Herman Friedrich Grimm (né le  à Cassel et mort le  à Berlin) est un historien de l'art et publiciste prussien.

Biographie
Herman Grimm est le fils de Wilhelm Grimm et de sa femme Dorothea, née Wild. Il est l'élève de l'historien Leopold von Ranke. Grimm vit à Berlin depuis 1841. Il appartient au cercle d'amis de l'amie de Goethe, Bettina von Arnim, dont il épouse la fille et celle d'Achim von Arnim, Gisela, le 25 octobre 1859.

Après ses études juridiques et philologiques, qu'il commence en 1847, il obtient enfin son doctorat à Leipzig en 1868 puis l'habilitation à Berlin en 1870. En 1873, il est nommé professeur d'histoire de l'art contemporain à l'Université de Berlin, où il enseigne jusqu'à sa mort. Son successeur est Heinrich Wölfflin. Il est également l'un des cofondateurs de la Société Goethe et est l'un des éditeurs de l'édition de Weimar des œuvres de Goethe. En 1867, Grimm rencontre le critique littéraire et historien Julian Schmidt (1818–1886), qui a passé en revue le roman de Grimm Unüberwindliche Mächte. Une amitié intense se développe entre les couples Schmidt et Grimm, qui est également encouragée par le voisinage direct à Berlin.

Herman Grimm décède en 1901 des suites d'une longue maladie à l'âge de 73 ans à Berlin. Il est enterré dans l'ancien cimetière Saint-Matthieu à Schöneberg. Il y repose à côté des tombes honorifiques de Wilhelm et Jacob Grimm.

Récompenses
 En 1884, il reçoit le titre de "Conseiller privé".
 En 1891, il reçoit l'Ordre bavarois Maximilien pour la science et l'art.
 En 1896, il devient membre de la classe de la paix de l'Ordre Pour le Mérite.
 En 1896, il est élu à l'Académie américaine des arts et des sciences.

Succession
La succession scientifique et privée d'Herman Grimm (1828-1901) ainsi que les successions partielles des frères Jacob et Wilhelm Grimm et d'autres membres de la famille sont conservées dans les Archives d'État de Hesse à Marbourg (stock 340 Grimm). Il a un volume d'environ 30 en cours d'exécution mètres et couvre les années de 1698 à 1949. L'inventaire est entièrement indexé et peut être recherché en ligne via Arcinsys Hessen.

Publications (sélection)
 Leben und Werk Raffaels. Éditions Phaidon, Essen, 1997,  (früherer Titel "Das Leben Raphael's").
 Novellen. Berlin 1856 (Nachdruck Verlag Zbinden 1966).
 als Hrsg.: Über Künstler und Kunstwerke. 2 Jahrgänge, Dümmler, Berlin, 1865–1867.
 Leben Michelangelos. 3 Bde. Carl Rümpler, Hannover 1868.
 Homers Ilias. 2 Bde. Hertz, Berlin 1890/95.
 Albrecht Dürer. Lüderitz, Berlin 1866.
 Aufsätze zur Literatur. Bertelsmann, Gütersloh 1915.
 Aufsätze zur Kunst. Bertelsmann, Gütersloh 1915.
 Deutsche Künstler. Sieben Essais. Kröner, Stuttgart 1942 (= Kröners Taschenausgabe, 184).
 Neue Essays über Kunst und Literatur. Dümmler, Berlin 1865.
 als Hrsg.:  (von Jacob und Wilhelm Grimm, zwei Bände: 1816, 1818) 3. Aufl. 1891.
 Goethes Freundschaftsbund mit Schiller. Vorlesungen (Reclams Universalbibliothek 7174). Reclam, Leipzig 1949 (Nachdr. d. Ausg. Leipzig 1932).
 Achim von Arnim und die ihm nahe standen. Lang, Bern 1970 (Repr. d. Ausg. Stuttgart 1904).
 Vom Geist der Deutschen. Gedanken. Ein Brevier. Herbig, Berlin 1940.
 Goethe. Vorlesungen gehalten an der Kgl. Universität zu Berlin. 2 Bände. Cotta, Stuttgart 1923.
 Die Akademie der Künste und das Verhältniß der Künstler zum Staate. Hertz, Berlin 1859.
 Goethe in Italien. Vorlesung, gehalten zum Besten des Goethedenkmals in Berlin. Hertz, Berlin 1859.
 Die Cartons von Peter von Cornelius in den Sälen der Königl. Akademie der Künste zu Berlin. Hertz, Berlin 1859.
 Unüberwindliche Mächte. Roman. 3 Bände. Hertz, Berlin 1867.
 (Hrsg.) Briefwechsel zwischen Jacob und Wilhelm Grimm aus der Jugendzeit. Böhlau, Weimar 1881.
 Zehn Ausgewählte Essays zur Einführung in das Studium der neueren Kunst. Dümmler, Berlin 1883 (als Digitalisat über die Universität Heidelberg verfügbar).
 Michelangelo. Sein Leben in Geschichte und Kultur seiner Zeit, der Blütezeit der Kunst in Florenz und Rom. Stuttgart 1907 (Reprint Safari-Verlag, Berlin 1967).
 Das Kind. In: Deutscher Novellenschatz. Hrsg. von Paul Heyse und Hermann Kurz. Bd. 6. 2. Aufl. Berlin, [1910], S. 275–356. In: Weitin, Thomas (Hrsg.): Volldigitalisiertes Korpus. Der Deutsche Novellenschatz. Darmstadt/Konstanz, 2016. (Digitalisat und Volltext im Deutschen Textarchiv)
 Das Jahrhundert Goethes. Erinnerungen und Betrachtungen zur deutschen Geistesgeschichte des neunzehnten Jahrhunderts. Kröner, Stuttgart 1948 (= Kröners Taschenausgabe, 193).

Lettres
 Im Namen Goethes. Der Briefwechsel Marianne von Willemer und Herman Grimm. Hrsg. und eingeleitet von Hans Joachim Mey. Insel Verlag, Frankfurt/M. 1988.
 Frederick W. Holls (Hrsg.): Correspondence between Ralph Waldo Emerson and Herman Grimm. Kennikat Press, London 1971 (= Literary America in the 19th Century).
 Briefwechsel der Brüder Grimm mit Herman Grimm (einschließlich des Briefwechsels zwischen Herman Grimm und Dorothea Grimm, geb. Wild). Hrsg. von Holger Ehrhardt, Kassel/Berlin 1998 (= Werke und Briefwechsel der Brüder Grimm. Kasseler Ausgabe. Abt. Briefe, Band 1), .
 Briefwechsel Robert und Clara Schumanns mit Korrespondenten in Berlin 1832 bis 1883. Hrsg. von Klaus Martin Kopitz, Eva Katharina Klein und Thomas Synofzik (= Schumann-Briefedition, Serie II, Band 17), Dohr, Köln 2015, , S. 53–86.

Bibliographie

 Herman Grimm (1828–1901) zwischen Nachmärz und Gründerzeit (= ), Band 17/18 (2007–2008), Kassel 2015 (enthält die Vorträge einer Tagung im Hessischen Staatsarchiv Marburg vom 9. und 10. Oktober 2009): – : Aus dem Inhalt: : Herman Grimm (1828–1901) als Dichter, Zeichner, Kritiker – Eine bio-bibliographische Übersicht. Stefan Knödler: "Eine Art von Erbschaft" – Zur Gegenwart Goethes bei Herman Grimm. Johannes Rössler: Zwischen Peter von Cornelius und Eugène Burnand – Herman Grimm über die Einbildungskraft der Künstler. Hans-Harald Müller, Mirko Nottscheid: Zum Briefwechsel zwischen Herman Grimm und Wilhelm Scherer. Matthias Memmel: Herman Grimm und Heinrich Wölfflin – Zwei Vertreter eines Faches. Sylke Kaufmann: Herman Grimm und Louise Seidler – Facetten einer Freundschaft zwischen Bewunderung und Diffamierung. Rotraut Fischer, Christina Ujma: Stadt der Freiheit – Stadt der Opulenz: Florenz und Rom in Herman Grimms "Michelangelo" und "Raphael". Sebastian Böhmer: Das romantische Erfolgsrezept – Die Verbürgerlichung der Romantik in Herman Grimms "Leben Michelangelo's". Franziska Kraft: Herman Grimm als Michelangelo-Übersetzer – Eine poetische Neuinszenierung des Renaissance-Künstlers. Rainer Zuch: Zwischen Wissenschaft und Offenbarung – Herman Grimm und das Skioptikon. Barbara Hammes: Erinnerung und Verewigung – Der Nachlaß Herman Grimms im Hessischen Staatsarchiv Marburg.
 Norbert Otto, Julian Schmidt: Eine Spurensuche. Hildesheim 2018. (Über die Freundschaft zwischen Schmidt und Grimm vgl. S. 181ff.)
 : Herman Grimm (1828–1901). Epigone und Vorläufer. In: Jutta Osinski, Felix Saure (Hrsg.): Aspekte der Romantik: zur Verleihung des "Brüder Grimm-Preises" der Philipps-Universität Marburg im Dezember 1999 (= Schriften der Brüder-Grimm-Gesellschaft Kassel 32). Brüder-Grimm-Gesellschaft, Kassel 2001, S. 73–93 (Digitalisat).
 Andreas Beyer: Lichtbild und Essay. Kunstgeschichte als Versuch (zu Grimms Vortragstechnik). In: Wolfgang Braungart, Kai Kauffmann (Hg.): Essayismus um 1900. Universitätsverlag Winter, Heidelberg, 2006, , S. 37–48.
 Barbara Aulinger: Grimm, Herman. In: Paul von Naredi-Rainer, Johann Konrad Eberlein, Götz Pochat (Hrsg.): Hauptwerke der Kunstgeschichtsschreibung (= . Band 364). Kröner, Stuttgart 2010, , S. 172–175.

Liens externes

 Manuscrits et lettres d'Herman Grimm dans les bibliothèques et les archives
 Herman Grimm sur arthistoricum.net - Contexte scientifique et historique et œuvres numérisées dans le portail thématique "Histoire de l'histoire de l'art"
 Herman Grimm à l'Ordre Pour le Mérite
 Herman Grimm dans le Dictionnaire des historiens de l'art

Références

Historien de l'art prussien
Professeur à l'université Humboldt de Berlin
Membre de l'Académie américaine des arts et des sciences
Récipiendaire de la croix Pour le Mérite (ordre civil)
Récipiendaire de l'ordre bavarois de Maximilien pour la science et l'art
Naissance en janvier 1828
Naissance à Cassel (Hesse)
Naissance dans l'électorat de Hesse
Décès en juin 1901
Décès à Berlin
Décès à 73 ans

Herman Grimm


A Hits of the World é uma coleção de paradas musicais semanais publicados pela revista Billboard. Ela classifica as 25 melhores canções em mais de 40 países ao redor do mundo baseada em vendas digitais e streaming fornecidos pela MRC Data. Anunciada em 14 de fevereiro de 2022 e lançada no dia seguinte, o período de contagem de cada parada vai de sexta a quinta-feira de cada semana, sendo atualizadas todas as terças-feiras.

Paradas

Paradas pré-existentes
 Billboard Canadian Albums
 Billboard Canadian Hot 100
 Billboard Argentina Hot 100
 Billboard Japan Hot 100
 Billboard K-pop Hot 100
 Billboard Vietnam Hot 100
 Billboard Vietnam Top Vietnamese Songs
 UK Albums Chart
 UK Singles Chart
 Australia Albums
 Germany Albums
 Greece Albums

África
 South Africa Songs

Ásia-Pacífico
 Australia Songs
 Hong Kong Songs
 India Songs
 Indonesia Songs
 Malaysia Songs
 New Zealand Songs
 Philippines Songs
 Singapore Songs
 Taiwan Songs
 Thailand Songs
 Turkey Songs

Europa
 Austria Songs
 Belgium Songs
 Croatia Songs
 Czech Republic Songs
 Denmark Songs
 Finland Songs
 France Songs
 Germany Songs
 Greece Songs
 Hungary Songs
 Iceland Songs
 Ireland Songs
 Luxembourg Songs
 Netherlands Songs
 Norway Songs
 Poland Songs
 Portugal Songs
 Romania Songs
 Russia Songs
 Slovakia Songs
 Spain Songs
 Sweden Songs
 Switzerland Songs
 U.K. Songs

América Latina
 Bolivia Songs
 Brazil Songs
 Chile Songs
 Colombia Songs
 Ecuador Songs
 Mexico Songs
 Peru Songs

Ligações externas

Tabelas musicais da Billboard

Hits of the World


Dalefield est une communauté rurale du district de Carterton dans la région de Wellington de l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Chemin de fer
Ce fut la localisation de la gare de  sur le trajet de la  entre 1880 et 1981. La société KiwiRail a identifié le passage à niveau franchissant la ligne de Watersons au niveau de Dalefield comme une des plus dangereuses des zones de franchissement de la voie de chemin de fer au niveau de la région de Wairarapa.

Énergie
En , des plans ont été faits pour développer une installation solaire sur l'ancien site d'enfouissement de Dalefield.

Installation
Dalefield a aussi une ferme de culture de la lavande.

Climat
Une partie de cette zone fut affectée par des conditions climatiques sévères durant les mois de novembre et décembre 2018, qui causèrent des inondations étendues mais évitèrent la sécheresse.

Éducation
L'école de Dalefield School est une école publique, mixte, assurant tout le primaire, allant de l'année 1 à 8  avec un effectif de  en 2020. L'école a mis en service une station de radio à basse énergie en 2019.

Voir aussi

 Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Ville en Nouvelle-Zélande
Région de Wellington
District de Carterton

Dalefield


Kornjačnica (lat. Echinodorus), danas monotipski biljni rod. Prije je u njega bilo uključivano 28 vrsta vodenih trajnica iz porodice žabočunovki koje su raširene po Novom svijetu, od Sjedinjenih Američkih Država do Argentine.

Dvije vrste među njima su na popisu kao ugrožene, Echinodorus eglandulosus (danas Aquarius grisebachii; status osjetljive) i Echinodorus emersus (danas Aquarius emersus; smanjeni rizik).

Mnoge vrste uzgajaju se danas po akvarijima.

Vrste

 Echinodorus berteroi (Spreng.) Fassett

Nekada uključivane:
 Echinodorus bracteatus Micheli in A.L.P.de Candolle & A.C.P.de Candolle (eds.)
 Echinodorus cordifolius (L.) Griseb.
 Echinodorus cylindricus Rataj
 Echinodorus decumbens Kasselm.
 Echinodorus densinervis Somogyi
 Echinodorus emersus  Lehtonen
 Echinodorus floribundus (Seub.) Seub.
 Echinodorus × gabrielii Rataj
 Echinodorus glaucus Rataj
 Echinodorus grandiflorus (Cham. & Schltdl.) Micheli in A.L.P.de Candolle & A.C.P.de Candolle (eds.)
 Echinodorus grisebachii Small in N.L.Britton & al. (eds.)
 Echinodorus horizontalis Rataj
 Echinodorus inpai Rataj
 Echinodorus lanceolatus Rataj
 Echinodorus longipetalus Micheli in A.L.P.de Candolle & A.C.P.de Candolle (eds.)
 Echinodorus longiscapus Arechav.
 Echinodorus macrophyllus  (Kunth) Micheli in A.L.P.de Candolle & A.C.P.de Candolle (eds.)
 Echinodorus major (Micheli) Rataj
 Echinodorus palifolius (Nees & Mart.) J.F.Macbr.
 Echinodorus paniculatus Micheli in A.L.P.de Candolle & A.C.P.de Candolle (eds.)
 Echinodorus pubescens  (Mart. ex Schult.f.) Seub. ex Warm.
 Echinodorus reptilis Lehtonen
 Echinodorus scaber Rataj
 Echinodorus subalatus (Mart. ex Schult.f.) Griseb.
 Echinodorus trialatus Fassett
 Echinodorus tunicatus  Small in N.L.Britton & al. (eds.)
 Echinodorus uruguayensis Arechav.

Vanjske poveznice

Izvori

Žabočunovke

Kornjačnica


Ellen Joyce née Ellen Rice ( - ) est une militante britannique de l'émigration des femmes du Royaume-Uni. Elle fonde et dirige la British Women's Emigration Association.

Biographie
Elle est l'aînée des enfants de Francis Rice (5e baron Dynevor) et Harriett Ives Barker. Son frère cadet est Arthur Rice (6e baron Dynevor). À sa naissance, son père est le vicaire de Fairford.

Ellen Rice devient Ellen Joyce lorsqu'elle épouse le recteur de Stratfield Saye le 20 septembre 1855. Il y reste recteur toute sa vie, mais ses intérêts le portent vers l'archéologie et il mène des fouilles à Calleva Atrebatum où il découvre l'aigle de Silchester en 1866. Lui et Ellen ont eu un fils Arthur Gerald Joyce en 1856.

En 1883, la Girls' Friendly Society nomme Joyce comme "correspondante pour l'émigration". Joyce est l'une des soixante-quinze associés fondatrices du GFS et elle souhaite soutenir l'émigration, mais elle est consciente des risques auxquels les filles seraient exposées. Les groupes de femmes voyageant avec le GFS reçoivent des "croix d'ancre" à placer sur leurs bagages.

En 1884, elle fonde la United Englishwomen's Emigration Association. Plus tard cette année-là, Joyce et son fils Arthur accompagnent 80 émigrants du GFS à travers l'Atlantique. Elle voyage à travers le Canada en utilisant le chemin de fer du Canadien Pacifique qui est alors incomplet mais se rend sur la rive ouest. À son retour, elle signale son succès au GFS, mais sa nouvelle organisation prend son envol. L'année suivante, elle dispose de ses propres finances  et en 1888, elle doit changer son nom en « United British Women's Emigration Association », car les émigrants écossais de la « Scotch Girl's Friendly Association » et de la « Scottish YWCA » veulent également voyager sous la bannière de son organisation.

Joyce peut décider qui est le bon type d'émigrants car elle voit que l'émigration pourrait créer un meilleur Empire britannique. Elle prend la parole aux congrès de l'Église en notant la christianisation et l'amélioration morale rendues possibles par les nouvelles émigrantes envoyées par son organisation. Cette mission conduit à une organisation pour envoyer moins de femmes alors qu'elles essayent d'identifier les meilleurs émigrants qui pourraient aider à améliorer le pays vers lequel ils émigrent. Au début, les émigrants se dirigent vers le Canada, la Nouvelle-Zélande et l'Australie, mais à la fin du siècle, il y a un intérêt croissant pour l'Afrique du Sud . Joyce interviewe Robert Baden-Powell pour le journal BWEA, The Imperial Colonist sur le besoin de femmes en Afrique du Sud en 1902 et malgré son regret le comité que l'organisation a formé pour superviser l'intérêt devient indépendant en tant que "South African Colonization Society" en 1903 . Louisa Knightley est présidente de la South African Colonization Society et est rédactrice en chef du journal Imperial Colonist de la "British Women's Emigration Association" de 1901 à 1913.

Joyce dirige la United British Women's Emigration Association, mais son rôle au sein du GFS se poursuit.

Lors des honneurs du Nouvel An 1920, Joyce devient CBE en reconnaissance de son travail en tant que vice-présidente de la British Women's Emigration Association. Grace Lefroy, la secrétaire honoraire de la même association, est également décorée.

Elle est décédée à Winchester en 1924.

Références

Liens externes

Militant britannique
Décès en mai 1924
Naissance en janvier 1832
Décès à 92 ans

Ellen Joyce


Tour de France 2017 var den 104. udgave af cykelløbet Tour de France. Løbet startede i Düsseldorf, 12 år efter løbet sidst besøgte Tyskland, og 30 år efter løbet sidst startede i Tyskland. På vej mod Frankrig gik løbet også gennem Belgien og Luxembourg. For første gang i 25 år, var alle fem bjergkæder i fastlands-Frankrig med. Der var kun to individuelle enkeltstarter på i alt 36,5 km. Den samlede vinder blev britiske Chris Froome fra , der vandt løbet for 4. gang i karrieren.

For første gang blev alle etaper vist i fuld længde på tv.

En regelændring hvor alle som er indenfor tre sekunder får samme tid, blev indført før løbet, for at forhindre klassementsryttere i at blande sig med sprinterne i afslutningen på de flade etaper.

Opsummering

Trøjerne
Geraint Thomas vandt den indledende enkeltstart i Düsseldorf og tog dermed den gule førertrøje. Både Alejandro Valverde og Ion Izagirre styrtede og udgik af løbet. Thomas beholdt trøjen indtil holdkammeraten Chris Froome overtog den på 5. etape. En af forhåndsfavoritterne, Richie Porte, styrtede og udgik af løbet på 9. etape. Det gjorde Geraint Thomas også. Fabio Aru overtog føringen efter 12. etape, hvor Froome sled de sidste metre. Froome tog trøjen tilbage efter 14. etape. Før den sidste enkeltstart førte Froome med 23 sekunder til Romain Bardet og 29 sekunder til Rigoberto Urán. Froome øgede føringen, mens Urán passerede Bardet som holdt sig foran Mikel Landa med ét sekund på fjerdepladsen.

På fjerde etape førte en styrt til at den største favorit til den grønne pointtrøje, Peter Sagan, blev diskvalificeret, og Mark Cavendish brækkede skulderbenet. Arnaud Démare overtog trøjen fra Marcel Kittel og beholdt den i tre etaper, til Kittel tog den tilbage da han vandt 7. etape, sin tredje. Kittel vandt yderligere to etaper, men måtte kaste håndklædet i ringen efter et styrt på 17. etape. Michael Matthews overtog trøjen og beholdt den til Paris.

Simon Yates vandt den hvide ungdomstrøje, som hans tvillingebror Adam gjorde året før. Han overtog den efter 5. etape og vandt med to minutter til Louis Meintjes.

Warren Barguil overtog den prikkede bjergtrøje efter 9. etape. Han vandt derefter to bjergetaper og sikrede sig trøjen med god margin.

Etapesejre
Marcel Kittel tog fem etapesejre, Michael Matthews og Warren Barguil tog to hver. Der var fem franske etapesejre og fem tyske (Kittel). Primož Roglič sørgede for Sloveniens første etapesejr.

Holdene
12 af de 22 hold vandt mindst én etape, Quick-Step Floors vandt fem (Kittel) og Team Sunweb fire.

Team Sky førte holdkonkurrencen fra første etape, og selv om AG2R La Mondiale halede ind, vandt de med syv minutter.

Team Sky vandt mere end en tredjedel af de totale præmiepenge på i underkanten af 2,3 millioner euro:

Hold og ryttere

198 ryttere fra 22 hold og 32 nationer var på startstregen. Rusland var ikke repræsenteret for første gang siden 1990, og der var færre amerikanere og spaniere end i tidligere udgaver. Der stillede tre danskere til start; Jakob Fuglsang (for syvende gang), Lars Bak (for syvende gang) og Michael Valgren (for tredje gang). Norge stillede med tre deltagere; Edvald Boasson Hagen (for syvende gang), Alexander Kristoff (for femte gang) og debutant Vegard Stake Laengen. Adam Hansen stillede til start i sin 18 Grand Tour i træk. Sidste års vinder Chris Froome, Richie Porte, Fabio Aru, Nairo Quintana, Alberto Contador, Jakob Fuglsang, Alejandro Valverde og Romain Bardet var blandt favoritterne til at vinde samlet.

Danske ryttere

 Jakob Fuglsang kørte for
 Michael Valgren kørte for
 Lars Bak kørte for

Etaperne

Trøjernes fordeling gennem løbet

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Ungdomskonkurrencen

Holdkonkurrencen

Diverse nøgletal
 Col du Galibier er tourens højeste punkt med 2.642m.
 Etapen Embrun -> Salon-de-Provence er den længste etape med 222,5 km.
 Etapen Saint-Girons -> Foix er den korteste med kun 101 km.
 Touren medbringer 10 læger og 7 sygeplejersker. De er fordelt på syv lægeambulancer og to lægebiler, samt en enkelt lægemotorcykel og en varebil med radiografisk udstyr.
 Der er over 2000 akkrediterede journalister, 91 foto bureauer, 301 aviser og 94 tv-stationer.
 Over 500 personer er beskæftiget med at sørge for at de tekniske installationer fungerer hver dag. Og der skal trækkes og forbindes ca. 60 km kabler, i alt har de en halv hektar (5000m2) at boltre sig på.
 2,7 mio. følgere på Twitter og 2,3 mio. på Facebook.
 Der er opsat 3600 skilte langs ruten der advarer om mulige faremomenter.
 Touren har 12 fastansatte politifolk til at holde styr på den overordnede sikkerhed og som også medvirker som kommunikation til den alm. politistyrke, der i alt under touren udgør 23.000 mænd og kvinder
 Der er 'kun' 198 cykelryttere!

Referencer

Eksterne henvisninger
Officielle hjemmeside

UCI World Tour 2017

Tour de France 2017


Christie are an English soft rock band that formed at the end of the 1960s. They are best remembered for their UK chart-topping hit single "Yellow River", released in 1970, which hit number one in 26 countries that year.

Career
In addition to Jeff Christie (born Jeffrey Christie, 12 July 1946, Leeds, Yorkshire, England) their vocalist, bassist and songwriter; they initially included guitarist Vic Elmes and drummer Mike Blakley (born Michael Blakley, 12 January 1947, Bromley, Kent, England, brother of Alan Blakley).

Jeff Christie had previously worked with several bands, including The Outer Limits, who released "Just One More Chance" / "Help Me Please" (1967) and "Great Train Robbery" / "Sweet Freedom" (1968).

In 1970, Jeff Christie offered his composition "Yellow River" to The Tremeloes.
They recorded it to release as a single but changed their minds as they were going more progressive as the seventies started. At the same time Tremeloes member Alan Blakley's brother Michael had a little group called the Epics and Alan wanted to give his brother a break. They decided to get Jeff Christie to come down from Leeds and let him use the Tremeloes' backing track. The Epics became Christie with Jeff as the lead vocalist and the result was a UK number one hit in June 1970, and subsequently No. 23 in the US, also accumulating more weeks (23) on the Hot 100 than any other entry on that chart completely inside 1970. It was a worldwide hit and was number one in 26 countries with global sales of over 30 million.

The follow-up single from October 1970, "San Bernadino" (misspelled if referring to, for example, San Bernardino, California), reached UK Number 7 and Number 1 in Germany, but only US No. 100. Both tracks became flash songs on their eponymous debut album of that year, and it stayed on US Billboard 200 chart for ten weeks. But the trio failed to sustain a lasting career, and Blakley was replaced by Paul Fenton (born 4 July 1946, Huddersfield, Yorkshire) just before the release of the band's second album, For All Mankind (1971).

Lem Lubin (ex-Unit 4 + 2) was added to the line-up after the release of Iron Horse (1972), but the title track proved to be the band's final hit single. The departure of Fenton and Lubin hastened the demise of the original line-up, but Jeff Christie returned with new members Terry Fogg (drums) (born Terrence George Fogg, 25 September 1945, Chesterfield, Derbyshire), Roger Flavell (bass), and Danny Krieger (guitar). A 1974 single "Alabama" / "I'm Alive" failed to resurrect the band's fortunes, and new members Tony Ferguson (guitar) and Roger Willis (drums) were brought in to join Christie and Flavell. "JoJo's Band", written by Elmes, was a major hit for Christie in Argentina and Brazil, while the last Christie hit, "Navajo", was Number 1 in Mexico. In 1982 Vic Elmes enlisted Mick Blakley and Peter Morrison of NYPL, to tour Germany on a package tour. At the end of the tour, the band folded. The band recorded an Elmes song, Deep in the Night, produced by Alan Blakley.

Jeff Christie reformed the band in 1990 with members of UK band Tubeless Hearts, Kev Moore, Simon Kay and Adrian 'Fos' Foster. Tubeless Hearts tried to represent United Kingdom in the Eurovision Song Contest 1991 with a Jeff Christie song, "Safe in your Arms", but were unsuccessful. They continued to tour for a further 16 years all over Europe, Russia and Israel, recording intermittently. Following the release of Jeff Christie's Floored Masters double album, the 1990 line-up of Christie embarked on a 2009 European Tour. In 2012, a Christie double album, No Turn Unstoned, was released, a collection of Christie demos and unreleased songs.

Band members

Current members
Jeff Christie – bass, vocals, keyboards (1969–1976, 1990–present)
Simon Kay – guitar (1990–present)
Adrian Foster – drums (1990–present)

Former members
Vic Elmes – guitar (1969–1973)
Mike Blakley – drums (1969–1970)
Paul Fenton – drums (1970–1973)
Lem Lubin – bass guitar (1972–1973)
Terry Fogg – drums (1973–1974)
Roger Flavell – bass guitar (1973–1976)
Danny Krieger – guitar (1973–1976)
Tony Ferguson – lead guitar (1974)
Roger Willis – drums (1974–1976)
Kev Moore – bass guitar (1990–2003)

Discography

Albums
 Christie (1970)
 For All Mankind (1971)
 Iron Horse – unreleased (1972)
 Los Mas Grandes Exitos (1972)
 Navajo [released in Mexico] (1974)
 Christie Again – Greatest Hits and More (2004)
 Jeff Christie – Floored Masters (Past Imperfect) (2009)
 Christie – No Turn Unstoned (2012)

Singles
Jeff Christie with The Outer Limits
 "When the Work Is Thru'" (1967)
 "Just One More Chance/Help Me Please" (1967)
 "Great Train Robbery/Sweet Freedom" (1968)

Christie

Jeff Christie solo
 "Both Ends of the Rainbow/Turn On Your Love Light|Turn on Your Lovelight" (1980)
 "Tightrope/Somebody Else" (1980)
 "Happy Christmas (War Is Over)/Yuletide Lights" (1997)
 "Hattrick of Lions (Come on England)" (2010)
 "You're Not There" with Lorenzo Gabanizza (2021)
 "I guess I am the only one" with Lorenzo Gabanizza (2022)
 "I don't want to live without you" with Lorenzo Gabanizza (2023)

See also
List of artists who reached number one on the UK Singles Chart
List of 1970s one-hit wonders in the United States
1970 in music
List of Epic Records artists
Bands and musicians from Yorkshire and North East England
List of bands originating in Leeds
List of performers on Top of the Pops

References

Reference bibliography

External links
Christie official website
Christie discography

English rock music groups
CBS Records artists
British soft rock music groups
Musical groups established in 1969
Musical groups disestablished in 1976
Musical groups reestablished in 1990
Musical groups from Leeds
1969 establishments in England

Christie (band)


Boris Poljak (Split, 1959.), hrvatski filmski i televizijski snimatelj i redatelj. Živi i radi u Splitu.

Životopis
Rodio se je u Splitu. Studirao je pravo. Član Kinokluba Split od 1978. godine. U produkciji svog kluba 1980-ih je snimio dva filma, a kao snimatelj osam eksperimentalnih filmova na super 8 i 16 mm. Od početka 1990-ih djeluje kao profesionalni filmski i televizijski snimatelj. Suorganizator Sabora  alternativnoga filma u Splitu od 1982. do 1988. godine. Supokretač Međunarodnoga festivala novoga filma i videa u Splitu.
Od snimanja televizijskog dokumentarca More nad Splitom stalno surađuje s Damirom Čučićem, koji je montažer u Poljakovim filmovima, a Poljak snimatelj u Čučićevim. Tri su eksperimentalna filma zajedno potpisali, do rujna 2013. 20-ak kratkih, uglavnom dokumentarnih i eksperimentalih filmova i jedan dugometražni igrani film Pismo ćaći. Poljak je režirao pet kratkometražnih filmova, od kojih tri u suradnji s Damirom Čučićem. Poljak je snimio (do Zagrebdoxa 2018.) više od pedeset kratkometražnih dokumentarnih i eksperimentalnih filmova, tri igrana filma i više od dvjesta reklamnih spotova.

Filmografija
 Nova godina, produkcija Kinoklub Split, 198?, autor
 Geronimo je mrtav, produkcija Kinoklub Split, 198?, autor
 Gdje je Magdalena Kazimirovič (autor Zdravko Mustać)
 Ulični događaj braće Brkan (a. V. Zrnić)
 Mirila (a. V. Zrnić)
 Prijetvor Sokolara (a. Z. Mustać)
 More nad Splitom (a. D. Čučić)
 Ludar (a. Z. Mustać)
 Bića sa slika (a. D. Čučić)
 Dan pod Suncem (V. Zrnić) 75 min.
 Free Space (a.Damir Čučić)
 Nigredo (a. Z. Mustać)
 Rat za Harmgedon (a. Z. Mustać)
 Onkraj (koatuorstvo s D. Čučićem)
 Sinaj (a. Z. Mustać, 2003.)
 La strada (a. D. Čučić, 2004.)
 Arabeska (a. D. Čučić, 200.4)
 Osti (a. T. Šango, 2004.)
 Purgatorij (a. Z. Mustać, 2005.)
 Planktoni (a. Z.Mustać, 2005.)
 Stolac za ljuljanje (a. D. Čučić, 2005.)
Splitski akvarel (2009.)
Autofocus, 2013.
Oni samo dolaze i odlaze

Nagrade
 Dani hrvatskog filma, za snimateljski rad 2000., 2001., 2004. i 2005.
 Liburnia Film Festival;
 Liburnia Film Festival; nagrada za film "Autofocus" - najbolji film po izboru žirija, montaža i kamera
 Film Autofokus osvojio je brojne nagrade na međunarodnim festivalima, uključujući Grand Prix na festivalu u Karlovim Varima.

Izvori

Vanjske poveznice
Hrvatski filmski savez

Životopisi, Split
Hrvatski filmski redatelji
Hrvatski filmski snimatelji

Boris Poljak


João Pedro Rodrigues (* 1966 in Lissabon) ist ein portugiesischer Filmregisseur.

Werdegang
Nach einem abgebrochenen Studium der Ornithologie begann er 1985 ein Studium an der Lissaboner Filmhochschule, das er 1989 abschloss. Nach Assistenzen bei anderen Regisseuren wie Alberto Seixas Santos und Teresa Villaverde drehte er 1988 seinen ersten Kurzfilm, O Pastor ("Der Schäfer"). Sein folgender Kurzfilm Parabéns ("Herzlichen Glückwunsch") erhielt eine besondere Erwähnung auf dem 54. Filmfestival Venedig. 1998 drehte er Viagem à Expo zur Expo 98, der Weltausstellung in Lissabon.

2000 lief sein erster langer Spielfilm, O Fantasma, in Venedig und fiel der internationalen Kritik auf. In der Folge erhielt O Fantasma weitere Auszeichnungen, darunter zwei Hauptpreise als bester Film (in Belfort und New York). Nach seinem zweiten Langfilm Two Drifters (orig.: Odete) 2005, drehte er To Die Like a Man (orig.: Morrer Como um Homem), der 2009 beim Filmfestival Cannes in der Sparte Un Certain Regard Premiere hatte und eine Reihe Preise gewann. Der Autor Carlos Castro beschuldigte Rodrigues, für den Film seinen Roman Ruth Bryden als Vorlage verwendet zu haben. 2012 erschien sein Film A Última Vez Que Vi Macau ("Als ich Macau das letzte Mal sah").

Für seinen Film O Ornitólogo erhielt er 2016 den Leoparden für die beste Regie auf dem Internationalen Filmfestival von Locarno.

Rezeption
Rodrigues' Filme sind meist im Homosexuellen-Milieu angesiedelt, was im portugiesischen Film bis dato eher selten vorkam, und von keinem portugiesischen Regisseur bisher so konsequent thematisiert wurde. Während seine atmosphärischen Bilder meist kontrolliert und beobachtend bleiben, sind Rodrigues' Figuren unkontrolliert, unbändig oder verloren. Seine Filme haben mitunter wegen mancher Szenen und Themen in der portugiesischen Öffentlichkeit für Kontroversen gesorgt. Von der Kritik sind seine Filme mit großem Interesse aufgenommen worden. So haben die Cinemathek der BAM – Brooklyn Academy of Music und das HFA – Harvard Film Archive Rodrigues-Retrospektiven gezeigt, aber auch in anderen Ländern haben sich Cineasten mit ihm beschäftigt, auch in Deutschland. Er gehört zusammen mit Namen wie Miguel Gomes oder Edgar Pêra zu einer neuen Generation portugiesischer Filmschaffender, die eigene Erzählsprachen entwickeln, abseits des Mainstreams und der Modethemen. So steht Rodrigues mit seinen zeitgenössischen Themen und seiner Film-Ästhetik in der Tradition der portugiesischen Autorenfilmer seit dem Novo Cinema und gilt gleichzeitig als einer der Hoffnungsträger für den jungen europäischen Film, insbesondere des schwul-lesbischen Kinos.

Filmografie
 1998: O Pastor
 1997: Parabéns!
 1998: Viagem à Expo
 2000: O Fantasma
 2005: Odete
 2007: China China
 2009: To Die Like a Man (Morrer Como Um Homem)
 2011: Manhã de Santo António
 2011: Alvorada Vermelha
 2012: A Última Vez Que Vi Macau
 2015: IEC Long
 2016: Der Ornithologe (O Ornitólogo)
 2017: Où en êtes-vous, João Pedro Rodrigues? (Kurzfilm, Doku)
 2019: 30/30 Vision: 3 Decades of Strand Releasing (Beitrag)
 2021: Um Quarto na Cidade (Kurzfilm, Doku)
 2022: Will-o'-the-Wisp (Fogo-Fátuo)

Siehe auch
 Portugiesischer Film

Weblinks

 Umfangreiche Kritik und Interview 2009 (englisch)

Einzelnachweise

Filmregisseur
Drehbuchautor
Filmeditor
LGBT-Aktivist (Portugal)
Person (Lissabon)
Portugiese
Geboren 1966
Mann

João Pedro Rodrigues


Opbrud har flere betydninger:

 Opbrud (film fra 1988) – film fra 1988 instrueret af Claus Ploug
 Opbrud (film fra 2005) – film fra 2005 instrueret af Jacob Grønlykke
 Opbrud (eksperimentalfilm) – dansk eksperimentalfilm fra 1968 instrueret af Helge Ernst

Opbrud


Klay Alexander Thompson (født 8. februar 1990) er en amerikansk basketball spiller, der spiller i den amerikanske liga NBA. Han er søn af tidligere NBA spiller Mychal Thompson. Klay Thompson blev valgt som nummer 11 i NBA draften 2011 af Golden State Warriors, som han stadig spiller for. Og det er også derfor at han har nummer 11 på sin spiller trøje

Klay Thompson er to gange NBA All-Star(2015-2016) og har en NBA mesterskabstitel(2015). Han har været en af nøglespillerne for Golden State Warriors rekord sæson i 2016 med 73 vundne kampe, hvor de slog Chigaco Bulls tidligere rekord med 72 vundne kampe.

Han er den ene halvdel af en af de bedste duoer i NBA "The Splash Brothers" sammen med Stephen Curry, der er to gange NBA's MVP.

Referencer

Eksterne henvisninger

Washington State bio

Basketballspillere fra USA
Deltagere for USA ved sommer-OL 2016
Basketballspillere ved sommer-OL 2016
Olympiske mestre fra USA
Medaljevindere ved sommer-OL 2016

Klay Thompson


පූරියා ධනාශ්‍රී යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ හින්දුස්තානී ශාස්ත්‍රීය සංගීතය තුළ එන රාගයකි. මෙය පූර්වී ථාටයට අයත් අතර, ජනක් රාගයෙන් ජන්‍ය වූවකි.

බාහිර සබැඳි
Film Songs in Rag Puriya Dhanashree
 More details about raga PooriaDhanashri

හින්දුස්තානී රාග

පූරියා ධනාශ්‍රී


Cléopâtre Darleux (n. 1 iulie 1989, în Mulhouse) este o handbalistă franceză care joacă pentru clubul Brest Bretagne Handball și echipa națională a Franței. Handbalista a făcut parte din echipele Franței care au câștigat medalii de argint la Campionatele Mondiale din 2009 și 2011 și medalia de aur la Campionatul Mondial din 2017.

Palmares

Club
Cupa Cupelor EHF:
 Câștigătoare: 2014

Campionatul Franței:
 Câștigătoare: 2011, 2012
Finalistă: 2017

Cupa Franței:
 Câștigătoare: 2010

Cupa Ligii Franței:
 Câștigătoare: 2010, 2011, 2012

Campionatul Danemarcei:
Câștigătoare: 2014

Cupa Danemarcei:
 Câștigătoare: 2013, 2014

Echipa națională
Cléopâtre Darleux a debutat la echipa națională a Franței în octombrie 2008, într-un meci împotriva Ungariei.

Campionatul Mondial:
 Medalie de aur: 2017
 Medalie de argint: 2011
 Medalie de argint: 2009

Campionatul European pentru Junioare:
 Medalie de bronz: 2005

Distincții individuale
Cel mai bun portar din Liga Franceză de Handbal: 2011–2012;
Cea mai sexy sportivă a anului în Franța: 2012;

Referințe

Legături externe
Cléopâtre Darleux pe pagina oficială a Federației Franceze de Handbal
Cléopâtre Darleux pe pagina oficială a Ligii Franceze de Handbal

Jucătoare de handbal din Franța
Nașteri în 1989
Sportivi francezi în viață
Handbaliști olimpici francezi
Handbaliști la Jocurile Olimpice de Vară 2012
Handbaliști expatriați
Francezi expatriați în Danemarca

Cléopâtre Darleux


V64 peut faire référence à :
 Doctor V64, un dispositif de développement et de sauvegarde pour la Nintendo 64 ;
 Occupant d'un véhicule lourd blessé dans une collision avec un véhicule lourd ou un autobus, d'après la classification internationale des maladies.

Voir aussi
 Sigles d'une lettre suivie de deux chiffres

V64


María Amalia Dolores "Lola" Ubeda fue una médica argentina del siglo XX, la segunda diplomada en la carrera en ese país.

Biografía
María Amalia Dolores Ubeda nació en San Nicolás de los Arroyos el 10 de julio de 1869, hija de Juana Rodríguez y de Justo Úbeda.

Cursó sus estudios en la escuela normal mixta de San Nicolás obteniendo el título de maestra en 1891, primera promoción de esa casa de estudios.

Ingresó en la Facultad de Medicina de la Universidad de Buenos Aires doctorándose en 1902 con la tesis La mujer Argentina en la época de la pubertad, apadrinada por el doctor Enrique del Arca.

Trabajó en el Hospital Rivadavia donde llegó a dirigir la Escuela de Enfermeras, fue médica inspectora de escuelas en la provincia de Buenos Aires, médica de la Asistencia Pública e inspectora del Consejo Nacional de Educación hasta 1929.

Fue una de las fundadoras de la Sociedad de Ginecología, única miembro fundador mujer de la Sociedad de Obstetricia y Ginecología de Buenos Aires , integró la Sociedad Médica Argentina y la Sociedad Científica Argentina.

Continuó ligada a su ciudad natal y fue vicepresidenta de la Asociación de Residentes Nicoleños en la ciudad de Buenos Aires.

Murió en Buenos Aires el 29 de abril de 1938 y fue sepultada en el cementerio de San Nicolás de los Arroyos, en su bóveda familiar.

Fue declarada ciudadana ilustre por la Cámara de Diputados de la Provincia de Buenos Aires.

Notas y referencias

Enlaces externos
 Sociedad de Obstetricia y Ginecología de Buenos Aires
 Médicos argentinos
 Diario de Sesiones, Cámara de Diputados de la Provincia de Buenos Aires, 19 de marzo de 2009
http://www.uba.ar/ahistorico/descargas/mujeres-uba.pdf

Médicos de la provincia de Buenos Aires
Médicos de Argentina del siglo XX
Ginecólogos de Argentina
Alumnado de la Facultad de Medicina de la Universidad de Buenos Aires
Médicas de Argentina
Nicoleños
Fallecidos en Buenos Aires
Sepultados en el Cementerio Municipal de San Nicolás de los Arroyos

María Amalia Dolores Ubeda


Die Carnival Fascination war ein Kreuzfahrtschiff der Carnival Cruise Line. Es wurde im Jahr 1994 als viertes von insgesamt acht Schiffen der Fantasy-Klasse in Dienst gestellt und verblieb bis 2020 im Dienst der Reederei. Nach einem Verkauf an Century Harmony Cruise Limited und Umbenennung in Century Harmony wurde es im Jahr 2022 in Gadani verschrottet.

Geschichte

Bau und Indienststellung
Das Schiff wurde unter der Baunummer 487 als Fascination auf der finnischen Werft Kvaerner Masa Yards AB in Helsinki gebaut. Die Bestellung für den Bau wurde im September 1991 abgegeben. 1993 wurde der Kiel gelegt und am 27. Juni 1994 erfolgte die Übergabe an die Carnival Cruise Lines, mit Sitz in Monrovia, Liberia. Knapp vier Wochen später, am 24. Juli 1994 traf die Fascination in New York ein und wurde kurz vor der Jungfernfahrt am 1. Oktober 1994 von der Ehefrau des Innenarchitekten der Carnival-Flotte, Jeanne Farcus getauft. Ab Herbst 1994 war San Juan in Puerto Rico der Ausgangshafen für die Kreuzfahrten des Schiffes.

2000 wurde das unter panamaischer Flagge fahrende Schiff auf die Flagge der Bahamas mit Heimathafen Nassau umregistriert. Die Kreuzfahrten starteten in den folgenden Jahren von Jacksonville, Florida.

Umbau 2006
Im September 2006 wurde das Schiff mit einem mehrere Millionen US-Dollar umfassenden Budget renoviert. In den 1.026 Kabinen wurden neue LCD-Bildschirme eingebaut, die Bäder sowie das Mobiliar wurden erneuert. Die "Coconut Grove Bar und Grill" erhielt neue Teppiche und Polstermöbel. Die Imagination und die Sensation Speiseräume erhielten ebenfalls neue Teppiche, Polstermöbel sowie ein neues Soundsystem. Zusätzlich baute man auf dem "Empress Deck" eine neue Bar mit dem Namen "Grand Atrium Bar". Auf dem Promenadendeck wurde ein neues Café mit dem Namen "Café on the Way" gebaut. Auf dem Sonnendeck entstand ein Mini 9-Loch Golfparcours. Für die Kinder wurde eine 150 m² große "Childrens World" sowie der "Club O2" auf dem "Veranda Deck" eingebaut. Auf dem "Embress Deck" eröffnet eine Kunstgalerie, dessen Exponate während Auktionen an Bord ersteigert werden können. Der 1100 m² große SPA-Bereich wurde ebenfalls renoviert, private Behandlungsräume wurden eingerichtet, und die Whirlpool-Spas wurden auf das "Lido Deck" und das "Veranda Deck" verlegt. Die Bühne neben dem Hauptpoolbereich auf dem "Lido Deck" erhielt ebenfalls ein neues Soundsystem.

Im November 2007 wurde das Schiff in Carnival Fascination umbenannt.

Umbau 2010
Zwischen Januar und Februar 2010 wurde das Schiff erneut modernisiert. Dabei erhielten weitere 98 Kabinen und Suiten einen Balkon und die Restaurants wurden umgebaut und teilweise erweitert. Zum hinteren Teil des Promenaden-Decks, der einer tropischen Umgebung nachempfunden ist, haben ausschließlich erwachsene Passagiere Zutritt.

Letzte Jahre bei Carnival Cruise Line, Verkauf und Verschrottung
Von Oktober 2017 bis Januar 2018 wurde das Schiff von der FEMA gechartert und als Unterkunft für Katastrophenhelfer in Folge von Hurrikan Irma eingesetzt.

Im Zuge der COVID-19-Pandemie wurde das Schiff im Jahr 2020, wie auch ihr Schwesterschiff Carnival Imagination, zunächst langfristig aufgelegt. Die Carnival Fascination wurde in Cádiz aufgelegt. Später wurde sie an Century Harmony Cruise Limited verkauft. Century Harmony Cruises gehört zu Century Cruises, die bisher nur Flusskreuzfahrten anbot.  Im Dezember 2020 erhielt das Schiff den neuen Namen Century Harmony. Ab Mai 2021 wurde die Century Harmony bei Zhejiang Union Repair Shipbuilding in Zhejiang umgebaut.

Die Century Harmony wurde allerdings nie in Betrieb genommen und stattdessen im Herbst 2021 zu Abbruch verkauft. Zur Überführung wurde das Schiff in Y Harmony umbenannt. Im Februar 2022 wurde das Schiff in Gadani zum Abbruch gestrandet.

Galerie

Siehe auch
 Liste von Kreuzfahrtschiffen

Weblinks

 , Website der Reederei Carnival Cruise Line
 Datenblatt des Schiffes (PDF; 26 kB)
 Website von Century Cruises

Einzelnachweise

Fascination
Passagierschiff (Bahamas)
Abgewrackt in Gadani

Carnival Fascination


William "Count" Basie (21 Ağustos 1904 - 26 Nisan 1984) Amerikalı caz piyanisti, orgcusu ve caz orkestrası şefi.

Erken dönem

Redbank, New Jersey'de doğdu. Annesi ilk piyano öğretmenidir. Fats Waller tarafından da eğitildi. 1924 yılından itibaren bir solo piyanist ve blues vokal eşlikçisi olarak çalışmalarına başladı. 1934 yılında kendi orkestrasını kurdu ancak bir süre sonra daha önce çalıştığı Bennie Moten orkestrasına tekrar geri döndü. 1935 yılında Moten ölünce Basie gruptaki müzisyenlerin birçoğunu da alarak yeni bir orkestra kurmuştur.

New York Yılları

Orkestra 1936 sonunda Kansas City'den ayrılarak bir Chicago kulübünde çalmaya başladı. Kasım 1936'da başarılı bir kayıt çalışması yaptılar. 1936 sonundan itibaren New York'ta çalmaya başladılar ve 1950 yılına kadar çalışmalarına orada devam ettiler.

Basie'nin müziği, onun buluşu olan "zıplayan" tempolar ve piyanosunun kontrpuan vurgularıyla kendini belli eder. En iyi blues vokalistleri arasında gösterilen Billie Holiday, Jimmy Rushing, Big Joe Turner ve Helen Humes gibi bazı isimleri lanse etti.

Kaynakça
  ( Özet )

Amerikalı caz müzisyenleri
1904 doğumlular
1984 yılında ölenler
Masonlar
Decca Records sanatçıları
Afrikalı Amerikalı piyanistler
Başkanlık Özgürlük Madalyası sahipleri
20. yüzyılda Amerikalı piyanistler
Afrikalı Amerikalı erkek oyuncular
Grammy Yaşam Boyu Başarı Ödülü sahipleri
Grammy Ödülü sahipleri

Count Basie


ශ්‍රී ලංකා ගමනාගමන මණ්ඩලය ( SLTB ) ( අතීත නාමය: ලංකා ගමනාගමන මණ්ඩලය, CTB ) යනු ශ්‍රී ලංකාවේ මාර්ගස්ථ මගී ප්‍රවාහන රථ (බස්) සේවාව සපයන්නෙක් වේ.

සේවාවන්

මේවාද බලන්න
ශ්‍රී ලංකාවේ ගමනාගමනය

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි

ආණ්ඩුවට අයත් ප්‍රවාහන සේවා - ශ්‍රී ලංකා

ශ්‍රී ලංකා ගමනාගමන මණ්ඩලය


Wera Illarionowna Galuschka-Dujunowa (; englische Transkription Vera Illarionovna Galushka-Duyunova; * 11. April 1945 in Krasnodar, Russische SFSR als Wera Illarionowna Galuschka; † 2. März 2012 in Taschkent, Usbekistan) war eine sowjetische Volleyballspielerin.

Die 182 Zentimeter große Galuschka-Dujunowa wurde 1968 unter ihrem Geburtsnamen Wera Galuschka und 1972 als Wera Dujunowa Olympiasiegerin und konnte 1970 den Gewinn der Weltmeisterschaft feiern. Im Jahr 1973 konnte die Sportlerin von Spartak Taschkent mit der sowjetischen Nationalmannschaft die Universiade sowie den erstmals ausgetragenen Weltcup gewinnen.

Bis zu ihrem Tod war Galuschka-Dujunowa Vizepräsidentin des Nationalen Olympischen Komitee Usbekistans.

Einzelnachweise

Weblinks

Olympiasieger (Volleyball)
Weltmeister (Volleyball)
Olympiateilnehmer (Sowjetunion)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1968
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1972
Volleyballnationalspieler (Sowjetunion)
Teilnehmer der Sommer-Universiade 1973
Sieger bei den World University Games (Volleyball)
Universiadeteilnehmer (Sowjetunion)
Sowjetbürger
Geboren 1945
Gestorben 2012
Frau

Wera Illarionowna Galuschka-Dujunowa


Pago Casa del Blanco es un Vino de Pago procedente de Castilla-La Mancha, solo aplicable a vinos tintos y blancos. La superficie del viñedo, según Registro Vitícola, es de 92,7777 ha del término municipal de Manzanares (provincia de Ciudad Real).

La Finca se sitúa en una altiplanicie mesetaria muy llana (pendientes medias por debajo del 2%), y que carece de cualquier accidente de relieve destacable. El suelo de la finca Casa del Blanco, posee una textura franco-arenosa, identificándose materiales volcánicos (basaltos), presentando un pH básico, siendo el contenido en materia orgánica bajo, los niveles de carbonato totales y de caliza activa normales, y los niveles de fósforo y potasio elevados. Sin embargo el dato que llama más la atención es la elevada concentración de litio, catión poco frecuente y que en este caso alcanza un valor equivalente a los oligoelementos cinc y cobre de otros suelos rojos. El litio es un metal que se encuentra a nivel de trazas en suelos vitícolas, sin embargo, en este caso, y dependiendo de las parcelas, alcanza unos valores de 0,86 a 2,9 mg/kg.

Véase también
 Vinos de España

Referencia s

Bibliografía
 Orden de junio de 2010, de la Consejería de Agricultura y Medio Ambiente, por la que se reconoce el pago Casa del Blanco para determinados vinos de calidad producidos en dicho pago vitícola y se establece su pliego de condiciones.

Enlaces externos
 Pago Casa del Blanco

Vinos de pago
Vinos de Castilla-La Mancha
Denominaciones de origen protegidas de Castilla-La Mancha

Casa del Blanco


Otrantósundið (albanska : Kanali i Otrantos,  ítalska : Canale d'Otranto, gríska: Στενό του Οτράντο) er sund í Miðjarðarhafi milli Ítalíu í vestri og Albaníu í austri. Það tengir Adríahafið við Jónahaf .

Punta Palascìa á sundinu er austasti oddi Ítalíu.

Sundið er 45-55 sjómílur breitt og er um 740 m. djúpt. Otrantósundið er nefnt eftir ítölsku borginni Otranto.

Sund (landslagsþáttur)
Landafræði Ítalíu
Miðjarðarhaf
Landfræði Albaníu

Otrantósundið


Ignacio Iglesias Villanueva (Puentedeume, La Coruña, 1 de junio de 1975) es un exárbitro de fútbol y árbitro de VAR de fútbol español de la Primera División de España. Pertenece al Comité de Árbitros de Galicia.

Trayectoria
Consigue el ascenso a Primera División de España junto al colegiado cántabro José Antonio Teixeira Vitienes. Debutó en Primera División de España el 13 de septiembre de 2010 en el partido Unión Deportiva Almería contra la Real Sociedad de Fútbol (2-2).

En 2013 apareció en el programa TEDxGalicia para dar una charla sobre el perfil de deportista de alto nivel del árbitro.

Descendió de la Primera División de España en 2019, incorporándose exclusivamente a ser árbitro asistente de video. Su último partido en el campo fue el Levante Unión Deportiva contra el Club Atlético de Madrid (2-2) el 18 de mayo de 2019.

Árbitro cesado del VAR en mayo de 2023 por su mala praxis tras haber sesgado unas imágenes en el partido Valencia vs Real Madrid.

Temporadas

Referencias

Árbitros de fútbol de Galicia
Árbitros de Primera División de España
Nacidos en Puentedeume

Ignacio Iglesias Villanueva


اللُّوطُس أو اللُّوتُس أو رِجل العصفور أو أصابع العروس أو قرن الغزال أو الخضيراء أو القطب أو الجبلية  هو جنس نباتي ضمن الفصيلة البقولية من طائفة ثنائيات الفلقة.

يعد هذا الجنس من النباتات يتغذى عليها النحل لإنتاج عسل ذي نوعية جيدة.

من أنواعه الواطنة في الوطن العربي
 لوطس أرفع
 لوطس أقدام الطيور
 لوطس حلو
 لوطس رقيق
 لوطس رملي  في مصر والمغرب العربي وإسبانيا والبرتغال
 لوطس زغبي
 لوطس سبخي
 لوطس شاذلي  في المغرب العربي
 لوطس ثنائي الأزهار  في المغرب العربي وإيطاليا
 لوطس طويل العلبة
 لوطس عربي  في مصر والمغرب العربي
 لوطس فلسطيني
 لوطس قرني
 لوطس قليل الأزهار
 لوطس كريتي
 لوطس كونيمبريغي (نسبة إلى مدينة كونيمبريغا  في البرتغال)  في المغرب العربي وجنوب غرب أوروبا
 لوطس مربع الفصوص
 لوطس مزدوج  في بلاد الشام والمغرب العربي وتركيا واليونان وإسبانيا

من أنواعه الأخرى
 لوطس ياباني

المصادر

أجناس الفصيلة البقولية
أجناس ثنائيات الفلقة
أجناس نباتية
أصنوفات سماها كارولوس لينيوس
بقولية
لوطس
محاصيل أعلاف

لوطس (جنس)


Prandtl-Glauert tekilliği köprü akımının ya da akım duvarının Dalga-parçacık İkiliği ile yakından ilgilidir. Denklem her iki konunun birleştirilmesiyle oluşturulumuştur.

İç bağlantılar
 Ludwig Prandtl
 Hermann Glauert
 Prandtl-Glauert tekilliği

Akışkanlar dinamiği
Aerodinamik

Prandtl-Glauert yöntemi


Aceasta este o listă de politicieni ruși implicați în scandaluri publice:

Prim-miniștri
 Mihail Kasianov, a fost filmat în aprilie 2016 în timp ce făcea sex cu o femeie despre care se crede că ar fi o activistă britanică în vârstă de aproximativ 40 de ani.

Note

Politicieni ruși
Scandaluri
Ruși

Listă de politicieni ruși implicați în scandaluri publice


Gloxiniopsis, monotipski biljni rod iz porodice gesnerijevki čija je jedina vrsta G. racemosa rasprostranjenih u tropskoji Južnoj Americi (Kolumbija). Dio je podtribusa Gloxiniinae.

Ova je vrsta u nekim aspektima slična vrsti Gloxinia perennis koja se više uzgaja, iako su nedavna istraživanja pokazala da nisu posebno blisko povezane.

Sinonimi
 Gloxinia racemosa (Benth.) Wiehler, Selbyana
 Monopyle racemosa Benth.

Izvori

Vanjske poveznice

Gesnerijevke
Flora Kolumbije

Gloxiniopsis


I sin afmagt møder Sch. Rembrandt er en dansk eksperimentalfilm fra 1993, der er instrueret af Carl Schenstrøm Nørrested.

Handling
Dokumentarvideo om en af de sidste skiltemalere, der tegner grinende pølser og pizzaer - han kalder sig Rembrandt og arbejder i Kødbyen. Videoen er fremstillet i instruktørens værste leveår, og handler derfor mere om ham end om den egentlige hovedperson.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1993

Eksperimentalfilm fra Danmark

I sin afmagt møder Sch. Rembrandt


ක්‍රි.ව. 1884 ජනවාරි 20 දා මාතලේ දිස්ත්‍රික්කයේ පූරිජ්ජල ගම්මානයේ අධිකාරම් වළව්වේ මුන්වහන්සේ උපත ලැබිය. අධිකාරම් වළව්වේ පුංචි බණ්ඩාර නිළමේතුමා හා හලංගොඩ ලොකු කුමාරිහාමි මුන්වහන්සේගේ මව්පියන් වූහ.

තම පුතුව මහණකිරීමට තීරණය කළ පුංචි බණ්ඩාර නිළමේතුමා සිය මස්සිනා වූ තිබ්බටුවාවේ වලව්වේ ලොකුබණ්ඩාර නිළමේතුමාට දන්වා ඔවුන්ගේ ඥාතීවරයෙක්වූ 1913 වසරේදී අපවත්වූ තිබ්බටුවාවේ ශ්‍රී සුමංගල මහානාහිමියන්ට මාතලේ කොහොන් විහාරයේදී තම පුතුව භාරදුන්නේය. ඒ අනුව සුමංගල මහානාහිමි යටතේ පැවිදි වී සංඝරාජ පිරිවෙනින් ඉගෙනුම ලැබ 1904 වසරේදී සුමංගල මහානාහිමි යටතේම උපසම්පදාව ලැබිය. ක්‍රි.ව. 1907 දී තේවා මුරය ලැබ 1947 දී කාරක සභාවටත් පත්වූ මුන්වහන්සේ ස්වකීය ආචාර්යයන්වහන්සේගේ අපවත්වීමෙන් පසු කුරුණෑගල රිදී විහාරයේ අධිපති වී ලේවැල්ල ගංගාරාමය හා මහනුවර පෝයමලු විහාරය පිළිසකර කිරීමට අනුශාසකත්වය දුන් අතර , ක්‍රි.ව. 1956 දී වැලිවිට සරණංකර මහානාහිමියන් අපවත්වූ පසු මහානාහිමි ධුරයට පත්වී 1963 දෙසැම්බර් 28 දා අපවත්වූහ. වර්තමාන මල්වතු පාර්ශ්වයේ මහානාහිමියන් වන තිබ්බටුවාවේ ශ්‍රී සුමංගල හිමි හා පූරිජ්ජල ශ්‍රී සරණංකර හිමි මුන්වහන්සේගේ ප්‍රධාන ශිෂ්‍ය හිමිවරුන්ය.

පුරිජ්ජල ශ්‍රී සරණංකර හිමි


El autillo colombiano (Megascops colombianus) es una especie de ave de la familia Strigidae, que se encuentra en la vertiente del Pacífico de los Andes de Colombia y Ecuador.

Hábitat
Vive entre los 1.250 y 2.200 m de altitud, en los bosques montanos siempreverdes y también puede encontrarse en el bosque secundario alto, bordes de bosques y pastizales abiertos arbolados.

Descripción
Mide 26 a 28 cm de longitud. El macho pesa entre 150 y 156 g, las hembras de unos 210 g. El plumaje es color marrón grisáceo y muda a castaño rojizo ferujinoso; disco facial marrón anteado con anillo ocular grisáceo. Las partes superiores son leonadas a castañas; los hombros con líneas finas anteadas; el vientre color ante brillante.

Alimentación
Es nocturno y se alimenta de insectos grandes y pequeños vertebrados.

Referencias

colombianus
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Melvin Alvah Traylor

Megascops colombianus


Biyofizik, biyolojik olayları incelemek için fizikte geleneksel olarak kullanılan yaklaşım ve yöntemleri uygulayan disiplinler arası bir bilimdir. Biyofizik, moleküler seviyeden organizma ve popülasyon seviyesine kadar tüm biyolojik organizasyon ölçeklerini kapsar. Biyofiziksel araştırmalar biyokimya, moleküler biyoloji, fizikokimya, fizyoloji, nanoteknoloji, biyomühendislik, hesaplamalı biyoloji, biyomekanik, gelişim biyolojisi ve sistem biyolojisi ile önemli ölçüde örtüşmektedir.

Biyofizik terimi ilk kez Karl Pearson tarafından 1892'de kullanıldı. Biyofizik çok çeşitli olan ilgi alanı içinde, sinir iletisini sağlayan elektrik ya da kas kasılmasını sağlayan mekanik kuvvet gibi fiziksel etkenlere bağlı olan biyolojik işlevleri, canlıların ışık, ses ya da iyonlaştırıcı ışınımlar gibi fiziksel etkenlerle etkileşimini ve yüzme, uçma, yürüme gibi yer değiştirme ya da iletişim yoluyla çevreleriyle kurdukları ilişkileri inceler. Bu çalışmalarda çok gelişmiş yöntemlerden ve araçlardan yararlanır. Moleküler Biyofizikte kullanılan en yaygın yöntemler arasında X ışını kırınımı ve X ışını kristalografisi, Nükleer magnetik rezonans spektroskopisi, soğurma ve floresans spektroskopi ve ultrasantrifüjle çökeltme yer almaktadır. Hayvan ve bitki makromoleküllerinin yapısı ve özellikleri bu yöntemlerle kesin bir biçimde tanımlanabilmiştir.

Genel bakış
Moleküler biyofizik, biyokimya ve moleküler biyolojidekilere benzer biyolojik soruları ele alır ve biyomoleküler fenomenlerin fiziksel temellerini bulmaya çalışır. Bu alandaki bilim adamları, DNA, RNA ve protein biyosentezi arasındaki etkileşimleri ve bu etkileşimlerin nasıl düzenlendiğini içeren hücrenin çeşitli sistemleri arasındaki etkileşimleri anlamakla ilgili araştırmalar yürütmektedir. Bu soruları cevaplamak için çok çeşitli teknikler kullanılmaktadır.

Floresan görüntüleme teknikleri, elektron mikroskobu, X-ışını kristalografisi, NMR spektroskopisi, atomik kuvvet mikroskopisi (AFM), x-ışınları ve nötronlar ile küçük açılı saçılım (SAXS / SANS) çoğu zaman biyolojik önemi olan yapıları görselleştirmek için kullanılır. Protein dinamiği, nötron spin eko spektroskopisi ile gözlenebilir. Yapıdaki konformasyonel değişiklik, çift polarizasyon interferometrisi, dairesel dikroizm, SAXS ve SANS gibi teknikler kullanılarak ölçülebilir. Optik cımbız veya AFM kullanılarak moleküllerin doğrudan manipülasyonu, kuvvetlerin ve mesafelerin nano ölçekte olduğu biyolojik olayları izlemek için de kullanılabilir. Moleküler biyofizikçiler genellikle karmaşık biyolojik olayları, istatistiksel mekanik, termodinamik ve kimyasal kinetik gibi bilimler yoluyla açıklanabilen etkileşen varlıkların sistemleri olarak görürler. Çok çeşitli disiplinlerden bilgi ve deneysel teknikler kullanarak, biyofizikçiler genellikle tek tek moleküllerin veya molekül komplekslerinin yapılarını ve etkileşimlerini doğrudan gözlemleyebilir, modelleyebilir ve hatta manipüle edebilirler.

Yapısal biyoloji veya enzim kinetiği gibi geleneksel (yani moleküler ve hücresel) biyofiziksel konulara ek olarak, modern biyofizik, biyoelektronikten hem deneysel hem de teorik araçları içeren kuantum biyolojisine kadar olağanüstü geniş bir araştırma yelpazesini kapsamaktadır. Biyofizikçilerin fizik, matematik ve istatistikten türetilen modelleri ve deneysel teknikleri, dokular, organlar, popülasyonlar  ve ekosistemler gibi daha büyük sistemlere uygulaması gittikçe yaygınlaşmaktadır. Biyofiziksel modeller, tek nöronlardaki elektrik iletiminin yanı sıra hem dokuda hem de tüm beyinde nöral devre analizinde yaygın olarak kullanılmaktadır.

Ayrıca bakınız

 Moleküler biyofizik
 Nörofizik
 Astrofizik
 Astrobiyofizik

Kaynakça

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Biophysical Society
 Journal of Physiology: 2012 virtual issue Biophysics and Beyond
 bio-physics-wiki
 Link archive of learning resources for students: biophysika.de  (60% English, 40% German)

Uygulamalı ve disiplinlerarası fizik
Biyofizik
İncelenmemiş çeviri içeren sayfalar

Biyofizik


Fudbalski klub Škupi (albanski: Klubi Futbollistik Shkupi, makedonski: Фудбалски клуб Шкупи 1927) sjevernomakedonski je nogometni klub iz skopljanske općine Čair. Trenutačno se natječe u Prvoj makedonskoj nogometnoj ligi.

Većina klupskih navijača su Albanci te je klub dobio ime po albanskom nazivu za Skoplje.

Uspjesi
Prva makedonska nogometna liga
 Prvak (1): 2021./22.

Druga makedonska nogometna liga
 Prvak (1): 2014./15.

Vanjske poveznice
 Službena web-stranica

Škupi
Nogomet u Skoplju

FK Škupi


Karbondisülfür, formülü CS2 olup, yanabilen, hemen hemen renksiz olan, oldukça zehirli bir sıvı. Genel kanıya göre inorganik bileşik olarak kabul edilir. Ticari karbondisülfürün kokusu safsızlık kaynaklı olup, çürük lahana veya yumurta kokusuna benzerken saf karbondisülfürün kokusu etere benzer. Karbondisülfür -108,6 °C'de donar, 46,3 °C'de kaynar. Yoğunluğu 1,261 g/cm³'tür. Suda az çözündüğü hâlde alkol, eter ve karbon tetraklorürde çok çözünür.

Üretimi
Karbondisülfür, elektrik fırınında 800-1000 °C de kükürt ile kömürün ısıtılması suretiyle elde edilir. Fırından buhar hâlinde çıkan karbondisülfür yoğunlaştırılarak toplanır.

600 °C gerektiren daha düşük sıcaklıktaki bir reaksiyon, silika jel veya alümina katalizörlerin varlığında karbon kaynağı olarak doğal gaz kullanır:
2 CH4 + S8 → 2 CS2 + 4 H2S

Kullanım alanları
Karbon disülfür; fosfor, kükürt, selenyum, brom, iyot, yağlar, reçineler, kauçuk ve asfalt için kullanılan iyi bir çözücüdür.

Karbondisülfür en çok viskoz ipeği ve selefon imalatında kullanılır. Ayrıca, karbon tetraklorürün, ditiyokarbonatların, tiyosiyanatların ve ürenin imalatında, ziraatte depolanmış tahılların toprağının dezenfekte edilmesinde ve toprakta yuvalanmış hayvanların öldürülmesinde kullanılır.

Tarihi
1796'da Alman kimyager Wilhelm August Lampadius (1772–1842) piriti nemli kömürle ısıtarak karbon disülfürü ilk kez hazırladı. Buna "sıvı kükürt" (flüssig Schwefel) adını verdi. Karbon disülfürün bileşimi nihayet 1813'te İsveçli kimyager Jöns Jacob Berzelius (1779–1848) ve İsviçreli-İngiliz kimyager Alexander Marcet'in (1770–1822) ekibi tarafından belirlendi.

Tepkimeleri
CS2'nin yanması, bu ideal stokiyometriye göre kükürt dioksit verir:
CS2  +  3O2 → CO2  +  2SO2

Karbondisülfürün klorlanması, iki aşamada karbon tetraklorür verir:
CS2  +  3 Cl2   →   CCl4 + S2Cl2
Bu dönüşüm, bir ara ürün olan tiyofosgen, CSCl2'nin aracılığı ile ilerler.

Polimerleşme
Karbondisülfür, polimeri keşfeden Percy Williams Bridgman'ın adını taşıyan car-sul veya "Bridgman's black" adı verilen çözünmeyen bir malzeme vermek üzere fotoliz üzerine veya yüksek basınç altında polimerize olur.

Kaynakça

Sülfürler
Zehirli maddeler
Çözücüler
İnorganik karbon bileşikleri

Karbondisülfür


Wood Buffalo National Park er en canadisk nationalpark, der ligger i den nordvestlige del af  Alberta og den sydlige del af Northwest Territories, og er den største nationalpark i Canada med et areal på 44.807 km².  Parken blev oprettet i 1922 for at beskytte verdens største vildtlevende bestand af skovbison (en underart af amerikansk bison), i nutiden anslået til  omkring  5.000 dyr. I parken findes et af kun to kendte yngleområder for den udrydningstruede trompetertrane (Grus americana).

Parken ligger i 183 meters højde ved floden Little Buffalo og når op i  945 meters højde på Caribou Mountains. Parkforvaltningens hovedkontor ligger i Fort Smith. Her danner floderne Peace, Athabasca og Slave River et stort floddelta.

Verdensarvsområde
Området blev udnævnt til  UNESCO Verdensarvsområde i 1983, dels for den biologiske mangfoldighed i  Peace-Athabasca-deltaet, som er et af verdens største floddeltaer, dels for at beskytte bestanden af vild bison.

Eksterne kilder/henvisninger

 Parks Canada - Wood Buffalo National Park
 UNESCO World Heritage Centre - Wood Buffalo National Park
 UNEP World Conservation Monitoring Centre - Wood Buffalo National Park

Nationalparker i Canada
Verdensarvsområder i Canada
Alberta
Northwest Territories

Wood Buffalo National Park


Ramnoza este o dezoxi-zaharidă întâlnită și în natură, iar din punct de vedere structural poate fi definită ca fiind o metil-pentoză sau o 6-dezoxi-hexoză. În natură este răspândită sub forma de L-ramnoză (6-dezoxi-L</small>-manoza), spre deosebire de majoritatea zaharidelor naturale, care se prezintă sub formele D. Denumirea sa provine de la specia vegetală de la care zaharida a fost izolată pentru prima dată, Rhamnus frangula (crușin).

Vezi și
 Fucoză
 Fuculoză
 Manoză
 Dezoxiriboză

Referințe

Monozaharide

Ramnoză


Idriz ef. Demirović (također: Idris ef. Demirović; Ulcinj, 14. ožujka 1947.), crnogorski je teolog  albanskog podrijetla. Autor je najpoznatije Sufare: uvoda u kur'ansko pismo, početnice za učenje arapskog pisma u mektebu, na bošnjačkom i albanskom jeziku.

Životopis

Idriz Demirović je rođen 1947. godine u Kravarima, Ulcinj. Osnovnu školu završio je u Vladimiru, a medresu u Prištini, gdje je i diplomirao na Filozofskom fakultetu, na odsjeku orijentalistike. Postdiplomske studije je pohađao na Intersveučilišnom centru u Dubrovniku, na odsjeku za kulturnu povijest Mediterana, a magistrirao je u Zagrebu. Godine 1969. postavljen je za imama u Dobrim Vodama, gdje je služio do premještaja za imama Omerbašića džamije u Starom  Baru i vjersko-prosvjetnog referenta toga medžlisa  Islamske zajednice. Na zasjedanju Vrhovnog sabora  Islamske zajednice u SFR Jugoslaviji, održanom 24. svibnja 1976. godine, izabran je za predsjednika Starješinstva Islamske zajednice u Crnoj Gori, s neograničenim mandatom.

Od 1988. do 1992. godine bio je predsjednik Vrhovnog sabora Islamske zajednice u SFR Jugoslaviji. Za vrijeme njegovog predsjedavanja Vrhovnim saborom, točnije 1990. godine, ovaj najviši zakonodavni organ ondašnje Islamske zajednice usvojio je novi Ustav Islamske zajednice u SFR Jugoslaviji, kojim je, pored ostalog, predsjednicima mešihata ograničen mandat na četiri godine s mogućnošću još jednog reizbora. Na toj dužnosti je ostao sve do 1994. odnosno do usvajanja Ustava Islamske zajednice u Crnoj Gori. Tragičnim raspadom Jugoslavije, Sabor Islamske zajednice u Crnoj Gori, 16. listopada 1994. godine donio je svoj Ustav Islamske zajednice kojim je potvrđen  kontinuitet  Islamske zajednice Crne Gore, zadržavajući duhovno jedinstvo s činiteljima državne zajednice ali i vlastitim nasljeđem koje je ustanovljeno Ustavom Kneževine Crne Gore iz 1905. godine. Za prvog reisa Islamske zajednice u Crnoj Gori izabran je Idriz ef. Demirović. Njegov doprinos do umirovljena rujna 2003. godine, posebno se ogleda u obnovi džamija i jačanju Islamske zajednice u Crnoj Gori s mladim kadrovima s kojima je inicirao i realizirao ideju da se u Crnoj Gori gradi medresa. Kamen temeljac za obrazovnu ustanovu Mehmed Fatih u Milješu postavljen je 21. svibnja 2000.godine.

Autor je Sufare: uvoda u kur'ansko pismo, početnice za učenje arapskog pisma u mektebu, na bošnjačkom i albanskom jeziku, te niza drugih znanstvenih radova objavljenih u crnogorskim i inozemnim časopisima.

Djela
 Sufara: uvod u kur'ansko pismo (Sarajevo, 1978.)

Izvori

Vanjske poveznice
 Mr Idriz ef.Demirović, mudrac u teškom zemanu

Bošnjački imami

Idriz Demirović


An Aechmea guaratubensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Edmundo Pereira. An Aechmea guaratubensis in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aechmea

Aechmea guaratubensis


Dikbıyık(), Samsun'un Çarşamba ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
30 Aralık 1993 tarihinde belediye statüsü alarak beldeye dönüştü. 12 Kasım 2012'de TBMM'de kabul edilen 6360 sayılı kanun ile mahalle oldu.

Coğrafya
Çarşamba'ya 10 km, Samsun'a 25 km uzaklıktadır. Güzpınar ve Dikbıyık mahallelerinin birleşmesi ile Dikbıyık Mahallesi ortaya çıkmış olup Bahçelievler ve merkez olmak üzere iki muhtarlığa ayrılmıştır. Dikbiyik Mahallesi'nin içinden Abdal deresi geçmektedir. Samsun-Trabzon otoyolu beldeyi ikiye ayırmaktadır.

Kaynakça

Çarşamba'nın mahalleleri

Dikbıyık, Çarşamba


Halswell House est une maison de campagne classée Grade I à Goathurst, Somerset, Angleterre .

Histoire
Le Domesday Book de 1086 répertorie le titulaire du manoir de Halswell comme Roger Arundel, dont le locataire est Wido. Il passe de Roger à Henry de Newburgh, dont le locataire en 1285 est le Prieuré de Taunton.

Peter de Halswell en est le titulaire en 1285, puis William de Halswell détient le manoir en 1303. Nicholas Halswell (c.1512-1564), député de Bridgwater en 1553 et 1563, fils de John Halswell par sa femme Mary Est, en est propriétaire. Son fils Robert Halswell (décédé en 1570), construit Halswell House, et le transmet à Nicholas Halswell (1566-1633), député de Bridgwater en 1604 . Son fils aîné Robert Halswell (d.1626), député de Bridgwater en 1614, est décédé avant lui, et donc l'héritier de Sir Nicholas est son fils aîné survivant Henry Halswell (d.1636). Henry est mort célibataire et sans progéniture et son héritier est son frère Rev. Hugh Halswell (décédé en 1672), recteur de Cheriton, Hampshire et surveillant de l'Université d'Oxford, qui laisse une fille unique, Jane Halswell (décédée en 1650), qui épouse John Tynte de Chelvey Court, Brockley, Somerset, et laisse un fils, Sir Halswell Tynte (1er baronnet) (décédé en 1702), qui hérite du manoir de Halswell.

Son fils Sir John Tynte,  baronnet (1683–1710), recteur de Goathurst, épouse Jane Kemeys de la famille Kemeys de Cefn Mably. Ses trois fils: Sir Halsewell Tynte,  baronnet (1705-1730), de Halswell et Cefnmabli, Sir John Tynte,  baronnet (1707–1740), également recteur de Goathurst, décédé célibataire et Sir Charles Kemys Tynte,  baronnet (1710–1785), décédé sans progéniture laissent Halswell à une nièce qui adopte le nom de Kemys Tynte. Le domaine reste entre les mains de la famille Kemeys Tynte jusqu'en 1923 .

En 1916, les Kemeys-Tynte récupèrent la baronnie dormante de Wharton par le biais d'une pétition à la Chambre des lords. Le domaine Halswell est finalement vendu par Lord Wharton et divisé en une série d'enchères entre 1948 et 1950. Les bâtiments du domaine et une grande partie du manoir Tudor sont subdivisés en appartements, sauvant probablement la maison de la destruction qui frappe d'autres maisons historiques de cette époque jusqu'aux années 1970. La maison baroque, trop grande et à courants d'air pour une telle habitation, est laissée intacte et utilisée comme entrepôt. La majeure partie de la maison est achetée par une succession de propriétaires qui tentent de réunir la propriété fragmentée du domaine, le dernier est un promoteur immobilier et hôtelier qui achète Halswell en 2004 et fait faillite en 2012.

L'homme d'affaires et collectionneur d'art britannique Edward Strachan achète le domaine en 2013 et entame un processus complet de restauration de la maison, des dépendances, des jardins et du parc paysager du  avec l'intention d'ouvrir la maison au public une fois les restaurations terminées. À la fin de 2013, le système lacustre abandonné du  appelé Mill Wood, contenant des folies, des ponts, des barrages et des cascades, est acheté par le même propriétaire et réuni avec la maison pour la première fois depuis le démantèlement du domaine en 1950.

Parc
Halswell Park est développé entre 1745 et 1785 comme cadre pour Halswell House. Le jardin d'agrément est créé par Sir Charles Kemeys Tynte et se classe parmi les plus beaux jardins paysagers d'Europe. En 1740, le terrain couvre  mais s'est étendu à  vers 1800. Il comprend des plantations d'arbres et des avenues avec un canal transformé plus tard en lac . Le parc, qui est répertorié, Grade II, sur le registre des parcs et jardins historiques d'intérêt historique particulier en Angleterre, est sur le registre du patrimoine en péril .

Les terrains contiennent de nombreux bâtiments fantaisistes, des étangs à poissons, des cascades et des ponts, notamment le Temple de l'Harmonie qui se dresse à Mill Wood. Achevé en 1767, il est classé Grade II  et a été entièrement restauré. Il est ouvert au public le dimanche de mai à septembre.

Références

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Somerset

Halswell House


CFF Olimpia Cluj er en fodboldklub for kvinder fra Cluj-Napoca i Rumænien. Klubben blev etableret i 2010 og startede direkte i Rumæniens Superliga og vandt mesterskabet overbevisende i klubbens første sæson. Holdet vandt alle 24 kampe med en målforskel på 253–11 og vandt så stort som 26–0 og 27–0. Titlen kvalificerede dem til UEFA Women's Champions League 2011-12. Derudover vandt de også Rumæniens pokalturnering i samme sæson.

Aktuel trup
 Pr. 13. oktober 2015, ifølge UEFA's hjemmeside.

Referencer

Eksterne henvisninger

Klubbens hjemmeside

Kvindefodboldklubber
Fodboldklubber i Rumænien
Etableret i 2010

CFF Olimpia Cluj


Republika Hrvatska i Kraljevina Maroko održavaju diplomatske odnose od 26. lipnja 1992. Sjedište veleposlanstva je u Rabatu.

Veleposlanici
Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Kraljevini Maroku osnovano je odlukom predsjednika Republike od 23. rujna 1992.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Maroko na stranici MVEP-a

Izvori

Maroko

Popis hrvatskih veleposlanika u Maroku


José Rafael Quirós Quirós (Llano Grande, 1 de maio de 1955) - padre católico costarriquenho, arcebispo de San José desde 2013.

Estudou filosofia e teologia no Seminário Maior de San José. Graduou-se em Direito Canônico pela Pontifícia Universidade Gregoriana de Roma. Foi ordenado sacerdote em 5 de março de 1981.

Como sacerdote, desempenhou vários deveres pastorais, incluindo vigário da paróquia de S. Teresa do Menino Jesus em San José, diretor do Seminário Maior San José, Presidente da Secretaria da Conferência Episcopal Costarriquenha e Vigário Geral da Arquidiocese de San José. Ele também é professor de direito canônico no Seminário Teológico San José e na Universidade Católica local.

Em 2 de dezembro de 2005, o Papa Bento XVI o nomeou Ordinário da Diocese de Limón. Foi consagrado em 22 de fevereiro de 2006 pelo então Arcebispo de San José Hugo Barrantes Ureña. Nos anos de 2012-2017 foi vice-presidente da Conferência Episcopal da Costa Rica.

Em 4 de julho de 2013, foi nomeado metropolita da arquidiocese metropolitana de San José pelo Papa Francisco. Posse foi realizada em 29 de agosto de 2013.

Em 11 de agosto de 2017, foi eleito presidente da Conferência Episcopal da Costa Rica.

Ver também

Arcebispos católicos da Costa Rica

José Rafael Quirós Quirós


ඔක්ස්ෆර්ඩ් විශ්වවිද්‍යාලය () යනු එන්ගලන්තයේ ඔක්ස්ෆර්ඩ් නුවර පිහිටි collegiate පර්යේෂණ විශ්වවිද්‍යාලයක් වෙයි. එය ඉංග්‍රීසි කතා කරන ලෝකයේ පැරණිම විශ්වවිද්‍යාලය සහ එක දිගටම ක්‍රියාත්මක වූ ලොව දෙවන පැරණිතම විශ්වවිද්‍යාලය ද වෙයි.

ආශ්‍රිත ලිපි

 Academic scarves of the University of Oxford
 Gaudy celebrations
 List of medieval universities
 May Morning celebration
 Oxford "-er"
 Oxford bags
 Oxford comma
 Oxford Standard for Citation of Legal Authorities (OSCOLA)
 Oxford University (UK Parliament constituency)
 Oxford University Police
 Town and gown

සටහන්

මූලාශ්‍ර

උපහරණ

භාහිර සබැඳි

 'The University of Oxford', A History of the County of Oxford: Volume 3: The University of Oxford (1954), pp. 1–38

Russell Group
University of Oxford
Educational institutions established in the 11th century
University of Oxford
University of Oxford
.Oxford, University of
Universities UK

ඔක්ස්ෆර්ඩ් විශ්වවිද්‍යාලය


ثائر جمعة لاعب كرة قدم سوري من مواليد حمص، يلعب مع الكرامة الحمصي، لعب مع شباب الكرامة ثم تم ترفيعه إلى فئة الرجال موسم 2009-2010.

مراجع

لاعبو كرة قدم من حمص
لاعبو نادي الكرامة
مواليد 1410 هـ

ثائر جمعة


An Schoenoplectus smithii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Asa Gray, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Jiří Soják. An Schoenoplectus smithii in nahilalakip ha genus nga Schoenoplectus, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 S. s. levisetus
 S. s. setosus
 S. s. smithii

Mga kasarigan

Schoenoplectus

Schoenoplectus smithii


Wolfsau ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Diebach im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Der Weiler liegt am Wolfsauer Graben, einem rechten Zufluss der Tauber. Im Norden, Süden und Osten ist der Ort von Erhebungen der Schillingsfürst-Wettringer Hardt umgeben, die Teil der Frankenhöhe ist. Im Norden heißt die Erhebung Laubersberg (). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Bockenfeld zur Kreisstraße AN 33 (1,7 km nordwestlich). Von dieser zweigt 100 Meter westlich von Wolfsau eine Gemeindeverbindungsstraße ab, die nach Diebach zur AN 33 führt (2 km südwestlich).

Geschichte
Im Jahre 1804 gab es in dem Ort sieben Haushalte.

Seit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) gehört der Ort zur Gemeinde Diebach.

Baudenkmal
 Haus Nr. 2: ehemaliges Jagdschlösschen, ausgeführt als zweigeschossiger, massiver Mansarddachbau, aus dem 17./18. Jahrhundert

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Bartholomäus (Diebach) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Laurentius (Bellershausen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Diebach)
Ort im Landkreis Ansbach
Weiler in Mittelfranken

Wolfsau (Diebach)


Prins af Belgien eller Prinsesse af Belgien er en titel som en række efterkommere af Louise af Orléans og kong Leopold 1. af Belgien bruger.

Desuden kan en hustru til en prins af Belgien være prinsesse af Belgien. Fra 1995 kan en ægtemand til en prinsesse af Belgien tildeles titlen prins af Belgien.

Belgiske prinser og prinsesser i 2017
I 2017 var der 24 belgiske prinser og prinsesser.
 Albert 2. af Belgien, født 1934, belgiernes konge i 1993–2013
 Marie-Christine af Belgien, født 1951, halvsøster til kong Albert 2. af Belgien
 Marie-Esméralda af Belgien, født 1956, halvsøster til kong Albert 2. af Belgien
 Paola af Belgien, født 1937, indgift i 1959, belgiernes dronning i 1993–2013
 Philippe af Belgien, født 1960, belgiernes konge fra 2013
 Astrid af Belgien, født 1962
 Laurent af Belgien, født 1963
 Léa Wolman født 1951, indgift i 1984, prinsesse af Belgien fra 1991
 Amedeo af Belgien, født 1986, prins af Belgien fra 1991
 Maria Laura af Belgien, født 1988, prinsesse af Belgien fra 1991
 Joachim af Belgien, født 1991, prins af Belgien fra 1991
 Luisa Maria af Belgien, født 1995
 Lorenz af Østrig-Este, født 1955, indgift i 1984, prins af Belgien fra 1995
 Mathilde af Belgien, født 1973, indgift i 1999, belgiernes dronning fra 2013
 Elisabeth af Belgien, født 2001, hertuginde af Brabrant
 Claire Coombs, født 1974, indgift i 2003
 Laetitia Maria af Belgien, født 2003
 Gabriel af Belgien, født 2003
 Louise af Belgien født, 2004
 Emmanuel af Belgien, født 2005
 Nicolas af Belgien, født 2005
 Aymeric af Belgien, født 2005
 Eleonore af Belgien, født 2008

Prins af Belgien


قصر النمر قصر ضخم أقيم في نابلس في القرن السابع عشر للميلاد.
يقع القصر في الجهة الشمالية الشرقية من حارة الحبلة، بناه في القرن الحادي عشر الهجري/ السابع عشر الميلادي عبد الله باشا النمر، الذي كان قائداً للحملات العسكرية التركية التي أرسلت لقمع الفتن المحلية، ولتوفير الأمن للمنطقة. أصبح عبد الله باشا بعد ذلك حاكماً لنابلس وكافلاً لقلعة الكرك، ومن ثم كان مؤسساً لأسرة محلية حكمت نابلس لعدة أجيال فكان القصر قاعدة لحكمهم في المدينة.

بناء القصر
أما البناء فهو قسمين قسم شمالي وهو القصر الصيفي، وجنوبي وهو القصر الكبير الذي يؤدي اليه مدخل كبير الحجم، وفي الوقت نفسه فإن كلا منها يتكون من طابقين: حيث الأول عبارة عن ساحة مكشوفة وبركة ماء وإسطبلات خيل والثاني يتكون من مجموعة كبيرة من الغرف مقسمة إلى جناحين، جناح خاص بالحريم «الحرملك» وجناح خاص بالرجال «السلملك».

زار القصر الرحالة النابلسي الأصل الدمشقي النشأة الشيخ عبد الغني النابلسي سنة 1101هـ / 1671م، ونزل في ضيافة متسلم المدينة في ذلك الوقت وهو علي الشربجي «النمر» وقد قام الشيخ النابلسي بوصف القصر وصفاً جميلاً.

مصادر

ثقافة القدس
جيولوجيا تاريخية
قصور في فلسطين
مبان ومنشآت في نابلس
معالم نابلس

قصر النمر


Italiencele este un film românesc din 2004 regizat de Napoleon Helmis. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mara Nicolescu, Ana Ularu, Costel Cașcaval.

Prezentare

Povestea urmărește traseul a două surori, Jeni și Lenuța, dintr-un sat din Oltenia, care pleacă ilegal să culeagă căpșuni în Spania. După un an se întorc acasă, îmbrăcate occidental și pozând în femei de succes. Ele susțin în fața tuturor că și-au schimbat puțin ruta — dar nu și scopul — și că au ajuns în Italia, la cules de struguri, însă adevărul e foarte diferit de povestea lor.

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 10.211 spectatori de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 2004 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2004
Filme de comedie românești

Italiencele


An Aechmea cymosopaniculata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Gilbert Baker. An Aechmea cymosopaniculata in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Aechmea

Aechmea cymosopaniculata


Michelle Vargas (nacida el 2 de marzo de 1985 en San Francisco de Macorís, República Dominicana) es una actriz y modelo dominicana. Conocida por su papel de Valeria Sandoval en La viuda de Blanco y Perla Beltran (Perla Mayorga) en Más sabe el diablo; ambas telenovelas de Telemundo. También personificó a Sarita en la telenovela de Venevisión El Talismán.

Biografía
Nacida en San Francisco de Macorís, República Dominicana en 1985, completó sus estudios en Nueva York.

Michelle saltó a la fama cuando ganó el reality show de Telemundo Protagonistas de novela 2 en Miami, Florida.  A partir de ahí se trasladó a México para estudiar artes escénicas, actuación, cine y otros cursos.  También estudió canto y música. Vivió tres años en México, donde perfeccionó sus habilidades de actuación y trabajó incluso en la serie de televisión Los Plateados. Después volvió a Miami, donde reside actualmente.

Ha sido contratada por Telemundo para telenovelas y series como Decisiones, la adaptación estadounidense de La viuda de Blanco, Más sabe el diablo y Aurora.

También trabajó en la telenovela de Venevisión Plus Dominicana De Orgullo Condesa por amor y posteriormente en el cine dominicano en la película Jaque mate.

Su experiencia como modelo incluye comerciales para compañías como Nike, MTV, Computadoras Cyber, Domino's Pizza, Colgate, Fina Aqua, Dove y Unefón.

Secuestro
En febrero de 2010, Michelle fue secuestrada en la Ciudad de México cuando viajó al país para recibir el pago por sus trabajos en telenovelas. Fue apuntada por dos hombres fuertemente armados que la secuestraron durante varias horas.

Filmografía

Referencias

Enlaces externos
 IMDb

Actores de República Dominicana
Actores de televisión de la República Dominicana
Modelos de República Dominicana
Nacidos en la provincia Duarte

Michelle Vargas


Ángel Rubio González (La Espina, Asturias, 1955) es un guitarrista, intérprete de laúd, percusionista y compositor español de jazz fusión.

Inicia su carrera en 1973, acompañando a cantautores como Elisa Serna, Antonio Mata o Pablo Guerrero. En 1985, forma su primer grupo, Madera Jazz, con el que obtiene el primer premio de la III Muestra de Jazz Madrileño. Con esta banda, editó tres discos. Crea la Big Band del Foro, en 1990, junto al baterista José Vázquez "Roper", grabando con esta formación dos discos más. Después, hasta mediados de los años 1990, desarrolla su trabajo con pequeños grupos, y acompañando a cantantes de jazz como Sonia Vallet, Paula Bas o la portuguesa Maria João, hasta formar, en 1995, el grupo de fusión étnica Black Market, junto a músicos como Tom Hornsby, Nirankhar Khalsa y Evaldo Robson. A partir de 1998, y sin dejar de funcionar con Black Market, Rubio lanza un nuevo grupo: Jazzhondo que desarrolla su trabajo en el ámbito del jazz flamenco. Recientemente, ha residido en Tánger y realiza actividades docentes.

En 1994 obtuvo el II Premio Nacional de Composición de la SGAE, por su tema "For Duke", dedicado a Duke Ellington. En 1995, fue elegido "mejor guitarrista de jazz español" por la revista especializada "Sachtmo". En 1996, recibió el Premio de COmposición de Jazz de Mónaco, por su tema "Soft Machine".

Discografía
 Madera: FH (1985, Dial Discos)
 Madera: Sufrimos mucho  (1988, RNE discos)
 Madera: Postfree  (1990, NMP)
 Big Band del Foro: Quiet 2 (1991)
 Ángel Rubio Cuarteto: Homenaje a Chet Baker
 Big Band del Foro: Manifestación (1993)
 Black Market: World music (1995, NMP)
 Jazzhondo: Jazzhondo  (1998, NMP)
 Black Market: Distant Worlds  (2000, NMP)
 Jazzhondo: Jazzhondo 2  (2008, NMP)

Referencias

Enlaces externos

 Edición del 2º aniversario del programa de La 2 (TVE) Jazz entre amigos, con presentación de Juan Claudio Cifuentes y de Moncho Alpuente, y con actuación de la Big Band del Foro.
 La Big Band del Foro, en la emisión del 25 de mayo de 1991 del mismo programa.

Músicos de jazz de España
Guitarristas de jazz
Músicos de jazz flamenco

Ángel Rubio González


ගල්ෆ් යුද්ධ සින්ඩ්‍රෝමය එසේත් නැත්නම් ගල්ෆ් යුධ සින්ඩ්‍රෝමය ({{|Gulf War syndrome, Persian Gulf War syndrome) යනු 1991 දී පර්සියානු ගල්‍ෆ් යුද්ධ යේදී සටන් වැදුනු හමුදා  සේවයේ නිරත වුවන්ගේ ප්‍රතිශක්තිකරණ පද්ධතියේ වෙනස්කම් හා උපත් ආබාධ ඇති කරන ලද රෝගී තත්වයකි. මෙම රෝග ලක්ෂණ ඇතිවීම සදහා ගල්ෆ් යුද්ධ ය බලපෑමක් ඇති කරත්ද ගල්ෆ්  යුද්ධ යෙහි  නිරත වු හමුදා නිලධාරීන් අනෙකුත් අයට වඩා වැඩිපුර අවධානමක් තිබිණිද යන්න අපහැදිලි ය.

දිගු කාලීන තෙහෙට්ඩු ගතිය, මාංශ පේශීන් හි පාලනය අඩාලවීම , හිසරදය , කැරකැවිල් ල සිරුරේ සමතුලිතතාව නැතිවීම , මතකයෙහි ඇති අර්බුද , මාංශ පේශී  , හන්දිපත්වල රුදාව , ආහාර අජීර්ණය , සමේ රෝග , හුස්ම ගැනීමේ අපහසු‍තාව සහ ඉන්සියුලින් හෝර්මෝන ය සදහා සිරුරේ ඇති ප්‍රතිරෝධීතාව මෙහි විවිධාකාරවු රෝග ලක්ෂණ වේ. මොළයේ පිළිකා නිසා ඇතිවන මරණ , චාලක ස්නායු වල ඇතිවන රෝගී තත්වයක් වන ඒමයෝට්‍රොපික් ලැටරල් ස්ක්ලෙරෝසිස් හෙවත් Gehrig's disease  සහ ෆයි‍බ්රොමයැල්ජියා නම් රෝගී තත්වයන් ගල්ෆ් යුද්ධ ය  හා ආශ්‍රිතව ඇතිවන්නක් බව ආරක්ෂක සේවා දෙපාර්තමේන්තුව මගින් හදුනාගෙන ඇත. ගල්ෆ් යුද්ධ ය අවසානයේ සිට එක්සත් ජනපද හමුදා නිලධාරීන්ගේ පාලක මණ්ඩලය සහ බ්‍රිතාන්‍ය ආරක්ෂක අමාත්‍යාංශය මගින් ගල්ෆ් යුද්ධයෙහි නිරතවු හමුදා නිලධාරීන් පිළිබදව අධ්‍යයනයන් ගණනාවක්ම කර ඇත. නුතන අධ්‍යයනයන්  මගින් හෙලිවී ඇත්තේ යුද්ධයෙහි නිරත වු හමුදා නිලධාරීන්ට හා නිරත නොවු හමුදා නිලධාරීගේ ශාරීරික සෞඛ්‍ය අතර වෙනසක් නොමැති බවයි. වාර්ථා වී ඇති අන්දමට ගල්ෆ් යුධ   සින්ඩ්‍රෝමය හා ආශ්‍රිතව ෆයිබ්‍රොමයැල්ජියා , දිගුකාලීව ශාරීරික තෙහෙට්ටුව ඇති වීම , සමෙහි ඇතිවන කැසීම හා ආහාර අජීර්ණය යන රෝග ඇතිවන බවයි. යුද්ධයෙහි නිරත හමුදා නිළධාරීන් අතර මරණ අනුපාතිකය ඉහල වන අතර ඊට ප්‍රධානතම හේතුව වී ඇත්තේ වාහනවල සිදුවන හදිසි අනතුරු වේ.

රටවැසිභාවය අනුව හමුදා නිලධාරීන්ගේ වෛද්‍ය ගැටළු

ඇමරිකානු සේනාංකය මගින් පිහිටුවන ලද ගල්ෆ් යුද්ධය හා ආශ්‍රිත දත්ත ගබඩාවෙහි 700,000 ක්වු ගල්ෆ් යුද්ධ යෙහි නිරත ඇමරිකානු කාන්තාවන් හා පිරිමින්ගෙන්   30% ක් පමණ ලියාපදිංචි වී ඇත. ඇතැමුන් තවමත් අවුල් සහගත බැරෑරුම් සෞඛ්‍ය ගැටළු වලින් පීඩා විදිති. පහතින් දක්වා ඇති වගු මගින් නිරූපනය වන්නේ යුද්ධ යෙහි නිරත වු ඒකාබද්ධ සේනාංකයන්හි දත්තයි.  එක් එක් ජාතීන් වල හමුදා නිළධාරීන් විවිධ භූ‍ගෝල විද්‍යාත්මක තත්ව වලට අනුරූපව  ඔරොත්තු දී ඇති බැවින් ඒ පිළිබදව අධ්‍යයනය කරන විශේෂඥයින් මෙම සංඛ්‍යා දත්ත උපයෝගි කර ගනිමින් විවිධ අවස්ථාවන් වලට මුහුණ දුන් පුද්ග ලයින් පිළිබදව සොයා බැලේ.

ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ හා එක්සත් රාජධානියේ අධික ප්‍රතිශතයකින් යුක්තව රෝගී තත්වයන් වාර්ථාවී ඇත්තේ අනෙකුත් ජාතීන් හා සන්සන්දනය කරනවිට එහි අධිකව කෘෂිරසායන ද්‍රව්‍ය භාවිතා කිරීම , ඇන්ත්‍රැක්ස් එන්නත භාවිතා කිරීම හා ඉහල ප්‍රතිශතයකින් යුක්තව තෙල් දුම ආඝ්‍රාණ කිරීම හේතුවෙනි. ප්‍රංශය ඉතා අවම කෘෂිරසායන ද්‍රව්‍ය භාවිතා නොකිරීමත් නිසා ඉතා පහල රෝගී ප්‍රතිශතයක් වාර්ථා වේ. ප්‍රංශ සේනාංක උතුරු නැගෙනහිර හා අනෙකුත් ප්‍රධාන සටන් මෙහෙයුම්වල සේවයේ නියුතු වී සිටිති.

ආශ්‍රිත
 Organophosphate-induced delayed neuropathy
 Ukrainian syndrome
 Environmental issues with war
 Michael Donnelly, an activist for those affected by Gulf War illness
 Post-traumatic stress disorder
 Burn pits

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

සහලක්ෂණ
Ailments of unknown cause
ප්‍රතිශක්තිකරණ පද්ධතියේ ආබාධ
Neurological disorders
Military personnel
Iraqi chemical weapons program
ගල්ෆ් යුද්ධය

ගල්ෆ් යුද්ධ සින්ඩ්‍රෝමය


Der Olympiapark (, nach den Olympischen Spielen 2012 anlässlich des 60. Thronjubiläums von Königin Elisabeth II. offiziell in Queen Elizabeth Olympic Park umbenannt) ist ein parkartiges Gelände in London mit mehreren bedeutenden Sportanlagen. Er war der Hauptveranstaltungsort der Olympischen Spiele 2012 und der Paralympics 2012. Der 250 Hektar große Olympiapark liegt am Fluss Lea im Osten der Stadt. Er entstand durch die vollständige Umgestaltung einer Industriebrache, zu der auch ein stillgelegtes Bahnbetriebswerk gehörte.

Lage
Das etwas mehr als zwei Kilometer lange und bis zu 1,25 Kilometer breite Gelände befindet sich im Tal des Flusses Lea, eines Nebenflusses der Themse. Es ist etwa 250 Hektar groß und liegt überwiegend im Stadtteil Stratford, der zum London Borough of Newham gehört. Kleinere Teile im Westen liegen in den Stadtteilen Bow (London Borough of Tower Hamlets) und Homerton (London Borough of Hackney), der nördliche Zipfel im Stadtteil Leyton (London Borough of Waltham Forest). Mehrere Bäche, die zum Teil vor Jahrhunderten künstlich angelegt wurden, durchziehen das Gelände und werden unter der Bezeichnung Bow Back Rivers zusammengefasst.

Die Royal Mail gab dem Olympiapark und dem östlich anschließenden Entwicklungsgebiet Stratford City die Postleitzahl E20, die zuvor nur für den fiktiven Stadtteil Walford in der Fernsehserie EastEnders verwendet worden war.

Erschlossen wird das Gelände durch zwei Bahnhöfe. Am Bahnhof Stratford an der Südostseite des Parks halten Vorortszüge von National Rail und London Overground, die U-Bahn-Linien Central Line und Jubilee Line der London Underground sowie die Docklands Light Railway (DLR). Am Bahnhof Stratford International, der inmitten des Parks liegt, halten DLR-Züge sowie Züge auf der Schnellfahrstrecke High Speed 1. Am südlichen Ende des Olympiaparks liegt die DLR-Station Pudding Mill Lane, die während der Spiele jedoch aus Kapazitätsgründen nicht bedient wurde.

Bauwerke
In seinem Ausbauzustand zu den Olympischen Spielen 2012 und zu den Paralympics 2012 umfasste der Olympiapark die folgenden Bauwerke und sonstigen Sportanlagen:

Im nordöstlichen Teil des Olympiaparks, zwischen dem Bahnhof Stratford International und dem Velopark, wurde das olympische Dorf errichtet. Auf einer Fläche von 73 Hektar standen insgesamt 17.320 Betten in 3.300 Wohnungen für die meisten der 10.520 Athleten und ihrer Betreuer zur Verfügung. Im zentralen Speisesaal konnten gleichzeitig bis zu 5.500 Personen verpflegt werden. Nach Ende der Spiele entsteht aus dem olympischen Dorf das Wohnviertel Chobham Manor.

Östlich neben dem Olympiastadion entstand nach den Plänen der Künstler und Bildhauer Anish Kapoor und Cecil Balmond der 115 Meter hohe Aussichtsturm ArcelorMittal Orbit. Das Bauwerk wurde im Jahr 2012 fertiggestellt und ist gleichzeitig das größte Kunstwerk im öffentlichen Raum im Vereinigten Königreich. Das London Olympics Media Centre im Nordwesten des Olympiaparks bot schließlich Platz für die 20.000 während der Spiele anwesenden Medienschaffenden.

Geschichte des Geländes
Ausgrabungen, die der archäologische Dienst des Museum of London im Zusammenhang mit dem Bau des Olympiaparks vornahm, ergaben zahlreiche bemerkenswerte Funde. Auf der Baustelle des Aquatics Centre kamen vier 3000 Jahre alte Gräber aus der Bronzezeit, die Überreste einer mindestens 2000 Jahre alten Hütte aus der Eisenzeit sowie Töpferwaren aus dem 4. Jahrhundert zum Vorschein. Am Standort des späteren Olympiastadions fand man bei einer hölzernen Flussufermauer eine römische Münze aus der Zeit um 330/335 n. Chr., ebenso ein kleines Boot aus dem frühen 19. Jahrhundert.

Die alte Furt (Old Ford) unmittelbar westlich des Olympiastadions war in der Antike die am nächsten zur Mündung gelegene begehbare Stelle über den Lea. Die Römer erweiterten einen bereits bestehenden Weg zu einer Straße, die Londinium (London) mit Camulodunum (Colchester) verband. Im Mittelalter begann man das Marschland entlang des Lea durch den Bau künstlicher Wasserwege, den Bow Back Rivers, trockenzulegen und für die Landwirtschaft nutzbar zu machen. Gemäß der Angelsächsischen Chronik soll König Alfred der Große im Jahr 896 das Anlegen eines Seitenkanals befohlen haben; die dadurch verursachte Wasserstandssenkung machte den dänischen Wikingern das Befahren des Lea mit Segelschiffen unmöglich.

Die Furt verlor rasch an Bedeutung, nachdem 1110 weiter flussabwärts bei Bow eine Brücke errichtet wurde – angeblich auf Veranlassung von Königin Matilda, die auf dem Weg nach Barking Abbey beim Überqueren des Flusses beinahe ertrunken sein soll. Andererseits wurde die Wasserkraft des Lea immer mehr für gewerbliche Zwecke genutzt. Beispielsweise betrieb der Templerorden ab 1185 im Norden des heutigen Olympiaparks zwei Getreidemühlen, die so genannten Temple Mills (die Bezeichnung blieb als Flurname erhalten). Über die Jahrhunderte kamen weitere Mühlen hinzu, darunter Lohmühlen, Ölmühlen, Pulvermühlen, Sägewerke und Walkmühlen. In der Nachbarschaft der Mühlen existierte von 1329 bis etwa 1860 ein Gutshof, das Chobham Manor.

Im 18. und vor allem im 19. Jahrhundert siedelten sich immer mehr Industriebetriebe an, da sie wegen der Lärm- und Geruchsbelästigung nicht in Stadtnähe geduldet wurden. Dazu gehörten beispielsweise eine Porzellanmanufaktur, Lagerhäuser, Schlachthöfe, Chemie- und Pharmawerke, eine Bonbonfabrik und Kunststoffbetriebe. Mülldeponien und ungeklärtes Abwasser belasteten die Umwelt zusätzlich. Den größten Einfluss auf die Entwicklung des Gebiets hatte jedoch die 1847 eröffnete Fabrik für Lokomotiven der Eastern Counties Railway mit dem dazugehörigen Depot. 1862 gelangten die Stratford Works in den Besitz der Great Eastern Railway (GER). Nachdem die GER 1923 in der London and North Eastern Railway aufgegangen war, wandelten sich die Stratford Works zu einem Bahnbetriebswerk. Luftangriffe im Zweiten Weltkrieg verursachten große Schäden. Nach über 140 Jahren Tätigkeit wurden die Stratford Works am 31. März 1991 als Folge von Rationalisierungsmaßnahmen bei British Rail geschlossen.

Im Zuge der Deindustrialisierung in der zweiten Hälfte des 20. Jahrhunderts gaben viele Betriebe ihre Produktion auf und das Gelände lag weitgehend brach. Am Standort des olympischen Medienzentrums befand sich das 1932 eröffnete Hackney Wick Stadium. Darin fanden Speedway- und Windhundrennen statt. Nachdem der Betreiber 1997 in Konkurs gegangen war, wurde das Stadion 2003 abgerissen.

Umgestaltung zum Olympiapark

Am 6. Juli 2005 erhielt London den Zuschlag für die Ausrichtung der Olympischen Spiele und der Paralympics im Jahr 2012. Die öffentlich-rechtliche Olympic Delivery Authority (ODA), deren Aufgabe die Planung und der Bau der Sport- und Infrastrukturanlagen ist, erteilte im Januar 2006 dem EDAW Consortium den Auftrag, einen Masterplan für den Olympiapark zu entwerfen. Das Konsortium umfasste neben EDAW auch Arup, BuroHappold und WS Atkins. Ebenfalls 2006 begann man mit der Errichtung von zwei Kabeltunneln (je 6 km Länge), damit 52 Freileitungsmasten mit einer Höhe von bis zu 65 Metern, die bisher das Gelände geprägt hatten, ersetzt werden konnten. Im Sommer 2007 folgte der Abriss von mehr als 220 Gebäuden. Außerdem nahm man eine umfassende Altlastensanierung vor, verbunden mit der Auskofferung und Reinigung des gesamten Erdreichs. Der Fluss Lea und die Seitenkanäle der Bow Back Rivers wurden zum Teil renaturiert, was die Ausweitung von Feuchtgebieten ermöglichte.

Im Mai 2008 begannen die Bauarbeiten an der ersten dauerhaften Sportanlage, dem Olympiastadion, im Juli 2008 am olympischen Dorf. Die ODA konnte ihr selbst gestecktes Ziel, die meisten Sportanlagen ein Jahr vor den Spielen fertigzustellen, weitgehend einhalten. Am 27. Januar 2012 wurde das olympische Dorf dem Organisationskomitee LOCOG übergeben. Die offizielle Einweihung des Olympiastadions erfolgte am 6. Mai 2012 – exakt 2012 Stunden vor der Eröffnungsfeier der Olympischen Spiele – vor rund 40.000 Zuschauern im Rahmen der britischen Universitäts- und Hochschul-Leichtathletikmeisterschaften.

Nachnutzung

Nach Beendigung der Spiele und dem Abbau der temporären Sportanlagen wird der Olympiapark inzwischen auf verschiedene andere Weise genutzt. Die dauerhaft bestehenden Anlagen werden größtenteils von lokalen Sportvereinen weitergenutzt. Außerdem bleiben die Sportstätten auch weiterhin Veranstaltungsorte für internationale Sportwettkämpfe; so fanden im Olympiastadion beispielsweise Spiele der Gruppenphase der Rugby-Union-Weltmeisterschaft 2015 statt. Auch für die Leichtathletik-Weltmeisterschaften 2017 und die Leichtathletik-Weltmeisterschaften der Behinderten 2017 diente das Londoner Olympiastadion als Austragungsort.

Nach einem umfangreichen Umbau und einer Reduzierung der Zuschauerkapazität von 80.000 auf 54.000 nutzt der englische Fußballverein West Ham United das Olympiastadion seit der Saison 2016/17 als neue Spielstätte. Diese Entscheidung wurde nach langwierigen Auseinandersetzungen im März 2013 bekanntgegeben. Die Vereinbarung mit dem Fußballclub sieht vor, dass jeden Sommer für sechs Wochen der britische Leichtathletik-Verband UKA das Stadion für seine Wettkämpfe nutzen kann.

Aus dem ehemaligen olympische Dorf nördlich des Bahnhofs Stratford International entstand das Wohnviertel Chobham Manor. Hier stehen seit dem Abschluss der Umbaumaßnahmen insgesamt 2.818 Wohnungen, ein Gesundheitszentrum und ein Schulzentrum für rund 1.800 Schüler zur Verfügung. Benannt wurde das neue Viertel nach einem ehemaligen Gutshof, der sich vom 14. bis 19. Jahrhundert an dieser Stelle befand.

Zusätzlich zum olympischen Dorf entstanden an vier weiteren Standorten neue Siedlungen. Geplant waren insgesamt rund 8.000 neue Wohnungen sowie die dazugehörenden öffentlichen Einrichtungen und Infrastruktur. Diese Quartiere erhalten die Namen East Wick (im Norden des Olympiaparks), Sweetwater (zwischen Copper Box und Olympiastadion), Pudding Mill (im Süden des Olympiaparks) und Marshgate Wharf (ebenfalls im Süden des Olympiaparks). Auch die Namen dieser Siedlungen haben historische Wurzeln und nehmen keinen Bezug auf die Olympischen Spiele.

Im ehemaligen Medienzentrum im Nordwesten des Parks stehen nach Ende der Olympischen und Paralympischen Spiele insgesamt 90.000 m2 Büro- und Gewerbefläche zur Verfügung. Seit August 2013 hat unter anderem der Fernsehsender BT Sport seinen Sitz im Media Center. Das University College London plant östlich des Olympiaparks außerdem den Bau eines neuen Campus.

Der Aussichtsturm ArcelorMittal Orbit bleibt als dauerhafte Erinnerung an die Olympischen Spiele 2012 im Olympiapark bestehen. Er ist seit April 2014 der Öffentlichkeit zugänglich. Am 24. Juni 2016 wurde die im Nachhinein am Turm angebrachte, 78 Meter hohe und 178 Meter lange Röhrenrutsche The Slide eröffnet. Die Rutsche ist die längste und höchste ihrer Art auf der Welt.

Die Manor Garden Allotments, eine seit dem Jahr 1900 existierende Kleingartenanlage am Nordrand des Olympiaparks, mussten dem Bau der olympischen Sportstätten weichen. Als Ersatz entstand 2016 eine neue Anlage an der Pudding Mill Lane.

Auszeichnungen
Der Olympiapark, dessen Pflanzungen von Nigel Dunnett und James Hitchmough entworfen wurden, wurde 2013 mit dem Europäischen Gartenpreis in der Kategorie "Innovatives Konzept oder Design eines zeitgenössische Parks oder Gartens" ausgezeichnet.

Weblinks

 Website der Olympischen Spiele 2012

Einzelnachweise

Parkanlage in London
Sportstätte in London
Wettkampfstätte der Olympischen Sommerspiele 2012
Bauwerk im London Borough of Hackney
Bauwerk im London Borough of Newham
Bauwerk im London Borough of Tower Hamlets
Bauwerk im London Borough of Waltham Forest
Sport (London Borough of Newham)
Sport (London Borough of Tower Hamlets)
Sport (London Borough of Waltham Forest)
Sport (London Borough of Hackney)
Parkanlage in Europa

Olympiapark London


Dečki iz Rakitja, hrvatski dokumentarni film iz 2006. godine. Bavi se stvaranjem prave hrvatske policije nakon prvih višestranačkih izbora u Hrvatskoj. Opisuje se proces ubrzanog školovanja prve generacije policajaca i kako je godinu poslije iz tih redova će godinu nastala nova specijalna policija, okosnica buduće hrvatske vojske. Sadrži snimke iz arhiva HTV.

Izvori
 Odjavna špica

Hrvatski dokumentarni filmovi o Domovinskom ratu
Filmovi 2000-ih

Dečki iz Rakitja


Eduardo Pugliese Benvenuti (São Paulo, 25 de setembro de 1985), mais conhecido como BRKsEDU, é um youtuber brasileiro.

Biografia
BRKsEDU estudou Engenharia Civil na Universidade de São Paulo (USP) e trabalhou como analista no setor financeiro. Começou a publicar vídeos de Call of Duty em novembro de 2010 por diversão. Ele explicou a origem do seu nome: "BRKs é o nome do clã do qual faço parte para jogar online, e o restante é meu nome mesmo, simples assim". Trabalhou com commodities agrícolas, até se mudar para o Canadá em 2012 para estudar marketing. Ele resumiu sua rotina na época: "Acordo, vou para a faculdade, faço o que tenho que fazer e depois vou gravar vídeos. Não tenho uma rotina fixa, gravo o que me dá vontade naquele dia".

Em 2015, foi cercado por uma multidão de fãs na Brasil Game Show. Em julho de 2016, foi apontado pelo UOL como o sexto maior youtuber de jogos do Brasil. No mesmo ano, foi capitão da equipe brasileira na Copa do Mundo de Overwatch. Em 2017, fazia séries de gameplays sobre jogos como Resident Evil 7, Overwatch e The Legend of Zelda: Breath of the Wild, ocasionalmente gravando vídeos em formato de vlog, respondendo perguntas de inscritos ou falando sobre sua vida. Em 2019, ele publicou o documentário Pilotando Um Sonho, onde "persegue e realiza o seu sonho de oficialmente tornar-se um piloto profissional de carteira".

O youtuber VenomExtreme tem BRKsEDU como inspiração, chamando-o de "pioneiro" em vídeos de dicas sobre Minecraft. BRKsEDU foi transformado em um personagem do jogo Humankind em 2021. No mesmo ano, ele participou da dublagem do jogo Dandy Ace.

Em janeiro de 2022, publicou um tweet, marcando a conta da Nintendo of America, sobre um fan game de Super Mario Land 2: 6 Golden Coins, afirmando que "o cara [desenvolvedor do fan game] tá clamando por um processinho!". No dia seguinte, ele apagou a postagem e pediu desculpas: "Galera: ontem postei algo na intenção de criticar uma empresa e fui mal entendido. Tudo que eu quis dizer foi: 'Muito legal isso, pena que a Nintendo sempre derruba. Sua intenção seria "mostrar o absurdo que um projeto que tá tão da hora vai cair por política estúpida corporativa".

Vida pessoal
Desde 2012, Edu é casado com sua esposa, apelidada de "Pequena Sapeca", e tem uma filha apelidada "Baby Sapeca", nascida em 2017.

Prêmios e indicações

Brasileiros de ascendência italiana
Youtubers do estado de São Paulo

BRKsEDU