සටන් කිරීමට සූදානම්ව සිටියේය. මෙය දැනගත් පච්චකුටෙක් ඔහුව පරාද කිරීමට රුම් නහුයි(ක්වෙචුවායි හි ශෛලමය නේත) යැව්වේය. නමුත් ඔලන්ටේගේ වසර 10 ක් පුරා පැවති රෞද්‍ර කෝධය හමුවේ ඔහු පරාද විය. මේ අතර වාරයේ සුසී සෝලර් ඔලන්ටේගේ දියණියට උපත දුන්නාය. ඇය නමින් ඉමැක් සුමැක් විය.

කාලයේ ඇවෑමෙන් පච්චකුටෙක් මරණයට පත් වූයේය. රුමි නහුයි තමා පරාජිතයෙක් බව තේරුම් ගත්තේය. ඔහු සැලැස්මක් කල්පනා කළේය. මේ අතර ඉන්ටි රයිමි උත්සව ආරම්භ විය. මෙම උත්සව අතරතුර ඔලන්ටේගේ සොල්දාදුවන් මත් පැන් බිව් වරදට ඔලන්ටේ සිර කරුවෙක් ලෙස ගෙන යන ලදී.

ඔහු නව ඉන්කා ටු පැක් යුපාන්කුයි වෙත ගෙන යන ලදී. ඔහු තම පියාගේ හා සහෝදරියගේ කතාව අසා තිබුණි. එක්විටම ඉමා සුමැක් එතැනට පැමිණි අතර ඇගේ මව වෙනුවෙන් යාඥා කරන්නට විය. එම කතාවලට සවන් දීමෙන් අනතුරුව ටු පැක් යුපාන්කුයි සුසී සෝලර් හට ඔලන්ටේ හා විවාහ වීමට අවසර දුණි. ඔලන්ටේ බොහෝ යුද්ධ මෙහෙය වූ තම දරුවන් ගැන ආඩම්බරයෙන් සිටි මිනිසෙක් විය. තම සොල්දාදුවන් වෙනුවෙන් සිරගෙට යාමට තරම් යහපත් මනුෂ්‍යයෙක් වූ බව සිහිකල යුතුය.

අධ්‍යාපනය

ඉන්කාවරු කුයිපු හෙවත් ගැට ගසන ගසන ලද නූල් , ගණනය කිරීම්වලට හා ජන සංඛ්‍යානයට යොදා ගත්හ. දැනට ඉතිරිව ඇති කුයිපුවල , අංකන දත්ත පෙනෙන්නට ඇත. සමහර ඉලක්කම් යමක් මතක තබා ගැනීමේ  ලේබල වශයෙන් යොදා ගෙන ඇත. කුයිපුවල වර්ණ , අවකාශ හා ව්‍යුහ වෙනස් කරමින් පණිවිඩ ලබා දීමද සිදු කර ඇත. සංඥා ක්‍රමයට ලියවුණු නැතහොත් අංක රහිත පණිවුඩ තේරුම් ගත්තේ කෙසේදැයි යන්න තවම පැහැදිලි නැත. සමහර සිසුන් කුයිපු වාර්තා කළ භාෂාව සොයා ගැනීමට තවම වෙහෙසෙති.

තම සංස්කෘතියේ පැවැත්ම ආරක්ෂාකර ගැනීමේ උපක්‍රමයක් වශයෙන් ඉන්කාවරු බොහෝ විට පණිවිඩ යැවීම කළේ මුඛ්‍ය සන්නිවේදන ක්‍රමයකටය. ඉන්කා අධ්‍යාපනය විශේෂ වර්ග දෙකකට බෙදී පැවතුණි. ඒවා නම් වෘත්තීය අධ්‍යාපනය (පොදුවේ ඉන්කාවරුන් සඳහා ) සහ විධිමත් පුහුණු කරවීම (ප්‍රභූන් සඳහා ) ය.

ආගම
ඉන්කාවරුන්ගේ ඇදහිලි ක්‍රමය බහුදේව වාදික විය. ඉන්ටි හෙවත් හිරු දෙවියා ප්‍රධාන දෙවියා විය. අධිරාජ්‍යයේ ප්‍රවේණි පාලක නාමය වූ සාපා ඉන්කා වලින් ඍජුවම පැවත එන මුතුන් මිත්තා‍ලෙස ඉන්කාවරු සැලකුවේ ඉන්ටිය.

ඉන්කා - සොයාගැනීම

ගණිත ශාස්ත්‍රය හා තාරකා විද්‍යාව

කියුපු යනු වැදගත් ඉන්කා තාක්ෂණයකි. එය ගැට සහිත තන්තුවක් එකලස් කරන්නාක් මෙන් තොරතුරු සටහන් කරගන්නට යොදා ගත්තේය.මේ පිළිබදව පර්යේෂණවල නියැළි පුරාවිද්‍යාඥයින්  ගේ අදහස වූයේ ස්මරතා උපකරණ ලෙස හෝ ගණිත දත්ත සටහන් කිරීමට කියුපු භාවිත කරන්නට ඇත කියාය .

ඉන්කා වෛද්‍ය විද්‍යාව ගැන බොහෝ සොයාගැනීම් සිදුකළ ඔවුන්ට සාර්ථකව හිස්කබල් ආශ්‍රිත ශල්‍යකර්මද සිදුකිරීමට හා හිස්කබලේ කුහර කැපීමට, හිස්කබලේ තුවාල වල පීඩනය නිදහස් කිරීමට එම තාක්ෂණය භාවිතකළ හැකිබව පෙනුණි.ඉන්කාවරු කොකා පත්‍ර භාවිතා කර බඩ ගින්න හා වේදනාව තුනී  කරගත්තෝය. එම ශාක විශේෂ දැනුත් අන්දීස් පෙදෙස්වල තිබේ.
ඉන්කා පණිවිඩකරුවන් කොකා පත්‍ර විකා රාජධානිය වටා දුවමින් පණිවිඩ බෙදාහරින්නට අමතර ශක්තියක් ලබා ගත්හ.

යුධ හා යුධ කටයුතු

එම ප්‍රදේශවල විසූ ඉන්කාවරු නිරතුරුවම අනෙකුත් ජාතීන් සමඟ යුද වැදුනහ. තවද ඔවුන් ඒ අවස්ථාවන්හි ආයුධ භාවිතා කළහ.ඉන්කා හමුදාව යනු  එකල එම ප්‍රදේශවල විසූ ශක්තිමත්ම හමුදාවයි. එයට හේතුවූයේ  සාමාන්‍ය මිනිසුන්ව හා ගොවීන්ව යුද්ධයට සුදානම් කර හමුදා සොල්දාදුවන් බවට පත්කිරීමට ඔවුන් සතු වූ දක්ෂතාවයයි. එකදු අවස්ථාවක් හෝ සෑම පිරිමි ඉන්කා වරයෙකුටම යුද්ධයේ කොටස් කරුවකු බවට පත්වන්නට සිදුවිණි. තවද  අවශ්‍ය ඕනෑම අවස්ථාවක දී යුද වැදීමට සුදානමින් සිටීමටද  ඉන්කාවරුනට සිදු වුණි.

ස්මාරක ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පය

සිය ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පයේ උච්චතම අවස්ථාවේ පැවති මෝස්තර මැටි භාණ්ඩවල සහ රෙදිපිළිවල පිළිබිඹු කළ ඉන්කා කලා ශිල්පයන්හි බොහෝදුරට ඉතාමත් වැදගත් වුයේ ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පයයි. ඉන් ප්‍රධානතම උදාහරණය වනුයේ ප්‍රධාන නගරය වන 'කුස්කෝ' ය. 'මාචු-පීචු' හි සිත් ඇදගන්නා දර්ශණය නිර්මාණය කරනු ලැබුයේ ඉන්කා ඉන්ගිනේරුවන් විසිනි. ඉන්කාවරුන් ඉදිකළ ගල් විහාරවල ගඩොල්වලින් තොර  නිර්මාණ ක්‍රමයක් යොදාගත් අතර ඒවා එකිනෙකට කෙතරම් හොනදීන් සම්බන්ධ වී ද යත් ඒවායේ ගල් අතරින් පිහිතලයක් ඇතුළුකිරිමට වුව ද නොහැකිය. මෙම ක්‍රියාවලිය ප්‍රථමයෙන් මහා පරිමාණයෙන් යොදාගනු ලැබුයේ ටිටිකාකා විලෙන් දකුණෙහි පුකාරා (ක්‍රි.පු_ 300 සිට ක්‍රි. වර්ෂ 300 දක්වා) හි විසු ජනතාව විසිනි. පසු කාලයේ දී දැනු බොලිවියාව ලෙස හැදින්වෙන ටිවානකු (ක්‍රි.ව 400-1100) නම් මහා නගරයෙහි ද එය යොදාගෙන ඇත. නිර්මාණයෙහි දී යොදාගත් ගල් එකිනෙකට නිශ්චිතවම සවිවීම සදහා කැටයම් කරන ලද අතර එය සිදු කරන ලද්දේ එක් ගලක් තවත් ගලක් මතට පුන පුනා පහත හෙළමින් දුවිලි එකතු වී තිබුණු පහත පිහිටි ගල මතුයෙහි කොටස් කපා ඉවත් කිරිමෙනි. දැඩි ලෙස එකිනෙකට බැඳීම හා පහත පිහිටි ගල්වල අවතල භාවය ඒවා අසාමාන්‍ය ලෙස ස්ථාවර කිරිමට සමත් විය.

පිඟන් කර්මාන්තය, වටිනා ලෝහමය කෘතින් හා රෙදිපිළි

අධිරාජ්‍යය තුළ සියළුම රන් හා රිදී කෘතින් ආක්‍රමණිකයන් විසින් ද්‍රව බවට පත් කරන ලදී. පිඟන් භාණ්ඩ කුරුල්ලන්, තරංග, බළල් වර්ගයන් හා ජ්‍යාමිතික හැඩ රූ වැනි විවිධ මෝස්තර යොදා පින්තාරු කළහ. ඒ අතරින් ඉතාම කැපී පෙනන ඉන්කා පිඟන් භාණ්ඩයන් වනුයේ කුස්කෝ බෝතල හෝ 'ඇරිබලෝස්' ය. මෙම භාණ්ඩ බොහෝමයක් ලීමා හි ලාකෝ පුරාවිද්‍යාත්මක කෞතුකාගාරයේ සහ පුරාවිද්‍යාව, මානව විද්‍යාව හා ඉතිහාසය පිළිබද ජාතික කෞතුකාගාරයේ ප්‍රදර්ශනය සදහා තබා ඇත.

සටහන්

|Incas - Arts and technology
|-
{|

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Incas#Society

ඉන්කාවරු
ඉතිහාසය
ශිෂ්ඨාචාර

ඉන්කා ශිෂ්ටාචාරය


Bonnington es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Ashford, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Bonnington tiene una superficie de 4,75 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Bonnington tenía 109 habitantes (51,38% varones, 48,62% mujeres) y una densidad de población de 22,95 hab/km². El 19,27% eran menores de 16 años, el 77,06% tenían entre 16 y 74 y el 3,67% eran mayores de 74. La media de edad era de 41,05 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 18,18% estaban solteros, el 75% casados y el 6,82% divorciados o viudos.

El 94,5% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 2,75% de la población, mientras que el 2,75% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 97,25% eran blancos y el 2,75% chinos. El cristianismo era profesado por el 73,39%, mientras que el 16,51% no eran religiosos y el 10,09% no marcaron ninguna opción en el censo.

60 habitantes eran económicamente activos, todos ellos empleados. Había 45 hogares con residentes y ninguno vacío.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Bonnington


Le chantier naval Iantar () est une entreprise russe de construction navale basée à Kaliningrad, en Russie.

Ce chantier construit des navires militaires, y compris des engins anti-sous-marins et de patrouille, ainsi que des navires civils tels que des chalutiers de pêche et des senneurs. Il fait partie de la United Shipbuilding Corporation. Avant 1945, c'était l'unité de Königsberg de la société allemande de construction navale Schichau-Werke.

Les installations du chantier naval lui permettent de construire des navires jusqu'à  DWT. Entre 1945 et 2010, plus de 100 grands et 400 petits navires civils ont été construits.

Au début des années 2010, le chantier naval lance une série de projets 11356 pour la marine indienne. La frégate de tête sous le nom d'Amiral Grigorovitch est mis sur cale à la mi-décembre 2010 et est lancé le 14 mars 2014. En 2014, un total de six navires (dont l'Amiral Essen, l'Amiral Makarov, l'Amiral Boutakov, l'Amiral Istomine et l'Amiral Kornilov) rejoindront tous la flotte de la mer Noire à leur mise en service. L'Amiral Boutikov (numéro de série 01360) est lancé le 2 mars 2016. L'Amiral Istomine (numéro de série 01361) et l'Amiral Kornilov (numéro de série 01362) sont lancés au 2H2017, , mais ne disposent pas encore de superstructures et les coques sont incomplètes. La construction du deuxième groupe de trois frégates est suspendue en 2017 par la marine russe en raison de l'absence des centrales électriques à turbine à gaz, initialement commandées à un fournisseur ukrainien. Bien que l'État russe United Shipbuilding Corporation ait déclaré en 2015 que les frégates seront équipées de moteurs de fabrication russe, la Russie n'a pas été en mesure de les fournir à temps.

Notes et références

Liens externes
 Site officiel

Entreprise ayant son siège à Kaliningrad
Entreprise fondée en 1945
Entreprise de construction navale ayant son siège en Russie

Chantier naval Iantar


Victor Agbanou (Lokossa, Benin, 23 de dezembro de 1945) é um clérigo beninense e bispo de Lokossa.

Em 10 de agosto de 1974, Victor Agbanou recebeu o Sacramento da Ordem para a Diocese de Lokossa.

Em 5 de julho de 2000, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Lokossa. O Prefeito Emérito da Congregação para os Bispos, Cardeal Bernardin Gantin, o consagrou em 4 de novembro do mesmo ano; Os co-consagradores foram o Bispo de Nice, Jean Bonfils SMA, e o Bispo de Djougou, Paul Kouassivi Vieira.

Em 26 de outubro de 2016, foi eleito presidente da Conferência Episcopal de Benin.

Ver também

Bispos católicos do Benim

Victor Agbanou


සුරේස්වර මහාදේව දේවාලය හෙවත් බ්‍යමෝකේස්වර දේවාලය පිහිටා ඇත්තේ ඉන්දියාවේ ඔරිස්සා ප්‍රාන්තයේ අගනුවර වන භුබනේස්වර් පැරණි නගරයේ තාලා බසාර් වෙළඳ සංකීර්ණයේ ය. මෙම දේවාලය පිහිටියේ ලිංගරාජ් දේවාලය ඉදිරිපිට මාර්ගයේ සිට නැගෙනහිර පිවිසුම් දොරටුව තෙක් 10.00 m දුරිනි. මෙම දේවාලය බටහිරට මුහුණලා පිහිටා ඇත. ජීවමාන දේවාලයක් වන මෙහි වන්දනයට ලක්වන ප්‍රධාන දේව ප්‍රතිමාව වන්නේ ගර්භගෘහයේ මධ්‍යයේ වෘත්තාකාර යෝනිපීඨයක් මත පිහිටි ශිව ලිංගයයි. වර්තමානයේ මෙහි ගර්භගෘහය පිහිටියේ මාර්ගයේ මට්ටමින් 1.50 m පහළිනි. පොළවේ වැළලී තිබූ මෙම දේවාලය අනාවරණය කරගත්තේ මෑතකදී ය. මෙය ඉදිවූයේ ක්‍රි.ව. 10වන සියවසේ ය. ප්‍රද්ශයේ වෙළඳසැල් හිමිකරුවන් විසින් මෙය පවත්වාගෙන යනු ලබයි.

වැදගත්කම
ප්‍රදේශවාසීන් විශ්වාස කරන්නේ මෙම දේවාලය කේශරීවරුන් (සෝමවංශීන්) විසින් ඉදිකළ බවයි. මහා ශිවරාත්‍රී හෙවත් ශිවරාත්‍රී, සංක්‍රාන්ති, ජලාභිෂේක වැනි උත්සව මෙහි සමරනු ලබයි.

දේවාලය
මෙම දේවාලය වටා උතුරු සහ දකුණු දෙසින් වෙළඳසැල් පිහිටි අතර, නැගෙනහිරින් නිවාස ගොඩනැගිලි ද බටහිරින් මාර්ගයත් පිහිටයි. බටහිරින් පිහිටි ප්‍රවේශ ද්වාරය හැරුණු විට බරන්ද කොටසේ සිට බාදා කොටස තෙක් මුළු දේවාලයම වැළලී ගොස් ඇත. එම නිසා දේවාලයේ බිම් සැලැස්ම නිශ්චිතව නිර්ණය කළ නොහැකි ය. කෙසේනමුත්, එය පංචරථ සැලැස්මෙන් යුත් අතර, මධ්‍ය රාහයක් සහ රාහයේ දෙපස පිහිටි අනුරථ සහ කණිකා පාග යුගළ බැගින් දක්නට ලැබේ.  වර්තමාන මාර්ගයේ මට්ටමෙන් 1.50 m පහළින් පිහිටි ගර්භගෘහය වෙත දිවෙන පියගැට පහක් දක්නට ඇත. රේඛා දියුල් ශෛලියෙන් යුත් විමානය උච්චත්වය අතින් බරන්දයේ සිට මස්තකයේ සිට 7.00 m උසින් යුක්ත ය. ගන්දි නම් කොටස 5.00 m උසැති අතර, මස්තකයේ උස 2.00 m කි.

මෙහි ගන්දි ප්‍රතිමා සැරසිලිවලින් තොර ය. අලුත්වැඩියා කටයුතුවල දී දේවාලයට රතු පැහැ සේදුමක් ලබා දී ඇත. උළුවහු කණු සිරස් තීරු තුනකින් අලංකාර කොට ඇති අතර, දොර රාමුවේ ඉහළ කොටසේ නවග්‍රහ පනේලය දෙපස ගංගා දේවතාවියන්ගේ රූ දැකගත හැක. උළුවහු කණු උස 1.72 m x පළල 1.30 m යන මිනුම්වලින් යුක්ත වේ. දොර රාමුවේ දකුණු පස ගංගා දේවතාවියගේත්, වම්පස යමුනා දේවතාවියගේත් රුව දැකගත හැක. ඔවුන් සිය වාහනය මත නැගී සිටින අතර පිටත අත ඉණෙහි තබා ගනිමින් ඔසවාගත් ඇතුළත අතින් කෙණ්ඩියක් දරා සිටින්නේ මුක්තේස්වර අංගණයේ වූ කැටයම් සිහිපත් කරමිනි. ඔවුන්ගේ කේශ කලාපය ශෛලිගත ක්‍රමයෙන් නිරූපණය කොට ඇති අතර, මුහුණ මෘදු සහ උණුසුම් සිනහවකින් යුක්ත ය. මේ දෙදෙනාම වාමන සහායකයන් පිරිවරා සිටියි. උළුවහු කණුවේ පාදමේ දෙපස ශෛවීය ද්වාරපාල රූ දැකගත හැක. මෙම ද්වාරපාල රූ වල ඉහළ කොටස පමණක් පෙනෙන්නට තිබේ.

ලලාටබිම්බ කොටසෙහි ගජලක්ෂ්මී රුවක් දැකගත හැක. මෙම දේවතාවිය දෑතෙන් නෙළුම් මල් දරාසිටින අතර, හස්තීන් දෙපස සිටිනු දක්නට ලැබේ. උළුවහු කණුවට ඉහළින් වු ස්තරය 1.85 m ප්‍රමාණයේන යුත් එතර එහි නවග්‍රහයන් කැටයම් කොට ඇත. තීර්ථේස්වර දේවාලයේ සේම මෙහි ද දණගසා සිටින කේතුගේ සම්පූර්ණයෙන් නිරූපණය කොට ඇත.

දේවාලය ඉදිකිරීමට භාවිතා වූ අමුද්‍රව්‍යය වන්නේ වයිරම් සහිත අළු වැලිගල් පාෂාණයයි. මෙහි ඉදිකිරීම් ක්‍රමය වියළි පෙදරේරුවම වන අතර, ශෛලිය කාලිංග ශෛලිය වේ. මෙහි උළුවහු කණුවල ඉහළ කොටසේ ගංගා දේවතාවියන් නිරූපණය කර තිබීම විශේෂ ලක්ෂණයකි. සාමාන්‍යයෙන් එම රූ හමුවන්නේ උළුවහු කණුවල පාදමේ ද්වාරපාල රූ සමගිනි.

මේවාත් බලන්න
 භුබනේස්වර්හි දේවාල ලැයිස්තුව

ආශ්‍රේයයන්

භුබනේස්වර්හි හින්දු දේවාල
ඉන්දියාවේ ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය

බ්‍යාමෝකේස්වර දේවාලය


Cântarea bizantină este tipul de cântare utilizat în bisericile de rit bizantin, adică Patriarhia Constantinopolului, Patriarhia Alexandriei, Patriarhia Antiohiei, Patriarhia Ierusalimului, Patriarhia Română și în Biserica Ortodoxă a Greciei, Biserica Ortodoxă a Ciprului și în unele eparhii ale Bisericii Ortodoxe Americane.

Recent, la Conferința Comitetului interguvernamental pentru salvgardarea patrimoniului cultural, desfășurată la Bogota (Columbia) în noiembrie 2019, Cântarea bizantină, gen muzical unic transmis până în zilele noastre de Biserica Ortodoxă, a fost inclus pe lista Patrimoniului Cultural Imaterial al UNESCO.

Caractere generale
Cântarea bizantină actuală este construită pe opt moduri (glasuri), fiecare glas cu tonalitatea sa specifică. Glasurile se schimbă unul după altul, începând cu luni după Duminica Tomii, când se începe cu glasul 1. În timpul Săptămânii luminate, glasurile se schimbă zilnic, în felul următor:

Duminică – modul 1,
Luni – modul 2,
Marți – modul 3,
Miercuri – modul 4,
Joi – modul plagal al întâiului (5),
Vineri – modul plagal al celui de-al doilea (6),
Sâmbătă – modul plagal al celui de-al patrulea (8).

Note

Ritul bizantin
Muzică creștină

Cântarea bizantină


Carlijn Achtereekte (Lettele, Nizozemska, 29. siječnja 1990.) je nizozemska brza klizačica na dugim stazama.

Karijera
Carlijn je u dosadašnjoj karijeri osvojila tri nacionalna prvenstva u brzom klizanju na dugim stazama. Pri tome je nastupala za momčadi Overijssel Region, Team Corendon, Clafis i Team Victorie dok se u sezoni 2017./18. natjecala za LottoNL-Jumbo.

5. prosinca 2011. ostvarila je svoj osobni rekord u utrci na 3000 metara i to 4:00.80. Carlijn na Svjetskom prvenstvu 2015. u Heerenveenu osvaja srebro na 5000 metara a uoči ZOI 2018. postala je europska doprvakinja na 3000 metara. Tijekom spomenute Olimpijade, nizozemska brzoklizačka reprezentacija je pomela konkurenciju, osvojivši sve tri medalje na 3000 metara s tim da je zlato osvojila 28-godišnja Carlijn Achtereekte od koje se to najmanje očekivalo. Srebro je pripalo braniteljici naslova iz Sočija, Ireen Wüst dok je brončana bila Antoinette de Jong. Carlijn je ostavila Wüst iza sebe za svega osam stotinki prednosti.

Olimpijske igre

OI 2018. Pyeongchang

Izvori

Vanjske poveznice
 Profil klizačice na web stranicama Eurosporta

Nizozemski brzi klizači
Olimpijski pobjednici u brzom klizanju

Carlijn Achtereekte


An Telipogon tungurahuae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson ngan Rodrigo Escobar. An Telipogon tungurahuae in nahilalakip ha genus nga Telipogon, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Telipogon

Telipogon tungurahuae


Jorge Luis Piloto Alsar (Cárdenas; 15 de enero de 1955), más conocido artísticamente como Jorge Luis Piloto es un compositor cubano.  En 2009 ganó un Grammy Latino a la mejor canción tropical con la canción Yo no sé mañana coescrita con Jorge Villamizar y grabada por Luis Enrique. Entre sus canciones más conocidas se encuentran Que le den candela interpretada por Celia Cruz, o Héroe, la versión en español de Hero de Mariah Carey o Falsas esperanzas de Christina Aguilera.

Múltiples artistas han grabado las más de 500 canciones de las cuales más de 50 han alcanzado fama internacional.  Es opositor al gobierno del Partido Comunista de Cuba.

En 2010 la Sociedad de Autores Americanos (ASCAP) le entregó el premio Golden Note por sus 25 años de carrera y por su aporte musical al repertorio hispanoamericano.

Biografía
Nació en Cárdenas, creció en Varadero y cuando tenía 15 años se mudó a La Habana. Su padre se fue de casa cuando él tenía 5 años y dejó de tener relación con él. A los 20 años le llamaron para hacer el servicio militar obligatorio. Allí armó una banda.  Formaba parte de una agrupación musical dentro del EJT (Ejército Juvenil del Trabajo) que se llamaba Habana 75, por el año en que se fundó el grupo. Pasó tres años en el ejército. Durante su estancia en 1978 envió una canción al concurso Adolfo Guzmán que quedó seleccionada entre las 24 canciones finalistas. Pasó el ejército junto al músico Ricardo Eddy Martínez. A la salida del ejército no pudo continuar con la música y trabajó en un almacén de carbón mineral. Salió de Cuba en mayo de 1980 como otros miles de cubanos durante el conocido como éxodo de Mariel. Llegó a Cayo Hueso el 17 de mayo. Su madre se quedó en Cuba.

Primeros años
Desde que tenía 13 o 14 años escribía. Estudió cuatro años de guitarra, de 12 a los 16 años. La primera canción que le hizo convertirse en compositor -explica en una de sus entrevistas- fue Aleluya de Luis Eduardo Aute.  A los 15 años cuando vivía con su familia en Varadero conoció a Mauricio Pérez Vidal que le enseñó una canción de Silvio Rodríguez, momento en el que Piloto empezó a seguir la Trova Cubana, también le influyó Joan Manuel Serrat y Alberto Cortez.

Miami 1980 -
Su primera oportunidad como compositor en Estados Unidos fue en Puerto Rico en 1983 con Lissette que grabó La Noche coescrita con Ricardo Eddy Martínez. El primer éxito le llegó con la canción Por ella grabada a dúo por José Feliciano y José José.

Fue A&R de Sony Music (1988-1996).

Ganó el Grammy Latino a la mejor canción tropical con la canción Yo no sé mañana coescrita con Jorge Villamizar y grabada por Luis Enrique desde entonces ha ganado diversos premios.

En 2010 la sociedad de autores Americana ASCAP le entregó el premio "Golden Note" por sus 25 años de carrera y por su aporte musical al repertorio hispanoamericano.

Tiene más de 800 canciones registradas de las que están grabadas más de 500.

Intérpretes que han grabado temas de Jorge Luis Piloto
Jorge Luis Piloto es uno de los grandes compositores latinoamericanos de los últimos años y muchos artistas han grabado temas compuestos por el

En el género tropical
 Perdóname, Yo no te pido, Almas Gemelas, Cosas nuevas (Gilberto Santa Rosa)
 Dime, como un milagro, Me estoy enamorando (Jerry Rivera)
 No me acostumbro, Amiga, Si te preguntan, Estamos solos, Creo en el amor (co-escrita con Raúl del Sol) (Grabadas por Rey Ruiz)
 No podrás escapar de mí (Carlos Vives / Willie González)
 Cómo se perdona, ¿Y Ahora, qué hacemos? (You Salsa)
 Qué le den candela (Celia Cruz)
 Estás tocando fuego (Víctor Manuelle / La Mafia)
 Fabricando fantasías co-escrita con Raúl del Sol (Grabada por Tito Nieves)
 La salsa vive co-escrita con Sergio George
 Esa boquita co-escrita con Yoel Henríquez (grabadas por Tito Nieves)
 Mi mundo, Lo que pasó entre tú y yo, Lucía, Amor y alegría, Lo que es vivir, Tú no le amas, le temes, Yo no sé mañana (grabadas por Luis Enrique) co-escrita con Jorge Villamizar,
 Aprenderé co-escrita con (Daniel Santacruz) (Héctor Acosta "El Torito")

Otros artistas que le han grabado en el género tropical son: El Gran Combo, Oscar D' León, Cheo Feliciano, Andy Montañez, La Puertorrican Power, NG-2, Tito Rojas, Anthony Cruz, Charlie Cruz, Willy Chirino, N'Klabe, Issac Delgado, Pupy Santiago, La India, Rubén Blades, Cano Estremera, Ismael Miranda, Huey Dunbar, DLG.

En el género pop
 Esa mujer (José José)
 Héroe, versión en castellano de Hero, (Mariah Carey)
 No podrás escapar de mí (Carlos Vives)
 Falsas esperanzas (Christina Aguilera)
 Quítame ese hombre (Yolandita Monge / Pilar Montenegro)
 No sé por qué co-escrita con Claudia Brant (Chayanne)
 No te mentía co-escrita con Claudia Brant (Ednita Nazario)
 Cómo olvidar co-escrita con Gustavo Arenas (Olga Tañón)
 Por ella co-escrita con Rudy Pérez (José Feliciano & José José)
 No pensé enamorarme otra vez (Myriam Hernández & Gilberto Santa Rosa)
 Cómo se cura una herida co-escrita con Rudy Pérez (Jaci Velásquez)
 Día tras día co-escrita con Yoel Henríquez (Andrés Cepeda).
 Lo que te toca (Gloria Trevi & Olga Tañón)
 Abrázame fuerte (Lourdes Robles)
Otros artistas que le han grabado son: Marta Sánchez, Tamara, David Bustamante, Sin Ánimo de Lucro, Melina León, Basilio, Dyango, La Mafia, El Chapo De Sinaloa, Lidia Ávila y Yarenis.

Referencias

Compositores de Cuba

Jorge Luis Piloto


An Poa kurdistanica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jindřich Chrtek ngan Hadac. An Poa kurdistanica in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa kurdistanica


{{Ficha de taxón
| name = Carabus hortensis
| image         = Carabus hortensis with mites.jpg
| image_caption = Carabus hortensis con ácaros
| image_width = 240px
| regnum        = Animalia
| phylum        = Arthropoda
| subphylum     = Hexapoda
| classis       = Insecta
| ordo          = Coleoptera
| subordo       = Adephaga
| familia       = Carabidae
| subfamilia = Carabinae
| tribus = Carabini
| subtribus = Carabina| genus         = Carabus
|subgenus = Carabus (Oreocarabus)
| species       = C. hortensis| binomial = Carabus hortensis
| binomial_authority = Linnaeus, 1758
| synonyms      =
Carabus gemmatus Fabricius, 1781
Carabus starygradensis Born, 1912
Carabus striatus DeGeer, 1781
Oreocarabus hortensis Linnaeus, 1758
|}}Carabus hortensis', es una especie de coleóptero adéfago perteneciente a la familia Carabidae. Habita en Europa pero es muy raro en el extremo sudoeste. Es común en el  Este de Europa.
 Descripción
Alcanza un tamaño de 23-28 mm de longitud. Es muy parecido a Carabus nemoralis''. Es un depredador nocturno atrapan su presa, que pueden ser otros insectos, larvas de insectos, caracoles y gusanos.  Durante el día se puede encontrar debajo de las piedras, cortezas de árboles o similares.

Referencias

Enlaces externos

 Carabus (Oreocarabus) hortensis Linnaeus, 1758 (Carabidae) - atlas of beetles of Russia

hortensis

Carabus hortensis


Comano Terme es un municipio de la provincia de Trento en la región de Trentino-Alto Adigio, Italia.
Formado por la unión de los ex municipios de Lomaso y Bleggio Inferiore. El 1 de enero de 2010, cuenta con 2.930 habitantes.

Referencias

Localidades de la provincia de Trento

Comano Terme


NI or Ni may refer to:

Arts and entertainment
 Ni, or Nishada, the seventh note of the Indian musical scale in raga
 New Internationalist, a magazine
 Knights Who Say "Ni!", characters from the film Monty Python and the Holy Grail

Businesses
 National Instruments, a U.S. producer of automated test equipment and virtual instrumentation software
 National Insurance, a system of taxes and related social security benefits in the United Kingdom
 Native Instruments, a music software production company
 News International, a British newspaper publisher
 Portugália airline (IATA code NI)

Language
 Ni (letter), or Nu, a letter in the Greek alphabet: uppercase Ν, lowercase ν
 Ni (kana), romanisation of the Japanese kana に and ニ
 Ni (cuneiform), a sign in cuneiform writing

Names
 Ni (surname) (倪), a Chinese surname
 Ní, a surname prefix from the shortened form of the Irish word for a daughter
 Ni, female prefix to some Balinese names

Places
 Ni River (New Caledonia), a river of New Caledonia
 Ni River (Virginia), a tributary of the Mattaponi River
 Mount Ni, a hill in Shandong, China
 Nicaragua (ISO 3166 NI)
 .ni, Nicaragua's internet domain
 Norfolk Island, an external territory of Australia
 North Island, one of the two main islands of New Zealand
 Northern Ireland, a constituent country of the United Kingdom
 Lower Saxony (German: Niedersachsen; ISO 3166 code DE-NI), a state of Germany

Science and technology
 Nickel, symbol Ni, a chemical element
 Ampere-turns, sometimes abbreviated NI
 Natural insemination i.e. sexual intercourse, in contrast to artificial insemination
 Nitrogen Triiodide, a sensitive contact explosive
Natural intelligence, a term used to contrast intelligence found in nature, particularly in man, from artificial intelligence
Neonatal isoerythrolysis, a disease when the mother has antibodies against the blood type of the newborn

Other uses
 NI Tank, a Russian military vehicle
 N-I (rocket), a Japanese rocket based on the U.S. Delta/Thor family
 Nishan-e-Imtiaz, a Pakistani civilian decoration
 Non-Inscrits (NI), members of the European Parliament not enrolled in any political group of the European Parliament
 Introverted intuition, one of eight cognitive functions postulated by the Myers–Briggs Type Indicator

See also

 Nee (disambiguation)
 NL (disambiguation)
 N1 (disambiguation)

Ni


Pietro Fiocchi, né le  à Milan, est un homme politique italien, membre du parti Frères d'Italie (Fdl) et député européen depuis 2019.

Biographie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des députés européens d'Italie de la  - Liste des députés européens de la

Liens externes

Personnalité des Frères d'Italie
Député européen membre des Frères d'Italie
Député européen du groupe Conservateurs et réformistes européens 2019-2024
Député européen élu en Italie 2019-2024
Naissance en mai 1964
Naissance à Milan

Pietro Fiocchi


වේලිකෝ ටර්නෝවෝ යනු,  බල්ගේරියානු:Велико Търново බල්ගේරියාව මෙන්ම එහි වඩාත් ජනාකීර්ණ ෆෙඩරල් විෂයය වෙයි (1185-1393).

රුසියාව

වේලිකෝ ටර්නෝවෝ


An Luzula atrata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Elizabeth Edgar. An Luzula atrata in nahilalakip ha genus nga Luzula, ngan familia nga Juncaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Luzula

Luzula atrata


Carl Bengtström (né le ) est un athlète suédois, spécialiste du 400 mètres et du 400 mètres haies.

Biographie

En 2019, il est sacré champion d'Europe junior du 400 m haies à l'occasion des Championnats d'Europe juniors de Borås, en Suède. Il termine au pied du podium du 400 m lors des Championnats d'Europe en salle 2021.

Palmarès

Records

Notes et références

Liens externes

Sprinteur suédois
Hurdleur suédois
Coureur de 400 mètres
Coureur de 400 mètres haies
Champion d'Europe junior d'athlétisme
Naissance en janvier 2000
Naissance à Baton Rouge

Carl Bengtström


Die Evaniidae, deutsch oft wegen des kleinen Metasoma, das dem Tier ein "verhungertes" Aussehen gibt, Hungerwespen genannt, sind eine Familie der Hautflügler. Bei allen Arten, deren Biologie bekannt ist, leben die Larven im Inneren der Ootheken von Schabenarten und ernähren sich von deren Eiern. Die 435 bekannten Arten (Stand: 2005) leben weltweit, mit einem Verbreitungsschwerpunkt in den Tropen.

Merkmale
Hungerwespen sind kleine bis mittelgroße Tiere mit gedrungenem Körperbau, mit einer Körperlänge zwischen zwei und etwa achtzehn Millimeter (die meisten Arten sind aber für parasitische Wespenarten recht groß). Die Tiere sind durch ihre Körpergestalt fast unverkennbar. Wie bei allen Arten der Überfamilie Evanioidea sitzt der freie Hinterleib (Metasoma oder Gaster) sehr hoch am Propodeum an, bei seitlicher Betrachtung also nicht zwischen den Hinterhüften, sondern deutlich weiter dorsal. Die Arten der Familie weisen immer einen auffallend kleinen Hinterleib charakteristischer Gestalt auf. Dessen erstes Segment (d. h. anatomisch das zweite Hinterleibssegment) ist zu einem langen und dünnen Stielchen (Petiolus) ausgezogen. Der restliche Hinterleib ist dem gegenüber abrupt stark oval bis dreieckig ("beilförmig") erweitert. Er ist seitlich stark zusammengedrückt mit schuppenförmig überlappenden Skleriten, meist glänzend und im Verhältnis zur Körpergröße auffallend klein. Im Leben wird er ständig auf und ab bewegt, was englische Bearbeiter an eine Signalflagge erinnerte (deshalb englisch "ensign wasps"). Der Legebohrer des Weibchens ist immer kurz, er ragt bei den meisten Arten kaum über die Hinterleibsspitze vor. Die Legebohrerscheide ist deutlich breiter als der Legebohrer.

Der mittlere Körperabschnitt (Mesosoma) der Hungerwespen ist immer stark sklerotisiert mit deutlich skulpturierter Oberfläche. Von den drei Beinpaaren ist das hintere stark vergrößert, es reicht nach hinten weit über die Hinterleibsspitze hinaus. Das Flügelgeäder der Vorderflügel ist zwischen den Gattungen extrem variabel mit einer bis sieben geschlossenen Zellen. Im Hinterflügel ist es immer stark reduziert. In beiden Flügelpaaren weist die Membran in den Hinterecken einen kleinen, lappigen Anhang auf, das Jugalfeld (nach anderen Autoren: Analfeld). Ein solcher Anhang tritt bei anderen "Legimmen" nicht auf, er ist gemeinsames Merkmal der Hungerwespen mit den Aculeata. Wenige Gattungen sind allerdings kurzflügelig (brachypter) oder sogar völlig flügellos (apter). Der sehr kurze und breite, von vorn betrachtet runde Kopf sitzt eng und wenig abgesetzt am ebenfalls stark verkürzten Pronotum an. Er wird nach oben vom Rumpf überragt, was den Tieren ein gebuckeltes Aussehen verleiht. Am Kopf sitzen fadenförmige, beim Weibchen manchmal etwas gekeult zur Spitze hin erweiterte Antennen, die in beiden Geschlechtern aus dreizehn Segmenten bestehen (Ausnahmen bei den Gattungen Decevania und Hyptia aus Südamerika).

Typischerweise sind bei den Hungerwespen Männchen und Weibchen verschieden groß und unterschiedlich gezeichnet. Dadurch ist es manchmal schwierig, die Zugehörigkeit zur selben Art zu erkennen. Es ist durchaus wahrscheinlich, dass bei einigen älteren Beschreibungen Männchen und Weibchen als verschiedene Arten beschrieben worden sind.

Lebensweise
Bei allen Arten, deren Lebensweise bisher bekannt geworden ist, legt das Weibchen seine Eier in die Ootheken von Schabenarten ab. Die Larve ernährt sich von den Eiern. Allerdings liegen von den über 400 beschriebenen Hungerwespenarten nur für etwa fünfzehn Arten überhaupt irgendwelche Angaben zur Biologie vor, dies sind im Wesentlichen Arten aus Europa und Nordamerika sowie solche, die bei kommerziell bedeutsamen Schabenarten (Schädlingen) leben. Diese besondere Lebensweise schafft Probleme in der Klassifizierung: Der Definition entsprechend sind die Hungerwespen keine "Parasitoide" (da die Larve ja mehr als ein Ei frisst), sondern müssten als "Prädatoren" gelten. Das Problem betrifft allerdings vor allem die Nomenklatur, die tatsächliche Lebensweise ähnelt stark derjenigen der anderen Hautflügler, die als Parasitoide bezeichnet werden.

Das Weibchen der Evaniiden sucht zunächst die Oothek auf. Bei Schabenarten, die die Oothek mit sich herumtragen, setzt sie sich darauf. Dies wird von der Schabe durchaus bemerkt, die mit wischenden Bewegungen der Hinterbeine versucht, den Parasiten loszuwerden, allerdings meist erfolglos. Bei Arten, die ihre Ootheken vergraben, scharrt das Hungerwespenweibchen sie frei. Es gräbt sie nach der Eiablage dann wieder sorgfältig ein. Das Durchbohren der oft steifen und harten Außenhülle der Oothek benötigt einige Zeit, bei Evania appendigaster etwa fünfzehn bis dreißig Minuten. Das Wespenweibchen legt in allen bekannt gewordenen Fällen immer nur ein Ei pro Oothek ab. Die ausschlüpfende Larve frisst nun die Schabeneier auf. Es wurden fünf Larvenstadien beschrieben, die sich in der Gestalt der Mandibeln unterscheiden lassen. Die ausgewachsene Larve verpuppt sich in der Oothek ohne selbst gesponnene Puppenhülle. Die geschlüpfte Imago frisst mit ihren Mundwerkzeugen ein Loch in die Außenhülle (sie nutzt also nicht, wie die Schaben selbst, die Öffnungsnaht). Die Imagines werden selten als Blütenbesucher genannt. Ob alle Arten Nahrung aufnehmen und welche Bedeutung ggf. ihre Nahrungsaufnahme hat, ist unbekannt. Hungerwespen können, vor allem in wärmeren Breiten, zahlreiche Generationen im Jahr durchlaufen, nachgewiesen sind drei bis vier. In Europa tritt im Freiland meist nur eine Generation im Jahr auf.

Ökonomische Bedeutung
Die Parasitierungsrate der Schabenootheken durch Hungerwespen kann recht bedeutend sein. Bei Untersuchungen der Art Evania appendigaster an Periplaneta americana war etwa ein Drittel der Ootheken parasitiert. Es wurde deshalb überlegt, Hungerwespen zur biologischen Schädlingsbekämpfung von Schabenarten einzusetzen. Allerdings konzentrieren sich die bisherigen Ansätze eher auf andere Parasitoide wie Comperia merceti (Familie Encyrtidae) und Tetrastichus hagenowii (Familie Eulophidae).

Verbreitung
Die Familie ist weltweit verbreitet, wobei die meisten Arten (wie ihre Wirte) in den Tropen leben. Eine Reihe von Arten gilt als weltweit verschleppt und eingebürgert, sie stammen vermutlich wie ihre Wirte (synanthrope Schabenarten) aus Süd- oder Ostasien.

In Deutschland sind bisher drei Arten nachgewiesen.
 Evania appendigaster, weltweit verbreitet (verschleppt) an synanthropen Schabenarten.
 Prosevania fuscipes, weltweit verbreitet (verschleppt) an synanthropen Schabenarten.
 Brachygaster minuta, an Waldschaben (Ectobius spp.). Parasitierungsrate der Ootheken (in England) etwa 10 %.

Systematik
Die Zuordnung zur Überfamilie Evainiodea steht außer Frage, weil es sich um die Typusfamilie handelt. Die Verwandtschaftsverhältnisse der Evanioidea sind nicht abschließend geklärt. Wahrscheinlichste Schwestergruppe ist die Überfamilie Ceraphronoidea.

Innerhalb der Familie werden keine Unterfamilien anerkannt. Die lebenden Arten werden in zwanzig Gattungen eingeteilt.

Fossilbeleg
Es liegen relativ wenige Fossilien von Hungerwespen vor. Die frühesten Fossilien, die der Familie sicher zuzuordnen sind, stammen aus der Unterkreide. Es liegen sowohl Kompressionsfossilien aus Kalkstein
wie auch Einschlüsse (Inklusen) in Bernstein
vor. Noch frühere Funde aus dem Jura werden heute zumeist Vertretern aus der Stammgruppe der Evanioidea aus ausgestorbenen Familien zugeordnet. Auch das Verhältnis der kreidezeitlichen Arten zu den modernen Familien Aulacidae und Gasteruptiidae ist nicht völlig geklärt. Die damaligen Vertreter stimmen aber in ihrer Gestalt und im Körperbau (von wenigen plesiomorphen Merkmalen angesehen) gut mit den rezenten Hungerwespen überein.

Quellen
 Andrew Robert Deans: Evaniidae. Ensign Wasps, Tree of life web project.
 Andrew Robert Deans: Exploring the evolution and taxonomy of Evaniidae (Hymenoptera), a charismatic and enigmatic family of insects. Diss., University of Illinois, 2004.
 Andrew Robert Deans, M. Huben: Annotated key to the ensign wasp (Hymenoptera: Evaniidae) genera of the world, with descriptions of three new genera, in: Proceedings of the Entomological Society of Washington 105: S. 859-875, 1./6. Oktober 2003, Researchgate

Einzelnachweise

Taillenwespen

Hungerwespen


Brentford Community Stadium er leikvangur í Brentford, Vestur-London, og er heimavöllur knattspyrnufélagsins Brentford FC og rúgbífélagsins London Irish. Hann tók við að Griffin Park sem var heimavöllur Brentford frá 1904-2020.

Ensk margnota íþróttamannvirki

Brentford Community Stadium


Ignatius Paul Pinto (Bantval, 18 de maio de 1925 – Bangalor, 8 de fevereiro de 2023) foi Arcebispo Sênior de Bangalor.

Inácio Paulo Pinto foi ordenado sacerdote em 24 de agosto de 1952.

João Paulo II o nomeou bispo de Shimoga em 14 de novembro de 1988. O Arcebispo de Bangalore Alphonsus Mathias o ordenou bispo em 31 de janeiro do ano seguinte; Os co-consagradores foram João Batista Sequeira, Bispo de Chikmagalur, e Maxwell Valentine Noronha, Bispo de Calecute.

Em 10 de setembro de 1998 foi nomeado Arcebispo de Bangalore. Em 22 de julho de 2004, o Papa João Paulo II aceitou sua aposentadoria.

Morreu em 8 de fevereiro de 2023 em Bangalor.

Ligações externas

Arcebispos católicos da Índia

Ignatius Paul Pinto


Rutulere (rutulsk: Myhabyr/Мыхабыр) er en indfødt etnisk gruppe i Nordkaukasus. Rutulere kalder sig for Myhabyr. Størstedelen af det rutulske folk bor i den russiske delstat Dagestan, men de bor også i andre dele af Rusland, særligt i Stavropol kraj og i Moskva. Deres sprog, rutulsk, tilhører de nordkaukasusiske sprog og de fleste rutuler er sunnimuslimer.

Geografisk fordeling

Ifølge folketællingen 2002 boede der 29.929 i Rusland, heraf i Dagestan: 24.300
Ifølge folketællingen i 2010 boede der 35.240 rutulere i Rusland, heraf i Dagestan 27.849 (1,0% ef befolkningen). Officielle oplysninger fra Aserbajdsjan foreligger ikke, men skønsmæssigt bor her 900 rutulere.

De fleste rutulere bor i delrepublikken Dagestan i Rusland og Aserbajdsjan. Der findes også betydelige rutulske befolkninger i andre dele af Rusland, især i Stavropol kraj, Rostov oblast og Moskva.

Bortset fra Rusland findes der også rutulske diasporabefolkninger i Tyrkiet og Syrien. De fleste af disse er efterkommere af personer, som måtte forlade Dagestan under Kaukasuskrigene, som førte til, at Dagestan blev annekteret af Det russiske kejserrige omkring 1864.

Religion
Rutulere er muslimer (sunni islam).

Se også
 Dagestan

Noter

Eksterne henvisninger
 Rutulia.com — Rutul nationalt websted

Republikken Dagestan
Folkeslag i Rusland
Folkeslag i Kaukasus

Rutulere


An Dendrobium fugax in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Dendrobium fugax in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium fugax


Gottfried Boehm (Braunau, 19 de septiembre de 1942) es un historiador del arte y filósofo alemán.

Vida

Boehm estudió Historia del Arte, Filosofía y Alemán en Colonia, Viena y Heidelberg. Obtuvo el doctorado en Filosofía en 1968 y su habilitación como profesor de Historia del Arte en 1974. Desde el año 1975 hasta el 1979 enseñó Historia del Arte en la Universidad Ruhr de Bochum. En 1979 fue nombrado profesor de Historia del Arte en la Universidad de Gießen. En 1986 Boehm se trasladó a la Universidad de Basilea donde, desde 2005, es además director del proyecto nacional de investigación suizo "Eikones / NCCR Iconic Criticism".IEn 1993-94 Gottfried Boehm fue becario en el "Wiener Institut für die Wissenschaften vom Menschen (Instituto de Estudios Avanzados) y en 2001-02 también en el "Institute for Advanced Study", de Berlín. Desde el año 2006 es miembro de la "Heidelberger Akademie der Wissenschaften".

Trabajo

La obra de Gottfried Boehm se ha visto enormemente influenciada por la hermenéutica y la fenomenología, y también por el pensamiento de Hans-Georg Gadamer. Boehm investigó acerca de la teoría del arte y la percepción en el Renacimiento y en los siglos XIX y XX. Realizó interesantes aportaciones sobre el arte contemporáneo y las cuestiones generales que plantea la modernidad.

En la actualidad goza de gran aceptación por sus contribuciones a la historia y teoría de las imágenes, iniciando el giro icónico. También desarrolló notables avances en el concepto de la diferencia icónica. Gottfried Boehm es reconocido junto a Hans Belting y Horst Bredekamp como uno de los más importantes teóricos del arte de habla germana en nuestros días.

Citas

 "Was uns als Bild begegnet, beruht auf einem einzigen Grundkontrast, dem zwischen einer überschaubaren Gesamtfläche und allem, was sie an Binnenereignissen einschließt. Das Verhältnis zwischen dem anschaulichen Ganzen und dem, was es an Einzelbestimmungen (der Farbe, der Form, der Figur etc.) beinhaltet, wurde vom Künstler auf irgendeine Weise optimiert." (1994)
 "Die Bilderfeindlichkeit der Medienindustrie ist ungebrochen, nicht weil sie Bilder verböte, oder verhinderte, im Gegenteil: weil sie eine Bilderflut in Gang setzt, deren Grundtendenz auf Suggestion zielt, auf bildlichen Realitätsersatz, zu dessen Kriterien von jeher gehörte, die Grenzen der eigenen Bildlichkeit zu verschleiern." (1995).

Boehm, Gottfried. ¿Cómo generan sentido las imágenes?, Edición, traducción, notas y glosario de Linda Báez Rubí, México, Instituto de Investigaciones Estéticas, UNAM, 2016 (edición original: Berlin University Press, 2008) [ISBN 978 607 02 8751 0]

Véase también

 Diferencia icónica
 Giro icónico and Giro pictorial

Publicaciones

Monografías

Wie Bilder Sinn erzeugen - Die Macht des Zeigens, Berlin University Press 2007. Print ISBN 978-3940432001
Der Maler Max Weiler: das Geistige in der Natur, Springer Vienna, New York 2001. Print ISBN 978-3211835814
Museum der klassischen Moderne: Zwanzig Meisterwerke der modernen Kunst, Insel Frankfurt 1997. Print ISBN 978-3458335245
Paul Cézanne: Montagne Sainte-Victoire, Frankfurt 1988.
Bildnis und Individuum. Über den Ursprung der Porträtmalerei in der italienischen Renaissance, Prestel Munich 1985. Print ISBN 978-3791307336
Studien zur Perspektivität. Philosophie und Kunst in der frühen Neuzeit, Heidelberger Forschungen Nr. 13, Diss. Heidelberg 1969.

Como editor

Ikonologie der Gegenwart, Munich 2008. (with Horst Bredekamp) Print ISBN 978-3-7705-4726-5
Movens Bild. Zwischen Evidenz und Affekt, Fink Verlag, Munich 2008. Print ISBN 978-3-7705-4631-2
Figur und Figuration: Studien zu Wahrnehmung und Wissen, Munich 2007.
Henri Matisse: Figur, Farbe, Raum, Hatje Cantz, Ostfildern 2005. Print ISBN 978-3926154804
Homo pictor, De Gruyter, Munich 2001. Print ISBN 978-3598774188
Konstruktionen, Sichtbarkeiten: Interventionen, Wien 1999.
Cézanne und die Moderne, Hatje Cantz Verlag, Ostfildern 1999. Print ISBN 978-3775708999
Gesammelte Schriften von Max Imdahl, Frankfurt 1996.
Beschreibungskunst - Kunstbeschreibung: Ekphrasis von der Antike bis zur Gegenwart, Munich 1995.
Was ist ein Bild?, Wilhelm Fink Verlag, Munich 1994. Print ISBN 9783770529209
Individuum: Probleme der Individualität in Kunst, Philosophie und Wissenschaft, Stuttgart 1994.
Modernität und Tradition: Festschrift für Max Imdahl zum 60. Geburtstag, Munich 1985.
Seminar: Die Hermeneutik und die Wissenschaften, Frankfurt 1985.
Schriften zur Kunst von Konrad Fiedler, 2 vols., Munich 1971.

Ensayos (selección)

"Das Bild und die hermeneutische Reflexion", in: Dimensionen des Hermeneutischen. Heidegger und Gadamer, ed. Martin-Heidegger-Gesellschaft. Schriftenreihe, Band 7, Frankfurt am Main, 2005, pp. 23–35.
"Jenseits der Sprache? Anmerkungen zur Logik der Bilder", in: Iconic Turn. Die Neue Macht der Bilder, ed. Christa Maar and Hubert Burda, Cologne 2004, pp. 28–43.
"Der stumme Logos. Elemente einer Bildwissenschaft", in: Jahrbuch des Wissenschaftskollegs zu Berlin, Institute for Advanced Study, Berlin 2001/2002, pp. 188–208.
"Die Kraft der Bilder. Die Kunst von 'Geisteskranken' und der Bilddiskurs", in: Wahn, Welt, Bild, Die Sammlung Prinzhorn. Beiträge zur Museumseröffnung (Heidelberger Jahrbücher XLVI), Heidelberg 2002, pp. 1–10.
"Paul Cézanne und die Moderne", in: Cézanne und die Moderne, catalogue (Fondation Beyeler, Riehen/ Basel), Ostfildern-Ruit 1999, pp. 10–27.
"Bildbeschreibung. Über die Grenzen von Bild und Sprache", in: G. Boehm und H. Pfotenhauer (eds.), Beschreibungskunst - Kunstbeschreibung. Die Ekphrasis von der Antike bis zur Gegenwart, Munich 1995, pp. 23–40.
"Die Wiederkehr der Bilder", in: Was ist ein Bild?, ed. Gottfried Boehm, Munich 1994, pp. 11–38.
"Die Bilderfrage", in: Was ist ein Bild?, ed. Gottfried Boehm, Munich 1994, pp. 325–343.
"Mnemosyne. Zur Kategorie des erinnernden Sehens", in: G. Boehm, K.H. Stierle and G. Winter (eds.), Modernität und Tradition, Festschrift Max Imdahl, Munich 1985, pp. 37–57.
"Zu einer Hermeneutik des Bildes", in: H.-G. Gadamer and G. Boehm (eds.), Seminar: Die Hermeneutik und die Wissenschaften, Frankfurt 1978, pp. 444–471.

Boehm, Gottfried. ¿Cómo generan sentido las imágenes?, Edición, traducción, notas y glosario de Linda Báez Rubí, México, Instituto de Investigaciones Estéticas, UNAM, 2016 (edición original: Berlin University Press, 2008) [ISBN 978 607 02 8751 0]

Enlaces externos

 https://web.archive.org/web/20041212192813/http://www.unibas.ch/kunsthist/boehm.html - Homepage
 http://www.eikones.ch
 'Gottfried Boehm and the image' review of 'Was ist ein Bild' and 'Wie Bilder Sinn Erzeugen'

Historiadores del arte de Alemania
Académicos de la Academia Europea de Ciencias y Artes
Miembros de la Leopoldina
Miembros de la Academia de Ciencias y Humanidades de Heidelberg
Profesores de la Universidad Ruhr de Bochum

Gottfried Boehm


San Mateo (en honor a su santo patrono Mateo Apóstol) es un municipio del departamento de Quetzaltenango, localizado a 10 km de la ciudad de Quetzaltenango y a 207 km de la Ciudad de Guatemala en la región sur-occidente de la República de Guatemala.

Cuenta con una aldea, cuatro cantones y nueva parajes.

Toponimia

Muchos de los nombres de los municipios y poblados de Guatemala constan de dos partes: el nombre del santo católico que se venera el día en que fueron fundados y una descripción con raíz náhuatl; esto se debe a que las tropas que invadieron la región en la década de 1520 al mando de Pedro de Alvarado estaban compuestas por soldados españoles y por indígenas tlaxcaltecas y cholultecas.  En algunos casos, los poblados solamente conservan el nombre del santo, como en el caso de San Mateo, en donde se cuenta la leyenda de que los primeros pobladores fueron de la etnia quiché y llegaron al lugar porque encontraron una imagen de San Mateo Apóstol en un árbol.

Geografía física
Tiene una extensión territorial de 20 [km²] convirtiéndolo en uno de los municipios más pequeños del departamento de Quetzaltenango.

Ubicación geográfica

San Mateo se encuentra en el norte del departamento de Quetzaltenango y a una distancia de 10 km de la cabecera departamental Quetzaltenango y a 210 km de la Ciudad de Guatemala. Sus colindancias son:

 Norte: San Miguel Sigüilá
 Sur: Quetzaltenango y Concepción Chiquirichapa
 Este: La Esperanza y Quetzaltenango
 Oeste: San Juan Ostuncalco

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetos a la legislación nacional y las principales leyes que los rigen desde 1985 son:

El gobierno de los municipios está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —ley ordinaria que contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal»; el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios y tradiciones, y se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes, mientras que los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Comité Municipal de Desarrollo organizan y facilitan la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Los alcaldes que ha habido en el municipio son:

 2012-2016: Mario Domínguez

Historia

Los primeros pobladores fueron de raza quiché y llegaron al lugar ya que según las historias, vieron la imagen de San Mateo Apóstol en un árbol; los quichés construyeron una guardianía el 18 de octubre de 1700 con el nombre de «La Comiteca» con el objetivo de disminuir el progreso que tenían los mames, ya que vivían cerca de sus tierras.

Tras la Independencia de Centroamérica

Cuando se establecieron los distritos para la impartición de justicia por medio de juicios de jurados en el Estado de Guatemala en 1825, San Mateo fue asignado al circuito de Quezaltenango en el distrito N.º10 (Quetzaltenango); junto a San Mateo estaban en ese distrito Quezaltenango, Santa María de Jesús, Olintepeque, Cantel, Almolonga y Zunil.

El poblado fue elevado a categoría de municipio el 6 de febrero de 1883.

Demarcación política de Guatemala de 1902

En 1902, el gobierno del licenciado Manuel Estrada Cabrera publicó la Demarcación Política de la República, y en ella se describe a San Mateo de la siguiente forma: «su cabecera es el pueblo del mismo nombre, a 8 km de Quetzaltenango, tiene una extensión de 6 caballerías.  El clima es frío y las principales producciones, maíz, frijol, patatas y habas. Industria principal: Tejidos de algodón y seda.  Límites: al Norte, el río de Sigüilá; al Sur y Oriente, el Cerro de Siete Orejas; y al Occidente, el municipio de San Juan Ostuncalco».

Economía
Se practican algunas actividades económicas básicas como la agricultura y la artesanía, pero también se realiza la fabricación de productos industriales. Existen muchos cultivos que los pobladores comercializan y venden, y también los productos artesanos son muy importantes en el municipio ya que sirven en el hogar.

Agricultura
Entre los productos más cosechados están los granos básicos, frutas y verduras. Los cultivos más comunes son: maíz, papa, haba, manzana, durazno y  pera.

Artesanía
Los productos más elaborados son los trajes típicos y los productos para el hogar. Las prendas de vestir son las más elaboradas ya que existen muchos pobladores indígenas en el municipio. Se realizan cortes típicos, güipiles, suéteres, pantalones y faldas.

Industrialización
Se fabrican dos tipos de elementos industriales que son estufas industriales y planchas de cocina.

Véase también

 Elecciones municipales de Guatemala de 2015
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Municipios de Quetzaltenango
Quetzaltenango
Toponimia castellana de Guatemala

San Mateo (Quetzaltenango)


මුදල්, ආර්ථික ස්ථායිකරණ සහ ජාතික ප්‍රතිපත්ති අමාත්‍ය යනු ශ්‍රී ලංකා කැබිනට් මණ්ඩලයේ වැදගත් තනතුරකි. මෙම තනතුර 1947 දී ශ්‍රී ලංකාවට නිදහස ලබා ගැනීමේ සංක්‍රාන්තියේදී පිහිටුවන ලද පළමු කැබිනට් තනතුරු වේ. තනතුරේ ඇති වැදගත්කම නිසා බොහෝ විට ජනාධිපතිවරයාගේ අමාත්‍ය මණ්ඩලයේ ජ්‍යෙෂ්ඨ සාමාජිකයින් එම කාර්යභාරය ඉටු කර ඇත, පසුගිය වසර කිහිපය තුළ ජනාධිපතිවරයා විසින් නියෝජ්‍ය අමාත්‍යවරයෙකු ද දරමින් සිටියේය. මෙම අමාත්‍ය ධූරය ජාතික සැලසුම් අමාත්‍යාංශයට ඇතුළත් වන විට මුදල් හා ක්‍රමසම්පාදන අමාත්‍යවරයා ලෙසද හැඳින්වේ.

ඉතිහාසය
ශ්‍රී ලංකාවේ යටත් විජිත සමයේ බ්‍රිතාන්‍ය අධිරාජ්‍ය රජයේ ලංකාවේ භාණ්ඩාගාරික තනතුර පැවතුණි. එය නූතන පෝස්ට් සමඟ බොහෝ සමානකම් තිබුණි. 1947 ලංකා නිදහස් පනත සහ 1947 කවුන්සිලයේ ලංකා (ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව සහ ස්වාධීනත්වය) නියෝග යටතේ සෝල්බරි කොමිෂන් සභාවේ නිර්දේශ යටතේ 1947 දී මුදල් අමාත්‍යාංශය සහ ලංකා භාණ්ඩාගාරය පිහිටුවන ලදී.  තරුණයෙකු වූ ජේ.ආර්. ජයවර්ධන, නිදහස් ලංකාවේ පළමු මුදල් ඇමතිවරයා බවට පත් විය. කාලයාගේ ඇවෑමෙන් අමාත්‍යාංශය දැනට කරගෙන යන ප්‍රතිපත්ති සැලසුම් කිරීම භාර ගත්තේය.

මුදල් අමාත්‍යවරුන්ගේ ලැයිස්තුව
පක්ෂ
 (10)
 (9)
 (1)
 (3)

පාර්ලිමේන්තු ලේකම්වරුන්ගේ ලැයිස්තුව

 ශ්‍රීමත් හර්බට් එරික් ජෑන්ස් 17.05.1948 10.09.1950
 ලුවී ලුෂන් හන්ටර් 20.09.1950 02.04.1952
 ලුවී ලුෂන් හන්ටර් 02.06.1952 29.04.1953
 එම්ඩීඑච් ජයවර්ධන 19.10.1953 01.07.1954
 යූ බී වන්නිනායක 1954.07.01 1955.04.27
 චන්ද්‍රදාස විජේසිංහ 1956.04.25 1958.09.10
 නිමල් කරුණාතිලක 18.11.1958 19.05.1959
 මීරලෙබ්බේ පොඩ්ඩි මොහොමඩ් මුස්තාපා 25.06.1959 22.11.1959
 දයාසේන පැස්කුවල් 1959.11.22 1959.12.05
 ජෝර්ජ් රාජපක්ෂ 29.07.1960 20.06.1962
 ආර්.එස්.වී. පෝලියර් 28.08.1962 06.05.1963
 මුදියන්සේ තෙන්නකෝන් 1963.05.30 1964.03.12
 ජේම්ස් පීටර් ඔබේසේකර III 22.06.1964 17.12.1964
 නොයෙල් විමලසේන 1965.03.29 1970.03.25

නියෝජ්‍ය ඇමැතිවරු

 නීල් ද අල්විස් 1975.10.01 1977.02.04
 ෆෙස්ටස් පෙරේරා 1977.07.23 1978.02.05
 එම්එච්එම් නයිනා මරිකාර් 06.02.1978 19.01.1988
 ජේ.ඒ.ඊ. අමරතුංග 19.01.1988 09.01.1989
 හැරල්ඩ් හේරත් 18.02.1989 28.03.1999
 හැරල්ඩ් හේරත් 30.03.1990 15.08.1994
 ජෙයරාජ් ප්‍රනාන්දුපුල්ලේ 1994.09.01 1994.11.12
 ජී එල් පීරිස් 1994.11.24 2000.08.09
 ජී එල් පීරිස් 16.08.2000 10.10.2000
 ජී එල් පීරිස් 25.11.2000 13.09.2001
 එස් බී දිසානායක 2000.11.25 2001.09.13
 මංගල සමරවීර 2001.09.14 2001.12.07
 බන්දුල ගුණවර්ධන 2001.12.12 2004.02.07
 රංජිත් සියඹලාපිටිය 2004.04.14 2010.04.26
 සරත් අමුණුගම 2009.01.17 2010.04.26
 චන්ද්‍රසිරි ගජධීර 2010.04.27 2010.11.21
 සරත් අමුණුගම 2010.05.10 2010.11.21
 ගීතාංජන ගුණවර්ධන 2010.11.26 - 2015
 අජිත් නිවාඩ් කබ්රාල් 2020 - 2021

මූලශ්‍ර

බාහිර සබැඳි

 අමාත්‍යවරුන්ගේ සහ නියෝජ්‍ය අමාත්‍යවරුන්ගේ ලැයිස්තුව
 ශ්‍රී ලංකා රජය
 ශ්‍රී ලංකාවේ නිල වෙබ් අඩවි භාණ්ඩාගාරය

මුදල් අමාත්‍ය (ශ්‍රී ලංකා)


An Aponogeton jacobsenii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni De Wit. An Aponogeton jacobsenii in nahilalakip ha genus nga Aponogeton, ngan familia nga Aponogetonaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aponogeton

Aponogeton jacobsenii


ඇලහැර ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය යනු,  ශ්‍රී ලංකාවේ,  උතුරු මැද පළාතේ,   පොළොන්නරුව දිස්ත්‍රික්කයේ, පිහිටි ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයකි.

ජනගහනය

ග්‍රාම නිළධාරි වසම්

ආර්ථිකය

ප්‍රාදේශීය ලේකම්වරුන්

ආශ්‍රිත ලිපි
ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්
ශ්‍රී ලංකාවේ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්ක

මූලාශ්‍ර
 Divisional Secretariats Portal

ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
පොළොන්නරුව දිස්ත්‍රික්කය

ඇලහැර ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය


الحسينية هي إحدى القرى المحتلة والمدمرة التابعة لمركز البطيحة التابع لمحافظة القنيطرة في هضبة الجولان بجنوب غرب سوريا.

تتبع ناحية البطيحة، منطقة فيق، محافظة القنيطرة (1092 نسمة عام 1967- 190 م)
تقع في سهل البطيحة اللحقي إلى الشمال الشرقي من بحيرة طبريا، جنوب المراوي وشمال وادي زيتة، على بعد كيلو متر ونصف من بلدة المحجار جنوباً، تقوم فيها زراعة أشجار الزيتون والحمضيات والموز والخضار المبكرة، وتربى فيها الأبقار والأغنام. وتشرب من مياه الينابيع ومن قناة للري.

قرى الجولان المحتلة
قرى الجولان المدمرة
قرى محافظة القنيطرة

الحسينية (القنيطرة)


Charles Richard Johnson (born April 23, 1948) is a scholar and the author of novels, short stories, screen-and-teleplays, and  essays, most often with a philosophical orientation. Johnson has directly addressed the issues of black life in America in novels such as Dreamer and Middle Passage. Johnson was born in 1948 in Evanston, Illinois, and spent most of his career at the University of Washington in Seattle.

The Cambridge Guide to Literature in English says that Johnson's works "combine historical accuracy, parable, and elements of the fantastic in rendering the experience of African Americans."

Career

Political cartooning
He first came to prominence in the 1960s as a political cartoonist and illustrator. At the age of 15 he was a student of cartoonist/mystery writer Lawrence Lariar. After a two-year correspondence course with Lariar, Johnson began publishing his artwork professionally in 1965, drawing illustrations for the catalog of a magic company in Chicago, and publishing three stories in his high school's newspaper as well as panel cartoons and a comic strip that in 1966 took two second place awards in the sports and humor divisions of the Columbia Scholastic Press Association's cartoon contest. He continued drawing and publishing prolifically during his years as an undergraduate journalism major at Southern Illinois University, which in 1977 awarded him the Delta Award "for significant contribution to intellectual commerce of our time" (sponsored by Friends of Morris Library) and an honorary Doctor of Humane Letters in 1995.

In his first career as a cartoonist (1965–72), Johnson churned out hundreds of drawings, comic strips, panel cartoons and illustrations for the student paper The Daily Egyptian, regular editorial cartoons for The Southern Illinoisan, illustrations for the Chicago Tribune, national African-American publications including Black World (formerly Negro Digest), Ebony, and Players, one-page comic book scripts for the now defunct Charlton Comics, and taught cartooning in SIU's "Free School." One of his earliest published articles is "Creating the Political Cartoon," published in Scholastic/Editor/Communications and Graphics (March 1973).

Inspired by a lecture he heard in 1969 by Amiri Baraka (né Leroi Jones), Johnson drew the collection of racial satire titled Black Humor (Chicago: Johnson Publishing Company, 1970). A second collection of political satire appeared in 1972, Half-Past Nation-Time (Aware Press, California).

In 1970, he created, hosted, and co-produced at WSIU-TV Charlie's Pad, an early PBS how-to-draw series broadcast nationally. It consisted of 52, 15-minute lessons in cartooning based on his earlier two years of lessons with Lawrence Lariar. Today only three episodes of this series have survived.

Higher education and early novels
Johnson received his B.S. in journalism and M.A. in philosophy from Southern Illinois University in 1971 and 1973 and his Ph.D. in philosophy from Stony Brook University in 1988. In 2013, Johnson was awarded by his old philosophy department the first "Don Ihde Distinguished Alumni Award", 78-year-old Ihde being one of America's preeminent phenomenologists, and the director for Johnson's dissertation, Being and Race: Black Writing Since 1970 (1988), a literary manifesto published by Indiana University Press that used the methods of Continental philosophy to examine African-American literature and create an aesthetic position. After writing six of what he calls "apprentice novels" between 1970 and 1972 (one of these was an early draft of Middle Passage), which were not published, Johnson wrote his seventh and first philosophical novel, Faith and the Good Thing, in nine months with his mentor, the late John Gardner, providing him with feedback. This novel was published in 1974 by Viking Press, and Johnson stated then, as he would over the years, that his goal was to contribute to and enrich the tradition of "African-American philosophical fiction". He identified early practitioners of this genre as being Jean Toomer, Richard Wright, and Ralph Ellison.

Early in his writing career, Johnson's mentor was the novelist John Gardner.

University of Washington
In 1976, he was hired to teach at the University of Washington, Seattle (UW). He received early tenure in three years at UW, then early full professorship after another three years, following the publication of his second novel, Oxherding Tale (1982), a slave narrative steeped in Eastern thought, and referring to the classic 10 Oxherding Pictures of 16th-century artist Kakuan Shien. A student of Buddhism and Eastern thought all his life, as well as a student of Sanskrit since 1998, Johnson took formal vows on November 14, 2007, in the Soto Zen tradition (the 10 Precepts) with mendicant monk Claude AnShin Thomas, author of At Hell's Gate: A Soldier's Journey From War to Peace (2004). Johnson is a contributing writer for Tricycle: The Buddhist Review, and publishes regularly in Shambhala Sun, Buddhadharma: The Practitioner's Quarterly, and has contributed to Turning Wheel: The Journal of Socially Engaged Buddhism. A collection of these writings appeared in Turning the Wheel: Essays on Buddhism and Writing (Scribner, 2003), and was followed in 2014 by a sequel from Shambhala Publications, Taming the Ox: Buddhist Stories, and Reflections on Politics, Race, Culture, and Spiritual Practice.

In 1986, Johnson's first story collection, The Sorcerer's Apprentice was short-listed for the PEN/Faulkner, and he was identified in a survey conducted at UCLA as one of the ten best short story writers in America. His other story collections include Soulcatcher and Other Stories (2001), which were 12 fictions written to dramatize the historical record in the companion book to the PBS series Africans in America, broadcast in 1998 (these are the only stories a writer has been commissioned to do for a history book). His second collection is Dr. King's Refrigerator and Other Bedtime Stories (half of the stories in this collection were written for Humanities Washington's yearly "Bedtime Stories" literary gala). His short stories have appeared in Best American Short Stories (1982, 1995), O. Henry Prize Stories (1993), Playboy Stories: The Best of Forty Years of Short Fiction (1994), Best Buddhist Writing (2006, 2007, 2008), Best Spiritual Writing (2010), and, like his novels, have been translated into several languages like Russian, Italian, Spanish, South Korean, and Chinese. Two of his stories, "Menagerie: A Child's Fable" and "A Soldier for the Crown" were dramatized by actors for National Public Radio's Symphony Space "Selected Shorts."

For the U.S. Information Agency (now the State Department) he has lectured in Germany, Czechoslovakia, Portugal, France, Indonesia, Japan, and Spain.

For 20 years, and after his series Charlie's Pad, Johnson wrote approximately 20 screen and teleplays. The first was Charlie Smith and the Fritter Tree (1978), which was about the at the time the oldest living American, 136-year-old Charlie Smith. With John Allman he shares credit for Booker (1985), a story about the childhood of Booker T. Washington that received a Writers Guild Award for being the "outstanding script in 1985 in the category of Television Children's Shows, and many other awards. In 1981, he served as one of two writer-producers for the second season of the PBS series Up and Coming.

As a book reviewer, he published over 50 book reviews in numerous publications, including The New York Times Book Review, The Wall Street Journal, Washington Post Book World, the Los Angeles Times, The Seattle Times, The Times (London), Tricycle: The Buddhist Review, and Shambhala Sun. For 20 years, between 1978 and 1998, he was fiction editor of the Seattle Review. He has served as a judge for many literary prizes, among them the Pulitzer Prize in fiction (1992, 1995, 2010) and National Book Award in fiction (1988, 1999, and 2009), twice chairing the fiction panel for the latter. He sponsors the  for a writing student at Evanston Township High School, and the Charles Johnson Fiction Award at Southern Illinois University, a national competition open to all college students.

Johnson has been a practicing martial artist since 1967 when he trained at Chi Tao Chuan of the Monastery in Chicago. Since 1981, he has been a practitioner and sometimes teacher in the Choy Li Fut kung-fu lineage of grandmaster Doc-Fai Wong in San Francisco.

Until his retirement in 2009, Johnson was the  S. Wilson and Grace M. Pollock Endowed Professor of English at the University of Washington.

Awards, acknowledgments, and response
Middle Passage won the U.S. National Book Award for Fiction in 1990, making him the first African-American man to receive this prize since Ralph Ellison won in 1953. Johnson's acceptance speech was a tribute to Ellison. Johnson received a MacArthur Fellowship or "Genius Grant" in 1998. He is also the recipient of National Endowment For The Arts and Guggenheim Fellowships, and many other prizes such as a 2002 Academy Award in Literature from the American Academy of Arts and Letters. He was inducted into the American Academy of Arts and Sciences, and his most recent award is The Humanities Washington Award 2013 for creating and contributing for 15 years a new, original short story to a literary event called "Bedtime Stories," which since 1998 has raised a million dollars for the literacy programs of the non-profit organization Humanities Washington.

In 2003, the Charles Johnson Society was inaugurated at the American Literature Association. This is a literary society devoted to scholarly papers and articles on Johnson's work and the genre of philosophical fiction in general. Several literary studies of his work have been published, among these are Charles Johnson's Spiritual Imagination by Jonathan Little (University of Missouri Press, 1997); Charles Johnson's Novels: Writing the American Palimpsest by the late Rudolph P. Byrd (Indiana University Press, 2005); Charles Johnson's Fiction by William R. Nash (University of Illinois Press, 2003); Understanding Charles Johnson, by the late Gary Storhoff (University of South Carolina Press, 2004); Charles Johnson: The Novelist as Philosopher, edited by Marc C. Conner and William R. Nash (University Press of Mississippi, 2007); and Charles Johnson in Context by Linda Furgerson Selzer (University of Massachusetts Press, 2009). After Johnson's retirement from teaching, a festschrift book celebrating the author's work was published in India, Charles Johnson: Embracing the World, edited by Nibir K. Ghosh and American poet E. Ethelbert Miller (Authorspress, 2011).

In the spring of 2021 Chicago Quarterly Review released its Anthology of Black American Literature, a special issue guest-edited by Johnson.

Bibliography
Fiction
Faith and the Good Thing (1974)
Oxherding Tale (1982)
The Sorcerer's Apprentice (1986)
Middle Passage (1990)
Dreamer (1998)
Soulcatcher and Other Stories (2000)
Dr. King's Refrigerator: And Other Bedtime Stories (2005)
The Adventures of Emery Jones, Boy Science Wonder: Bending Time (with Elisheba Johnson, illustrated by Charles Johnson, 2013)
Night Hawks: Stories (2018)
Papa Chuck's Twisted Tales (2020)

Philosophy
Being and Race: Black Writing Since 1970 (1988, )
Philosophy: An Innovative Introduction: Fictive Narrative, Primary Texts, and Responsive Writing (with Michael Boylan, 2010)

Non-fiction
The Way of the Writer: Reflections on the Art and Craft of Storytelling (Scribner, 2016)
Taming the Ox: Buddhist Stories, and Reflections on Politics, Race, Culture, and Spiritual Practice (Shambhala Publications, 2014)
Black Men Speaking (with John McCluskey Jr., 1997)
Africans in America (with Patricia Smith, 1998)
I Call Myself an Artist: Writings by and about Charles Johnson (edited by Rudolph Byrd, 1999)
King: The Photobiography of Martin Luther King Jr. (with Bob Adelman, 2000)
Turning the Wheel: Essays on Buddhism and Writing (2003)
Passing the Three Gates: Interviews with Charles Johnson (edited by James McWilliams, 2004)
The Words and Wisdom of Charles Johnson (Dzanc Books, January 2015)
The Way of the Writer: Reflections on the Art and Craft of Storytelling (Scribner, 2016)
Grand: A Grandparent's Wisdom for a Happy Life (Hanover Square Press, 2020)

Cartoon Collections
Black Humor (1970)
Half-Past Nation Time (1972)
All Your Racial Problems Will Soon End: The Cartoons of Charles Johnson (2022)

References

 Nishikawa, Kinohi. "Charles R. Johnson." In Hans Ostrom and J. David Macey, Jr. (eds), The Greenwood Encyclopedia of African American Literature, Westport, CT: Greenwood Press, 2005. 865–67.

External links
 Charles Johnson papers at University of Delaware Library Special Collections
Charles Johnson biography
 The Adventures of Emery Jones page
 "Charles Johnson", University of Washington
Shambhala Sun interview
Audio of Charles Johnson's lecture "Whole Sight: The Intersection of Culture, Faith, and the Imagination" at the Walter Chapin Simpson Center for the Humanities on February 1, 2007.
 Charles Johnson at Library of Congress Authorities — but search Author/Creator 'Johnson, Charles Richard' for 25 catalog records

21st-century African-American academics
21st-century American academics
American Buddhists
African-American novelists
African-American non-fiction writers
20th-century American novelists
American editorial cartoonists
African-American gender relations
MacArthur Fellows
National Book Award winners
Converts to Buddhism from Protestantism
Evanston Township High School alumni
Novelists from Illinois
Writers from Seattle
University of Washington faculty
Southern Illinois University alumni
Stony Brook University alumni
1948 births
Living people
21st-century American novelists
American male novelists
American male essayists
American male short story writers
20th-century American short story writers
21st-century American short story writers
20th-century American essayists
21st-century American essayists
Academics from Illinois
PEN/Faulkner Award for Fiction winners
20th-century American male writers
21st-century American male writers
Novelists from Washington (state)
20th-century African-American writers
21st-century African-American writers

Charles R. Johnson