في الرياضيات، يسمى عدد حقيقي بالتكرار العشري إذا كانت الأرقام بعد نقطة معينة من الفاصلة العشرية تتكرر بشكل دوري لانهائي.

أمثلة
 العدد الكسري 1/3 يكتب بالشكل العشري على الشكل 0.3333333... يصبح تكرار عشري بعد الفاصلة العشرية مباشرة. حيث يتكرر العدد 3 بشكل لانهائي.
 العدد الكسر 3227/555 يعادل 5.8144144144... حيث يصبح العدد تكرار عشري بعد الرقم الثاني من الفاصلة العشرية ويكون العدد المكرر هو "144" يتكرر بشكل لانهائي.

ترميز رياضي
يرمز للتكرار العشري باستخدام رمز الخط العلوي فوق العدد المكرر بعد الفاصلة العشرية، مثلاً:().
كما من الممكن وضع نقطة فوق العدد المكرر أو إحاطته بقوس كما هو موضح في الجدول التالي على عدة أمثلة:

انظر أيضاً
 خط علوي (رمز رياضي)

مراجع

وصلات خارجية
 Mathworld

وصلات داخلية

أنظمة عد
أنظمة عددية
ترقيم
حسابيات ابتدائية
كسور

تكرار عشري


Ion Gheorghe Saita (n. 1862 – d. 1914) a fost un jurist, avocat, prefect al Poliției Capitalei în perioada 3 decembrie 1902 - 21 decembrie 1904 și primar al Bucureștiului între ianuarie 1914 – martie 1914. A lucrat în Ministerul Agriculturii, la Camera de Comerț și a fost numit de ministrul Vasile Lascăr prefect al Poliției Capitalei. În funcțiile pe care le-a avut a dovedit seriozitate, austeritate și chibzuință în folosirea fondurilor.

Referințe

Nașteri în 1862
Decese în 1914
Politicieni români din secolul al XIX-lea
Politicieni români din secolul al XX-lea
Primari ai Bucureștiului

Ion Gheorghe Saita


Comandorul Geoffrey Basil Spicer-Simson  () a fost un ofițer al Marinei Regale Britanice. El a servit în flotele din Mediterana, Pacific și internă. Este celebru pentru rolul său de lider al unei expediții navale pe Lacul Tanganyika în 1915, unde a comandat o mică flotilă care a învins o forță germană superioară în .

Viața timpurie
Geoffrey Basil Spicer Simson s-a născut la Hobart, Tasmania, la 15 ianuarie 1876, și a avut patru frați și surori. Tatăl său, Frederick Simson, a fost în marina comercială și făcea trafic cu monede de aur în India, și în cele din urmă s-a stabilit la Le Havre, Franța, la vârsta de treizeci și unu de ani. Acolo, a întâlnit-o pe Dora Spicer de  optsprezece ani, fata unui cleric englez aflat în vizită, și la căsătorie și-a schimbat numele în Spicer-Simson. În 1874, cuplul Spicer-Simson s-a mutat în Tasmania, unde a întemeiat o familie, și a îngrijit o fermă de oi timp de cinci ani. Deși Geoffrey s-a născut în Tasmania, el s-a mutat în Franța după dorința mamei lui. El și frații lui au fost trimiși la școli din Anglia. Cel mai mare, Theodore Spicer-Simson, a devenit un celebru pictor portretist de medalioane, călătorind între Franța și Statele Unite ale Americii. Fratele său cel mai mic, Noel, s-a înrolat în Armata Britanică.

Geoffrey a intrat în Royal Navy în 1889, la vârsta de paisprezece ani. El a primit gradul de  la 14 iunie 1892. Cariera a început bine, fiind înaintat cu șapte luni de vechime pentru rezultatele care i-au permis să absolvească . Cu toate acestea, el a pierdut o lună din această suplimentare de vechime pentru că în 1894 și-a părăsit nava deși permisia sa fusese anulată. El a fost promovat rang de  temporar la 19 februarie 1896, și apoi confirmat în acest grad la 20 ianuarie 1897, retroactiv începând cu data înaintării temporare în grad. El a fost promovat și la rangul de locotenent la 30 septembrie 1898.

Din acel moment, el a început să se specializeze în topografie, și a servit în Comisia de Frontieră a Borneoului de Nord în 1901, ajutând la întocmirea mai multor hărți și la definirea unor limite. Cea mai importantă poziție a fost la comanda unui distrugător, pe care l-a lăsat să se ciocnească cu o navă de marfă, urmarea fiind că el a fost postat doar în misiuni de pază la cheu. El a mers apoi în China și a făcut primul studiu topografic cu triangulație al râului Yangtze în 1905-1908. După China, a fost trimis în Africa, și din 1911-1914 a fost la comanda unei nave de supraveghere pe râul Gambia. În 1902, s-a căsătorit cu Amy Elizabeth, fiica lui Edmund și Phoebe Baynes-Reed din Victoria, Columbia Britanică.

El s-a întors  din Africa în Regatul Unit cu doar câteva zile înaintea intrării țării sale în Primul Război Mondial, la 4 august 1914. El a prestat o scurtă perioadă de serviciu pe o navă de combatere a contrabandei de mărfuri, dar la două săptămâni după ce a preluat comanda, una dintre vedetele acesteia a fost torpilată în plină zi. El a primit apoi o slujbă de birou la Amiralitate în departamentul care se ocupa de transferul marinarilor din Marina Comercială în cea de Război.

"Circul lui Simson"
În aprilie 1915, Amiralitatea a aflat că Germania se pregătește să lanseze vasul  pe Lacul Tanganyika. Götzen era mult mai mare decât oricare altă navă de pe lac și ar fi dat forțelor germane supremația pe întreaga sa lungime. Controlând lacul, Germania ar fi putut trece cu ușurință trupe și materiale pentru a sprijini eforturile de război în Africa Germană de Est și în jurul ei. Pentru a contracara Götzen, din Regatul Unit aveau să fie trimise două bărci cu motor mici, rapide și bine înarmate.

Spicer-Simson avea experiență în Africa și vorbea fluent franceza și germana, așa că Amiralitatea a trecut cu vederea istoricul său neimpresionant și punctat de acte de disciplină, și l-a ales să conducă o expediție. Comandanții săi considerau că nu au nimic de pierdut în a-l trimite în ceea ce era considerat a fi un teatru secundar de operațiuni, mai puțin important decât cele din Europa.

Cele două bărci cu motor, pe care Spicer-Simson le-a botezat  și , au fost încărcate la bordul mavei  la 15 iunie, împreună cu echipamentele și proviziile expediției. Au fost aduse și două vagoane speciale și structuri pentru transportul feroviar pentru a le permite să fie transportate pe calea ferată și pe uscat. Prima etapă a drumului de 10.000 km al lui Mimi și Toutou a fost finalizat după 17 zile pe mare și la sosirea la Capul Bunei Speranțe.

De la Cape Town, ei și oamenii din expediție au călătorit spre nord pe calea ferată prin Bulawayo la Elisabethville, unde au ajuns pe 26 iulie. După ce au ajuns la capătul căii ferate, la Fungurume, bărcile au fost date jos de pe tren și tractate 235 km prin junglă de către echipe de boi și tractoare cu abur până la începutul căii ferate din Sankisia la Bukama. La Bukama, bărcile și proviziile au fost descărcate și pregătite pentru o călătorie pe . Lualaba avea debit mic, și Mimi și Toutou a trebuit să fie propulsate cu vâslele 90 km în amonte, într-una din zile eșuând pe țărm de paisprezece ori în doar 19 km. Au petrecut șaptesprezece zile pe Lualaba înainte de a ajunge la Kabalo. De acolo, ultimii 282 km ai călătoriei până la Lacul Tanganyika s-au făcut pe calea ferată. Expediția, cunoscută în acel moment sub porecla de "Circul lui Simson" pentru toate prin care trecut, a ajuns la portul belgia Lukuga depe malul lacului la 24 octombrie 1915.

Bătălia pentru Lacul Tanganyika

La scurt timp dupa ce a ajuns pe malul lacului Tanganyika, Spicer-Simson și-a mutat baza imediat la sud de Lukuga, în Kalemie, unde a construit un port de mai bine apărat de furtunile de pe lac. Mimi și Toutou au fost asamblate și lansate la apă înainte de Crăciunul lui 1915. Devreme în dimineața zilei de 26 decembrie, remorcherul german înarmat Kingani a fost zărit în larg. Spicer-Simson le-a scos pe Mimi și Toutou pe lac și a capturat Kingani după un scurt schimb de focuri în care a murit comandantul și patru membri ai echipajului acesteia. Kingani a fost rebotezat  și adus sub comanda lui Spicer-Simson. Ca urmare, la 3 ianuarie 1916, el a fost promovat de la gradul de locotenent-comandor la cel de comandor; promovarea acționa retroactiv de la 26 decembrie 1915, data capturării lui Kingani.

Pe 9 februarie 1916, barca germană  (sora mai mare a lui  de pe Lacul Nyasa) a apărut în larg de Lukuga pentru a investiga dispariția lui Kingani. După o cursă de 48 km, flotila lui Spicer-Simson l-a scufundat pe Hedwig von Wissmann.

Capturarea lui Kingani și scufundarea lui Hedwig von Wissmann au slăbit mult puterea navală germană pe Lacul Tanganyika. Cu toate acestea, un supraviețuitor de pe Kingani a raportat că Götzen fusese recent înarmată cu un tunde pe crucișătorul recent scufundat . Tunul de pe Königsberg îi dădea lui Götzen capacitatea de a trage eficient asupra lui Mimi, Toutou, și Fifi de la distanță mult mai mare decât raza lor de acțiune. Deși Götzen nu putea fi atacat direct, supremația germană pe Lacul Tanganyika fusese ruptă.

Pentru acțiunea împotriva lui Hedwig von Wissmann, Spicer-Simson a fost decorat cu  la 1 mai 1916. De-a lungul expediției, trei ofițeri au primit , și doisprezece au primit .

După succesul inițial, comanda lui Spicer-Simson a avut un sfârșit controversat. El a refuzat să-și trimită navele pentru a ajuta Armatele Coloniale Britanică și Belgiană să captureze Mpulungu, din Zambia de astăzi. După ce sa îmbolnăvit și s-a retras în apartamentul său privat, a fost trimis în Anglia pentru  recuperare medicală și psihică. El a primit și  în grad de comandor.

Excentricitățile
Spicer-Simson era cunoscut pentru comportamentul său neobișnuit. În Regatul Unit, el propusese la început ca Mimi și Toutou să fie botezate Câinele și Pisica, dar numele au fost respinse de către Amiralitate. După ce au fost acceptate propunerile alternative Mimi și Toutou, el a explicat că acestea înseamnă "Miau" și "Ham-ham" în limba franceză. În timp ce se afla la comanda operațiunilor de pe Lacul Tanganyika, Spicer-Simson purta adesea un kilt kaki de serviciu, și insista să se arboreze un drapel de Amiral în fața colibei lui. Fuma trabucuri cu monogramă și purta niște "tatuaje macabre" dobândite în perioada petrecută în Asia.

Mai târziu în viață
Ulterior, a fost director adjunct al , cu grad provizoriu de , și delegat naval și traducătorul de franceză al Conferinței d Pace de la Versailles din 1919. După ce a activat ca secretar și interpret oficial pentru Prima Conferință Hidrografică Internațională de la Londra, în 1919, a fost ales să fie primul secretar general al Biroului Higrografic Internațional. El a îndeplinit această funcție din 1921 până în 1937. Ultimii ani și i-a petrecut în Columbia Britanică. El a ținut o serie de prelegeri despre comanda sa pe Lacul Tanganyika și a contribuit la redactarea unui articol publicat în National Geographic, despre transportul celor două bărci prin junglele din Congo. A murit la 29 ianuarie 1947.

Realizări
 Medalia Chinei în 1900
  în 1915
 Evenimentele flotilei lui de la Lacul Tanganyika au inspirat romanul și filmul "Regina africană".
 A fost subiectul dramei radiofonice de la BBC Radio Navy Man God, de Christopher Russell. Difuzat în premieră la 19 ianuarie 1985, și reluat în mod regulat pe postul digital BBC Radio 7 după ce a fost redescoperit.

Lectură suplimentară
În 2004, povestea lui Spicer-Simson a fost relatată într-o carte de  intitulată . În 2007, Christopher Dow a relatat aceeași poveste într-o carte intitulată Lord of Loincloth; în același an, elvețianul Alex Capus a publicat romanul "O chestiune de timp" care îl prezintă pe Spicer-Simson ca pe unul dintre mai mulți (anti)eroi.

Referințe

Legături externe
  Depeșă a lui Spicer-Simson pe tema progresului expediției.

Nașteri în 1876
Decese în 1947
Ofițeri ai Royal Navy
Personal militar al Primului Război Mondial

Geoffrey Spicer-Simson


Korkut Ata (Dede Korkut), Oğuz Türklerinin eski destanlarında yüceltip kutsallaştırılmış; bozkır hayatının geleneklerini ve törelerini çok iyi bilen, kabile teşkilatını koruyan yarı-efsanevi  bir  bilgedir ve Türkler'in en eski destanı olan Dede Korkut Kitabı'ndaki hikayelerin anlatıcısı ozandır.

Adı, tarihî kaynaklarda ve çeşitli Oğuz rivayetlerinde kimi zaman sadece "Korkut", kimi zaman "Korkut Ata" olarak geçer; Batı Türkçesinde "Dede Korkut" olarak da anılır.  Sirderya havzasında tespit edilmiş halk anlatıları onu bir baksı (Şaman) olarak tanıtırken yazılı kaynaklarda hükümdarlara vezirlik, müşavirlik yapmış bir Müslüman Türk velisi  olarak tanıtılmıştır.  Oğuzların İslâm'ı kabul edişlerinden önceki dönemlerin bir kâhini (kam, baksı) olduğu, İslâmlaşma sürecinde kültürel değişime paralel olarak  bir evliya kimliğine büründüğü düşünülür. 2018'de Türkiye, Azerbaycan ve Kazakistan'ın UNESCO Somut Olmayan Kültürel Miras Listeleri'ne dahil edilmiştir.

Kazak ve Kırgız bahşılarının piri olarak da tanınmaktadır. Bir söylenceye göre Kırgız şamanlarına kopuz çalmayı ve türkü söylemeyi öğretmiştir.

Hayatı
Halk rivayetlerine göre aydın, berrak gözlü dev kızından dünyaya gelen Dede Korkut'un
hayatı hakkında tarihi kaynaklardaki bilgiler birbirinden farklıdır. Korkut  Ata'dan bahsedilen en eski tarihî kaynak İlhanlı veziri Reşidüddin'in Câmiü't tevârih'idir. Tabip Reşidüddin'in 1305 yılında bir heyetle yazdığı bu ünlü kitapta dört Oğuz hükümdarının çağdaşı olarak Korkut'tan bahsedilir. Bu esere göre Korkut, Bayat boyundan olup Kara Hoca'nın oğludur. 295 yıl yaşamıştır. Oğuz sülalesinin dokuzuncu hükümdarı İnal Sır Yavkuy zamanında ortaya çıkmış; onuncu hükümdar Kayı İnal Han'ın ve ondan sonraki üç Oğuz hükümdarının müşavirliğini yapmıştır.  Bir menkıbeye göre Kayı İnal Han Muhammed peygamber devrinde Müslüman olmuş ve Dede Korkut'u Peygamber'e elçi göndermiştir.

Ebü'l-Hayr-ı Rûmî'nin kaleme aldığı ve Saru Saltuk'u konu alan Saltukname (1480)'ye göre Korkut Ata Osmanoğulları ile aynı soydandır.  Eserin ikinci ve üçüncü cildinde Osmanoğulları'nın soyu İshak peygamberin oğlu Ays nesline dayandırılmakta ve Korkut Ata soyundan oldukları belirtilmektedir.

Tebrizli Bayatî Hasan b. Mahmûd'un eseri olan Câm-ı Cem-Âyin (1481) adlı Osmanlı silsilenamesine göre Korkut Ata, 28. Oğuz Hanı Kara Han tarafından Medine'ye gönderilmiş; İslam peygamberi ile tanıştıktan sonra Oğuzlar'a İslamiyet'i öğretmekle görevlendirilen Selman-ı Farisi ile birlikte dönmüştür. Aynı kaynakta onun Ürgenç Dede adlı bir oğlu olduğu kayıtlıdır.

15. yüzyılda kaleme alınan Velâyet-nâme-i Hacı Bektâş-ı Velî'de Korkut Ata, Türk söylencelerinde Hanlar Han'ı olarak adı geçen Oğuz padişahı Bayındır Han ve onun beylerbeyi Kazan ile birlikte anılmıştır; bunların ölümüyle Oğuz cemaatinin dağıldığı söylenir.

Ebu'l Gazi Bahadır Han'ın 1659-1660 yıllarında yazdığı Şecere-i Terakime adlı eserine göre Korkut Ata, Kayı boyundandır, Abbasiler devrinde yaşamıştır ve Oğuz ilinde çok sayılan bir devlet müşaviridir.

Ecelden kaçması hakkında
Ebülgazi Bahadır Han'a göre 295 yıl, bir halk rivayetine göre 100 yıl yaşamış olan Dede Korkut'un ölümü hakkındaki rivayetler de çok çeşitlidir. Kazaklar arasında yaygın olan menkıbeye göre yirmi yaşında iken rüyasında aklar giymiş bazı yaratıklar ona kırk yıl yaşayacağını haber vermiş, bunun üzerine Korkut ölümsüzlük istemeye karar vermiştir. Karşılık beklemeden hastalara yaptığı yardımlar Allah katında makbule geçmiş ve bir gün uykuda iken Allah ona, "Ölümü kendin arzu etmedikçe ölmeyeceksin" demiştir.

Bir başka rivayete göre Korkut Ata uzun süre ölümden kaçmak istemiş ama nereye gitse "mezar arayan Korkut için" mezar kazan birilerini görmüştü. Sonunda 300 yaşında iken kendisi için kazılan mezarlardan birinin yanında ölmüştür. Dede Korkut'un ölümden kaçma çabası, Sümerler'de Gılgamış Destanı'nda  Gılgamış'ın ölümsüzlüğe ulaşma uğraşları ile anlatılan ölümsüzlük arayışının bir uzantısı olarak düşünülebilir.

Mezarı hakkında
Azerbaycan'da ve Anadolu'da  Dede Korkut'a  ait olduğu iddia edilen kimi mezarlar vardır.

1638 yılında Alman imparatorunun Moskova ve İran elçisi Adam Olearius,  Dede Korkut'un Demirkapı- Derbend şehri yakınlarında "İmam Korkut"  adlı bir İslam velisinin mezarını gördüğünü anlatmıştır. İran ve Dağıstan Tatarları arasındaki sınırı belirleyen küçük bir ırmağın kenarında bulunan mezar, kaya içine oyulmuş büyük bir mağara şeklinde olup tabutu dört tahtadan yapılmıştı. Olearius'un yerlilerden dinleyip aktardığı  söylenceye göre kopuz çalıp şiirler söyleyen bu İslam velisi, peygamberin yakınlarındandı ve onun ölümünden sonra 300 yıl daha yaşamıştı; putperest Lezgiller'i İslam'a davet için gittiği sırada öldürülmüştü.

Evliya Çelebi  Seyahatname'de, 1647'de Demir Kapu'da gördüğü ziyaretgâhın Dede Korkut'a ait olduğunu yazar. Olearius'un bahsettiği mezarı aramaya sonradan Rus doğubilimci Wilhelm Barthold da gitmiş fakat bulamamıştır. Mezarın zamanla kaybolduğu düşünülür.

Evliye Çelebi 1655'te gördüğü Ahlat'tan bahsederken de "Ahlat'ta yatanlardan birisi de Korkut Han'dır şeklinde bahseder.

Sirderya havzasında yaşayan Kırgız, Kazak, Karakalpak ve Türkmenler tarafından ziyaret edilen ve Korkut Ata'nın kabri olarak bilinen bir mezar daha vardır. Kalinski ile Kızılorda arasında Sirderya nehrinin Aral gölüne yakın bir yerinde sahilde bulunmaktadır.

Bayburt'un güney doğusundaki Masat köyünün hemen çıkışında halk arasında Ali Baba Türbesi denen Türkmen türbesinin Dede Korkut 'a ait olduğu iddia edillir. Bu tez, şair Orhan Şaik Gökyay tarafından ortaya atılmıştır.

Kişiliği
Dede Korkut'un kişiliği hakkındaki bilgiler halk efsanelerinden, Dede Korkut Kitabı'ndan ve Oğuzların tarihi ile ilgili bilgi veren yazılı kaynaklardan gelir.

Dede Korkut Kitabı'na göre destanın anlatıcısı ozan, Oğuzların Bayat boyundan olup İslam peygamberi Muhammed'in yaşadığı zamana yakın bir dönemde yaşamış Müslümandır; kalp gözü açık; hikmetli sözler sahibi bilge bir ozandır; Oğuz beylerinin ve halkın töresini, geçmişini bilen, halkın her müşkülünü halleden geleneksel bir eğitici, yol gösterici ve akıl hocasıdır.  Köklerinin ozan/baksı geleneğine dayandığı, sıradan insan olmayıp Tanrı tarafından seçilmiş olduğu, söylediklerinin kendi duygu ve düşüncelerinden ziyade Hak Tealâ"nın ilham etmesiyle ortaya çıktığı anlaşılır.

Tarihî kaynaklarda Dede Korkut'un şahsiyeti hakkında verilen bilgiler büyük ölçüde Kitâb-ı Dede Korkut'taki bu bilgilerle örtüşür. Korkut Ata'nın birçok Oğuz hükümdarına vezirlik, müşavirlik yaptığı, bazı beylerin çocuklarına ad verdiği aktarılır. Hem geçmişte hem de gelecekte olacakları bilen, Türkler arasında büyük bir üne sahip biri olarak tanıtılır; velilik özelliği öne çıkartılır.

Halk anlatılarında Korkut Ata eşsiz bir halk şairi, kopuz ve dombranın mucidi olarak tanıtılmıştır. Kopuz çalmak ve şamanlık yapmak için kendisinin Ata ruhlar tarafından görevlendirildiğine inanılır. Karakalpakistan'da derlenmiş bir efsane onun kopuzun nasıl yapılacağına olağanüstü varlıklardan öğrenmiştir. Bir başka söylenceye göre hızlı koşan devesine binerek halkının sonsuza dek yaşayacağı cennet gibi bir mekan arayan Ata Korkut, "ölümsüz hiçbir şey yokmuş" fikrine gelmiş ve sonsuz hayatı kopuzun ezgilerinde aramaya başlamış; nesilden nesile geçen  kıymetli sözler ve ezgiler üretmiştir. Şiir ve ezginin atası kabul edilir.

Söylencelerde Korkut Ata'nın doğaüstü güçleri öne çıkarılmıştır. Kendisinden  "Ölü dersem ölü değil, diri dersem diri değil" sözleriyle bahsedilir. Tüm hayvanların ve özellikle de kuşların dilini bildiği anlatılır. Ayrıca kendisinin "Tuman" adını verdiği bir yiğit de tüm kuşların dilini bilir. Azerbaycan Türkleri arasındaki yaygın bir inanışa göre, dünyadaki her şeyin adını Korkut Ata koymuştur. Yiğitlere de  ad vermiştir.

Etimoloji
Korkut sözcüğü (Kor/Gor) kökünden türemiştir. Çok büyük, ulu, heybetli, korku veren demektir. Ayrıca korkutucu düş anlamında da kullanılır. Kelime kökünde kor, korumak, korkutmak, koramak (yanmak) gibi anlamları vardır.

Ayrıca bakınız

 Dede Korkut Hikayeleri (çizgi film)

Dipnotlar

Oğuzlar
Türk mitolojisi
Dede Korkut hikâyeleri
Efsanevi karakterler
Türk mitolojisi kahramanları
Halk kahramanları
Kurgusal Ozanlar
Kurgusal şamanlar
Kurgusal büyücüler
Şamanlar
Şamanizm
Edebiyat karakterleri
Masal karakterleri
Türk masal karakterleri
Kurgusal Türkler
Korkut Ata

Korkut Ata


Bohuslav Balbín (Hradec Králové, 3 de diciembre de 1621 –Praga, 28 de noviembre de 1688) escritor, jesuita y patriota checo.

Fue llamado " Plinio de Bohemia," y su obra magna es Vita beatae Joannis Nepomuceni martyris (Praga, 1670). Se graduó en la Universidad de Olomouc y fue uno de los impulsores de la leyenda de San Juan Nepomuceno.

Dedicó su vida al estudio, en especial de la historia de Bohemia, y sus más tarde utilizaros sus estudios los Bolandistas.

Obra
 Vita beatae Joannis Nepomuceni martyris, Praga, 1670.
 Epitome historica rerum Bohemicarum –, 1677
 Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica
 Diva Vartensis
 Diva Turzanensis
 Diva S. Monti
 Origines Comit. de Guttenstein
 Vita venerab. Arnesti
 Miscellanea historica regni Bohemiae (Praga, 1679-87),
 Liber naturalis
 Liber popularis
 Liber chorographicus
 Liber hagiographicus
 Liber parochialis
 Liber episcopalis
 Liber regalis
 Liber epistolaris
 Bohemia docta
 Liber curialis seu de magistratibus et officiis curialibus regem Boohemiae
 Quaesita oratoria
 Verisimilia humaniorum disciplinarum
 Examen Mellisaeum

Referencias

 Catholic Encyclopedia: "Boleslaus Balbinus"

Escritores católicos
Escritores de la República Checa del siglo XVII
Escritores en latín
Jesuitas del Reino de Bohemia
Nacidos en Hradec Králové
Católicos de la República Checa

Bohuslav Balbín


In der Liste der Kulturdenkmale in Oschersleben (Bode) sind alle Kulturdenkmale der Stadt Oschersleben (Bode) (Landkreis Börde) und ihrer Ortsteile aufgelistet. Grundlage ist das Denkmalverzeichnis des Landes Sachsen-Anhalt, das auf Basis des Denkmalschutzgesetzes des Landes Sachsen-Anhalt vom 21. Oktober 1991 durch das Landesamt für Denkmalpflege und Archäologie Sachsen-Anhalt erstellt und seither laufend ergänzt wurde (Stand: 31. Dezember 2022).

Kulturdenkmale nach Ortsteilen

Oschersleben (Bode)

|}

Alikendorf

|}

Altbrandsleben

|}

Ampfurth

|}

Andersleben

|}

Beckendorf

|}

Emmeringen

|}

Groß Germersleben

|}

Günthersdorf

|}

Stadt Hadmersleben

|}

Hordorf

|}

Hornhausen

|}

Klein Oschersleben

|}

Kleinalsleben

|}

Neindorf

|}

Neubrandsleben

|}

Peseckendorf

|}

Schermcke

|}

Ehemalige Kulturdenkmale nach Ortsteilen
Die nachfolgenden Objekte waren ursprünglich ebenfalls denkmalgeschützt oder wurden in der Literatur als Kulturdenkmale geführt. Die Denkmale bestehen heute jedoch nicht mehr, ihre Unterschutzstellung wurde aufgehoben oder sie werden nicht mehr als Denkmale betrachtet.

Alikendorf

|}

Beckendorf

|}

Groß Germersleben

|}

Hadmersleben

|}

Hordorf

|}

Hornhausen

|}

Jakobsberg

|}

Klein Oschersleben

|}

Kleinalsleben

|}

Neubrandsleben

|}

Oschersleben (Bode)

|}

Peseckendorf

|}

Schermcke

|}

Legende

Literatur
 Landesamt für Denkmalpflege und Archäologie Sachsen-Anhalt (Hrsg.): Denkmalverzeichnis Sachsen-Anhalt. Band 15: Sabine Meinel: Landkreis Börde. Teilbd. 1: Altkreis Oschersleben. Imhof, Petersberg 2011, ISBN 978-3-86568-119-5.

Weblinks

 Denkmalinformationssystem Sachsen-Anhalt

Einzelnachweise und Anmerkungen

Oschersleben

Kulturdenkmale Oschersleben


Sklop kuća na obali u mjestu Bristu, Miošići 7, općina Gradac, predstavlja zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Sklop kuća na obali sastoji se od tri stambeno-gospodarske kuće opremljene terasama i balkonima, u prizemlju kojih se nalaze svođeni arsenali. Po načinu gradnje, oblikovanju i kasnobaroknim stilskim odlikama kuće se mogu datirati u 18. stoljeće. U pročelje jedne kuće ugrađena je antička spolija. Sačuvan je niz puškarnica, nastalih za potrebe obrane od gusara. Sklop kuća vješto objedinjuje stambeno-gospodarsku funkciju sa stilskim oblikovanjem i ladanjskim ugođajem. Prema tradiciji u jednoj od tih kuća boravio je fra Andrija Kačić Miošić.

Zaštita
Pod oznakom Z-5099 zaveden je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambeno-poslovne građevine".

Izvori

Zaštićene stambeno-poslovne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Makarsko primorje

Sklop kuća na obali u Miošićima 7 u Bristu


El edificio conocido popularmente como Mirador Massue se encuentra en la esquina de las calles Talcahuano y Tucumán, frente a la Plaza Lavalle en la ciudad de Buenos Aires. Proyectado en 1903 como edificio de departamentos de renta para David Costaguta, en 1989 fue semidemolido y remodelado para transformar su uso a oficinas de alquiler, sobreviviendo sólo su conocida torre mirador. Su nombre oficial actual es Edificio Tribunales Plaza.

El arquitecto original fue Alfred Massue, un francés de ascendencia normanda y calvinista, quien trabajó a fines del  en la Argentina y el Uruguay. Con raíces en el academicismo, siguiendo el modelo instalado por la École des Beaux-Arts durante el , hacia el 1900 Massue comenzó a adherir a la nueva rama modernista, que en su país natal tomó el nombre de art nouveau y se caracterizó por el uso intensivo de ornamentos con formas vegetales y de la naturaleza. Este cambio en su estilo se ve presente ya en el edificio que diseñó en 1903 para Costaguta, viendo la ornamentación del balcón del primer piso y el remate de la torre, en donde abundan los rostros femeninos característicos de esta arquitectura.

Mientras avanzaba la construcción del edificio de Massue, el Estado nacional dio comienzo a su proyecto para instalar el nuevo Palacio de Tribunales frente a la Plaza Lavalle, en la manzana hasta ese momento ocupada por el Parque de Artillería. Probablemente Costaguta sabía de los planes y previó la futura valorización de los terrenos, motivo por el cual había ordenado la rápida construcción de este edificio residencial, que quedaría vecino a la nueva sede de la Corte Suprema, inaugurada en 1910.

El Palacio Costaguta se hizo conocido rápidamente por su llamativa decoración y su estilizada torre mirador. Luego de la construcción de los Tribunales, la Plaza Lavalle fue objeto de numerosas fotografías y postales en donde el edificio diseñado por Massue solía aparecer asomando por un costado con su característica cúpula. En realidad no se trataba de un solo edificio, sino que estaba formado legalmente por dos bloques de arquitectura idéntica aunque con accesos independientes: uno estaba sobre la esquina de Talcahuano e incluía la torre mirador, y el otro continuaba por la calle Tucumán hacia la esquina con Uruguay. En su planta baja funcionó durante décadas un café llamado Fuji, de propietarios japoneses, que contaba con pisos de pinotea ornamentados y boisserie tallada artesanalmente en sus paredes.

En 1989 el bloque de la esquina fue adquirido en remate judicial por la firma UNIBON SA, que anunció planes para demolerlo y construir allí un edificio de oficinas de neto estilo contemporáneo. Rápidamente surgió una polémica, ya que el edificio de Massue era valorado como uno de los mejores ejemplos de art nouveau porteño. El asunto tomó cariz público, siendo objeto de numerosos artículos a cargo de arquitectos como Horacio Spinetto, Mario Sabugo o el director del Buenos Aires Museo, José María Peña.

Conscientes del disgusto que causó a un buen sector la publicación de los planos y proyectos del futuro edificio diseñado por los arquitectos Caffarini y Vainstein, y viendo que el tema fue tratado incluso en noticieros de la televisión, se decidió consultar al arquitecto Peña, para finalmente dejar en pie la torre mirador aunque demoliendo de todas formas el resto del bloque que formaba el viejo Palacio Costaguta. Por otro lado, el bloque sobre la calle Tucumán, con entradas por el 1325 y el 1349, permanecería intacto.

Las obras fueron ejecutadas durante los siguientes años. Así, la vieja cúpula quedó rodeada por un edificio contemporáneo, de estilo posmoderno, con una fachada vidriada con paños de vidrio alternados con franjas horizontales de color granate acompañada con un basamento de hormigón visto con ventanas caladas que se va escalonando hacia el remate del edificio vidriado. Se trató de uno de los primeros casos en donde se mostró la preocupación de la sociedad porteña por la preservación de sus edificios patrimoniales, en una época aún lejana a la posterior formación de grupos de vecinos y especialistas que se movilizarían por la adecuada legislación sobre edificios antiguos, recién entrados en la década de 2000.

Referencias

Bibliografía
 Spinetto, Horacio: "Tucumán y Talcahuano. Una mutilación histórica", en revista Todo es Historia n° 346, mayo de 1996, pág. 70.
 "Edificio Talcahuano y Tucumán. Réquiem para un edificio en esquina", en revista Summa n° 261, mayo de 1989, pág. 75.

San Nicolás (Buenos Aires)
Edificios de la ciudad de Buenos Aires
Art Nouveau en Argentina
Arquitectura postmoderna en Argentina

Mirador Massue


Ambaland Forces est une milice séparatiste ambazonienne. En juillet 2018, elle est décrite comme un petit groupe d' composé de 10 à 30 combattants. Elles coopérent avec des milices plus importantes, comme les Forces de défense de l'Ambazonie (FDA), les Forces de défense du Cameroun méridional (FDCM) et les Tigres de l'Ambazonie.

Notes et références

Faction armée en Afrique
Organisation indépendantiste
Histoire du Cameroun
Faction armée indépendantiste
Ambazonie
Mouvement guérillero

Ambaland Forces


Duška Jurić, (1990.) hrvatska glumica i voditeljica.

Televizijske uloge
 "Bibin svijet" kao Sandra Fruk (2006. – 2011.)
 "Stipe u gostima" kao Klinka

Voditeljske uloge
 "CMC" kao voditeljica (2016.- do danas)

Vanjske poveznice

Hrvatski filmski glumci
Hrvatski televizijski glumci

Duška Jurić


قصة حب عام 2050   هو فيلم خيال علمي في بوليوود. الفيلم من إنتاج  وإخراج هاري باويجا ابن هارمان باويجا وبريانكا شوبرا. تم تصوير بعض أجزاء من الفيلم في أديلايد في أستراليا. في البداية كان من المفترض أن يخرج الفيلم إلى الجمهور في 21 ديسمبر، 2007 ولكنه تأجل ل4 يوليو، 2008 نظرا إلى التأجيلات الإنتاجية المستمرة. وكان العرض الأول للفيلم يوم 2 يوليو، 2008 في لندن  واصدر في دور العرض السينمائية في 4 يوليه 2008 وقد قوبل باراء سلبية.

الإنتاج

في البداية، عندما أعلن عن الفيلم في 2004 ، وقعت كاريينا كابور مع إدارة الفيلم ان تلعب دور براينكا بمبلغ قيل انه يساوي 30 مليون روبية.بعد ذلك في عام 2006 اعتذرت كابور قائلة ان لديها بعض الشاكل في هذا الوقت وحلت محلها شوبرا.قصة حب هو أول فيلم خيال علمي في بوليود ب 1200 لقطة تحتوي على مؤثرات خاصة.هو الأول من نوعه في الهند [8]

المؤثرات الخاصة جرى تنفيذها من قبل أربع شركات دولية، وهما نوعان من مدارس المؤثرات الخاصة --  (نيوزيلندا) وجون كوكس (بريسبان، أستراليا)—و قد سبق أن فازا بجائزة الأوسكار على أعمال لهم في المشاريع الدولية.

تؤدي الممثلة،بريانكا شوبرا دورا مزدوجا في الفيلم. وبجانب الأبطال الرئيسيين، هارمان وبريانكا، فهناك إنسان آلى يلعب أيضا دورا رئيسيا في الفيلم.

ولان بريانكا تلعب دورا مزدوجا، فقد لونت شعرها مرتين، أحمر لتصوير فتاة من المستقبل وأسود.

الفيلم صدر يوم 4 يوليو 2008.

الملخص
ران (Harman Baweja) شابٌ في العشرينيّات من عائلةٍ ثرية، وسيمٌ، جذابٌ، مرحٌ، رياضيّ مفتول العضلات، وهو على استعدادٍ لاجتياز كلّ المخاطر من أجل الفوز بقلب سناء (Priyanka Chopra) التي التقى بها صدفةً في رحلةٍ بعيداً عن عيون العائلة (تمّ تصوير الفيلم في أديلايد جنوب أستراليا), ويعبّر عن مشاعره، ورغباته غناءً، ورقصاً.
وكما عادة الكثير من الأفلام الهندية، لا تكشف (سناء) عن مشاعرها الحقيقية إلاّ بعد الكثير من النفور المُصطنع، والمُمانعة المُحببة التي تجعل (كاران) يركض بأقصى سرعته في شوارع مدينةٍ يجهل خفاياها كي يلحق الحافلة التي تستقلها محبوبة قلبه.
يفترق العاشقان، ويعود كلّ واحدٍ منهما إلى مدينته بدون أن يتبادلا عناوينهما، وينتظر (كاران) صدفةً مماثلةً كي يلتقي معها، وتمتلك الأمطار حضوراً خاصاً في السينما الهندية، مفردةٌ جماليةٌ، شعريةٌ تختصر المسافات، وتقرّب العاشقين، لقد جمعتهما في تلك الرحلة القصيرة، وسوف تجعلهما يلتقيا من جديدٍ في المدينة التي تعيش فيها (سناء).
بعد حوالي ساعةٍ من بداية الأحداث، يبدأ السيناريو بالتمهيد للخيال العلميّ، فقد اخترع العمّ د. ياتيندر خانا (Boman Irani) آلةً تعبر الزمن، والطريف بأنّ مختبره مفتوحٌ على مصراعيّه، يدخله العاشقان (كاران), و (سناء) بسهولةٍ، يتجولا في أركانه بحرية، ويكتبا رموزاً، وإشارات على سبورةٍ مليئة بالأرقام، والمُعادلات الرياضية، وفي تلك اللحظة بالذات، يكتشف المتفرج واحدةً من مواهب (كاران), إنه خبيرٌ بأسرار الكمبيوتر، ويعرف كيف تعمل آلة الزمن.
يلهو العاشقان، وتتمنى (سناء) العودة إلى (بومباي) التي وُلدت فيها، ولأنها مُغمضة العينين، وخائفة، فإنها تكتب 2050 بدلاً من 1986 تاريخ ميلادها، كانت المسألة بسيطة للغاية، و (كاران) لا يتخلى عن روحه الهزلية.
بعد تلك المدة الزمنية من الفيلم، تبدأ فعلياً أحداث الخيال العلميّ التي كان علينا مشاهدتها منذ البداية (يحتوي الفيلم على 9 أغنيات بمدةٍ زمنية إجمالية 50 دقيقة).
المتفرج الذي لم يشاهد (THE TIME MACHINE), سوف تصعقه المفاجأة في (Love Story 2050), خلال لقاءٍ شاعريّ، تشتهي (سناء) الآيس كريم، وفي لحظة عبورها الشارع لمُلاقاة (كاران) كي تمنحه قبلةً باردةً كما اتفقا، لم يُمهلها القدر (أو بالأحرى السيناريو), حيث تصدمها حافلةٌ طائشة، وتموت في أحضان حبيبها.
يمكن اعتبار ذلك المشهد بدايةً معقولةً للفيلم مع هذه الحادثة المُستعارة من (THE TIME MACHINE) والتي تنضح هنا بأقصى حالات الفجيعة.
بشكلٍ عام، يُعتبر موت الحبيب، أو الحبيبة في نهاية أحداث أيّ فيلمٍ صدمةً عاطفية تهزّ مشاعر المتفرج.
وبوليوود تتقن جيداً العزف على أوتار هذه العناصر الميلودرامية، وتعرف كيف تُغرق عيون المشاهدين في دموعهم تعاطفاً مع آلام شخصيات الفيلم، وبدورها، تتهادى الموسيقى، ملتاعةً، وتنفلتُ الحناجر غناءً جارحاً للأفئدة.
.

طاقم الممثليين
 Priyanka Chopra as Sana/Ziesha (Double Role)
 Harman Baweja as Karan Malhotra
 Boman Irani as Uncle Ya (Dr. Yatinder Khanna)
 Archana Puran Singh as Sana's Mom/Ziesha's mom
 Josh Katz as Evil Scientist/Mad Professor

طاقم العمل
 المنتج : Pammi Baweja
 المخرج : هارى بوجا
 القصة / الكاتب : هارى بوجا
 الموسيقى : أنو مالك
 كلمات : جافيد أختار
 الكوريغرافيا : فيبهافي ميرشانت
 التأثيرات الخاصة : ورشة عمل Weta وجون كوكس
 خلفية التقييم : عمار موهايل
 التصوير : كيران Deohans
 المحرر : Merzin Tavaria
 سيناريو : بهافاني أيير
 حوار : أنوراغ Kashyup & مايور بوري
 تصاميم الدعاية : Marching Ants

الإصدار
الفيلم صدر يوم 4 يوليو، 2008.

الاستقبال
تعرض الفيلم لاراء معظمها سلبية من قبل النقاد على الرغم من كونه واحد من أكبر وأغلى أفلام عام 2008.ولكن لاقى هارمان وبريانكا التقدير من الكثير من النقاد.
نويون جيوتي من أمريكا أون لاين قال ان الفيلم هو فوق المتوسط، وقدم تصنيف 2.5 من 5.
كما أنتقد الحوارات المتكررة والنمطية مثل «لا حاجة إلي الحظ، لدى الحب» على لسان كاران.وقال ان بريانكا تبدو رائعة وأدائها جيد نسبيا.
وقال راجا سين من  الفيلم «سخيف تماما» مع «لم يقدم شيئا». في إشارة إلى هارمان.

شباك التذاكر
فشل الفيلم في صناعة ضجة اعلامية، وحصل فقط على حجوزات مسبقة 25-30 ٪.
ويوم الجمعة، افتتح الفيلم على استجابة 25 %، ثم 35 ٪ -- 40 ٪. وعرض الفيلم في 725 دار عرض بما في ذلك 350 دار سينما رقمية.
وسقط الفيلم، في الهند والخارج. وأصبحت كارثة تجارية لأنه لم يستطع استرداد تكلفة ميزانيته، مما جعل Adlabs تخسر أكثر من 40 كرور.

دي في دي والأقراص المدمجة
الآن، وبعد فشل فيلم، يخطط هارى بوجا لإطلاق الفيلم على دي في دي، بل وباع حقوق الدي في دي بسعر ضخم.وتشمل حزمة الدي في دي، أشرطة فيديو عن صنع الفيلم والمؤثرات الخاصة به.
كما أنه سوف يبث قريبا على التلفزيون، ويأمل في أن الفيلم سوف يحصل على المزيد من المشاهدة لأن الناس يريدون أن يعرفوا المزيد عن هارمان بوجا في التمثيل والرقص والمؤثرات الخاصة للفيلم.

ألعاب الكمبيوتر
تطور Rocking Pixels لعبة مبنية على احداث الفيلم. ولكنها تآجلت بسبب فشل الفيلم.

الموسيقى

الموسيقى من ألحان أنو مالك. والكلمات تأليف جافيد أختار.وبالرغم من فشل الفيلم، فإن أغنية نا ميلو ميلو نجحت نجاح كبير بين جيل الشباب في الهند.

المراجع

الروابط الخارجية
 قصة حب 2050 الموقع الرسمي

أفلام السفر عبر الزمن
أفلام إنتاج 2008
أفلام باللغة الهندية
أفلام باللغة الهندية في عقد 2000
أفلام تقع أحداثها في 2050
أفلام خيال علمي إنتاج عقد 2000
أفلام خيال علمي رومانسية
أفلام خيال علمي في 2008
أفلام رومانسية إنتاج عقد 2000
أفلام سجلها أنو مالك
أفلام علمية خيالية هندية
أفلام عن التناسخ
أفلام مصورة في أديلايد
أفلام موسيقية في عقد 2000
أفلام هندية
أفلام هندية إنتاج 2008
أفلام يوتوبيا

قصة حب 2050 (فيلم هندي)


Soluția mare-germană sau soluția Germaniei Mari (în ) a chestiunii germane a fost modelul unui stat național german, discutat și respins în 1848 la Parlamentul de la Frankfurt, care ar fi fost cuprins în și condus de Imperiul Austriac. Această soluție se găsea în opoziție cu soluția mic-germană, în cele din urmă adoptată, care prevedea ca toți membrii Confederației Germane, cu excepția Arhiducatului Austriei, să se afle sub hegemonia Prusiei.

Vezi și
 Chestiunea germană
 Asociația Națională Germană
 Unificarea Germaniei

Secolul al XIX-lea în Germania
Secolul al XX-lea în Germania
Revoluția germană de la 1848/1849
Imperiul Austriac
Germania Mare

Germania Mare


O carte a umbrelor este o carte care conține texte religioase și instrucțiuni pentru ritualuri magice din religia neopăgână Wicca și în multe practici păgâne.  O faimoasă carte a umbrelor a fost creată de wiccanul Gerald Gardner, cândva la sfârșitul anilor '40 sau începutul anilor '50, pe care a folosit-o mai întâi în sabatul din Bricket Wood și apoi în alte sabaturi pe care le-a fondat în următoarele decenii. Cartea umbrelor este folosită și de alte tradiții wiccane, cum ar fi Alexandrianismul și Mohsianismul, și, odată cu apariția unor cărți care îi învață pe oameni cum să urmeze tradiția wicca începând cu anii '70, ideea de carte a umbrelor a fost apoi propagată în continuare printre practicienii solitari nelegați de tradițiile anterioare.

Inițial, când Wicca era încă dominată de sabaturi, "doar o copie [a cărții] exista pentru un întreg sabat, păstrat de marea preoteasă sau de mare preot. Această regulă s-a dovedit a fi nefezabilă și acum, de obicei, toți practicanții au propriile copii."   În diferitele tradiții ale wiccăi tradiționale britanică, copii ale cărții originale compuse de Gerald Gardner cu ajutorul marii preotese Doreen Valiente, alături de modificările și completările care au fost făcute de atunci, sunt urmate de adepți. Ei au încercat să păstreze conținutul acestei cărți un secret, deși a fost publicat de mai multe ori de oameni precum Charles Cardell, Lady Sheba și Janet și Stewart Farrar. În alte tradiții wicca și printre un număr de practicanți solitari au fost scrise versiuni alternative ale cărții care sunt independente de conținutul cărții originale ale lui Gardner.

Numeroase asociații și tradiții s-au dezvoltat de atunci în jurul cărții umbrelor. În mod tradițional, "cartea umbrei a unei vrăjitoare este distrusă la moartea ei". În aceasta pot fi incluse practici experimentale, lucrări ritualice din fiecare zi sau o înregistrare a unei vrăji. Aceasta este de asemenea o carte de inspirație și poate fi folosită în ritualuri viitoare. Conceptul de carte a umbrelor a apărut ulterior în cultura populară, de exemplu fiind folosit în seria americană de televiziune Farmece, inspirând titluri de filme, albume muzicale și benzi desenate. Cu toate acestea, în toate aceste cazuri cartea a fost scoasă din contextul original wiccan.

Istorie

Origini
Gerald Gardner, supranumit "părintele wicca", le-a prezentat pentru prima oară cartea umbrelor oamenilor pe care el i-a inițiat în meșteșugul vrăjitoriei prin sabatul din Bricket Wood din anii 1950. El a susținut că aceea era o "carte de rețete" personală care cuprindea vrăji care au funcționat pentru proprietar; aceștia ar putea copia din propria sa carte și să adauge sau să înlăture materialul după cum consideră necesar. El a spus că vrăjitorii păstrează o astfel de carte din vechime și că această practică a fost ținută de cultul vrăjitorilor de-a lungul istoriei. Potrivit tradiției, a susținut Gardner, cartea era arsă după ce persoana care o ținea a murit, astfel încât nu s-ar fi descoperit că aceasta a fost vrăjitoare.

Gerald Gardner nu a menționat nici un fel de "carte a umbrelor" în romanul lui despre magie medievală publicat în 1949 (deși scris cu trei ani mai devreme), High Magic's Aid — netradusă încă în limba română. Doreen Valiente a susținut că acest lucru se datorează faptului că, la acel moment, Gardner nu concepuse încă ideea și a inventat-o doar după ce și-a scris romanul.

Marea preoteasă Doreen Valiente a susținut că Gardner a găsit termenul "Cartea umbrelor" într-o ediție din 1949 (volumul I, numărul 3) a unei reviste cunoscută sub numele de The Occult Observer. În această ediție, a susținut ea, a fost un anunț de publicitate pentru romanul lui Gardner, High Magic's Aid, care a fost așezat lângă unui articol intitulat Cartea umbrelor scrisă de chiromantul Mir Bashir. Articolul în cauză se referea la un manual de ghicire în sanscrită, care explica cum să prezici viitorul după lungimea umbrei unei persoane. Valiente a susținut că Gardner a adoptat acest termen pentru grimoarul vrăjitorilor. Ea a susținut că "A fost un nume bun, și este încă un nume bun, oriunde l-ar fi găsit Gardner".
Un manuscris legat în piele scris de mână de către Gardner, numit Ye Bok of Ye Art Magical a fost găsit mai târziu printre lucrările sale din muzeu după moartea sa de către Aidan Kelly și a fost ulterior procurat de Richard și Tamarra James de la Biserica wiccană din Canada. Pare a fi un prim proiect de carte a umbrelor a lui Gardner și prezintă secțiuni bazate pe ritualurile Ordo Templi Orientis, întocmite de ocultistul Aleister Crowley.  Gardner a avut acces la aceste ritualuri în 1946, când cumpărase o cartă de la Crowley care îi acorda permisiunea de a efectua ritualurile OTO.

Unii oameni au luat acest lucru ca o dovadă că Gardner a inventat ideea unui grimoar al vrăjitoarelor, probabil între 1946 (când și-a terminat romanul High Magic's Aid) și 1949, și l-a numit Ye Bok of Ye Art Magical. În 1949, el a redenumit-o în Cartea Umbrelor și în curând a început să o folosească în cadrul sabatului din Bricket Wood.

Alți vrăjitori neo-păgâne ale vremii, cum ar fi Robert Cochrane, nu au folosit niciodată o astfel de carte, fapt care susține ipoteza că Gardner ar fi inventat această carte.

Rescrierea lui Valiente
În 1953, Doreen Valiente s-a alăturat sabatului din Bricket Wood al lui Gardner și în curând a devenit mare preoteasă. Ea a observat cât de mult din materialul din Cartea Umbrelor nu a fost luat din surse antice, așa cum a susținut inițial Gardner, ci din lucrările ocultistului Aleister Crowley, din Aradia, sau Evanghelia Vrăjitoarelor, din Cheia lui Solomon și de asemenea din ritualurile francmasoneriei. Ea s-a confruntat cu Gardner, care a recunoscut că textul pe care l-a primit de la sabatul din New Forest a fost fragmentar și a trebuit să umple o mare parte din acesta folosind diverse surse. De asemenea, acesta a afirmat că "bine, dacă crezi că poți face mai bine, mergi mai departe", iar Valiente a crezut că ar putea, afirmând mai târziu că:  Valiente a rescris o mare parte din ea, tăind o mulțime de secțiuni care proveneau de la Crowley (de a cărui reputație negativă se temea), deși păstrând părțile care proveneau din Aradia, sau Evanghelia vrăjitoarelor, pe care ea o simțea practică autentică de vrăjitorie. Valiente a redat dramatic secțiuni precum "Încărcarea zeiței" și a scris mai multe poezii pentru cartea "The Witches Rune" .  De asemenea, ea a contribuit la crearea unei poezii care să includă sfatul wiccan în cadrul acesteia.

Valiente a observat, de asemenea, că o cântare dntr-un ritual din carte se baza pe poemul "A Tree Song" din Puck of Pook's Hill de Rudyard Kipling, pe care ea o îndrăgise în copilărie. Cântarea în cauză spunea că:

 Oh, nu-i spune preotului situația noastră,
 Sau ar numi-o păcat;
 Dar - am fost în pădure toată noaptea,
 Invocând vara!
 Și vă aducem de veste prin viu grai -
 Veste bună pentru vite și porumb -
 Acum, Soarele vine dinspre sud,
 Cu Stejarul, Frasinul și Spinul!

(Aceste opt versuri sunt exact strofa finală a "A Tree Song".)

Această versiune a ritualului, scrisă de Gardner și de Valiente, dar care conține secțiuni adoptate din diferite surse, cum ar fi Aleister Crowley, Aradia, sau Evanghelia vrăjitoarelor și chiar Rudyard Kipling, a devenit textul tradițional pentru Wicca gardneriană .

În Wicca tradițională britanică
În formele de Wicca tradițională britanică, care includ Wicca gardneriană, Wicca alexandriană și Wicca algardiană, Cartea Umbrelor folosită de adepți se bazează pe cea scrisă de Gardner și Valiente.

Deși propria sa carte a fost pusă împreună cu ajutorul lui Doreen Valiente și includea materiale dintr-o varietate de surse moderne (în special din Aradia sau Evanghelia vrăjitoarelor și scrierile lui Aleister Crowley), ea includea secțiuni scrise într-un stil antic, inclusiv sfaturi pentru vrajitoare aduse la judecată și torturate. Gardner a susținut că aceste secțiuni aveau o origine cu adevărat istorică și că vrăjitoarele nu avuseseră voie să scrie nimic până de curând pentru a evita incriminarea; când în cele din urmă fură permise Cărțile umbrelor, ritualurile și vrăjile trebuiră scrise încifrat, pentru a împiedica persoanele neinițiate să le folosească. Cercetătorii din timpurile recente s-au îndoit, totuși, de autenticitatea lor.

Se pare că Gardner le-a spus celor trei linii inițiale ale sale că această carte ar trebui să fie copiată cu cuvânt și wiccanii care le-au urmat lui Eleanor Bone, Patricia Crowther și Monique Wilson au crezut cu toții că această carte era de proveniență antică. Gardnerienii nord-americani de pe linia Long Island dau voie sabaturilor să adauge ritualuri și învățături cărții, dar nimic nu poate fi eliminat.

Utilizare contemporană
Există uneori două cărți ale umbrelor ținute de mai multe wiccani tradiționali, una fiind o carte a sabatului, care conține ritualuri și practici de bază care rămâne neschimbată și din care cei noi inițiați copiază, iar a doua, destinată uzului personal, care diferă de la vrăjitoare la vrăjitoare și conține materialul magic colectat de către inițiat, cum ar fi astrologia, culegerea de plante medicinale și informații despre divinație .

Publicare
După moartea lui Gardner, rivalul său, Charles Cardell, a publicat o mare parte din materialul din Cartea Umbrelor gardneriană. În anii '70, Janet Farrar și Stewart Farrar au decis, cu acordul lui Doreen Valiente, că o mare parte a cărții gardneriene ar trebui publicată în forma sa originală. O mare parte din aceasta era publicată de soții Farrar în cartea lor The Witches' Way din 1984.

În wicca eclectică
În formele non-tradiționale sau "eclectice" ale practicii wiccane sau neo-păgâne, termenul Cartea umbrelor este mai des folosit pentru a descrie un jurnal personal decât un text tradițional. Acest jurnal înregistrează ritualuri, vrăji și rezultatele lor, precum și alte informații magice. Acesta poate fi fie un text individual, fie un text comun al sabatului și nu este, de obicei, trecut de la maestru la inițiat. În multe cazuri, acest tip de Carte a umbrelor este un document electronic (pe un disc sau site) mai degrabă decât un manual scris. Unii rezervă Cartea umbrelor pentru înregistrarea vrăjilor și păstrează o carte separată, denumită uneori Cartea Oglinzilor, care conține gânduri, sentimente și experiențe.

Alte tradiții
Nu toate tradițiile wiccane folosesc termenul "Cartea umbrelor". În Seax Wicca, o tradiție fondată de Raymond Buckland, Cartea umbrelor este numită "Arborele", iar în Wicca devoțională, cartea este intitulată "Cartea căilor"; multe tradiții fac referință la cărțile lor de umbre pur și simplu prin termenul "Cartea".

În cultura populară
Seria de televiziune fantastică Farmece conține o carte ficțională a umbrelor care conține vrăji și legea magică și are o capacitate supranaturală de a se apăra singură de rău. În filmul The Craft din 1996, pe care unii critici l-au văzut ca pe o influență majoră asupra seria Charmed,  Cartea umbrelor a fost menționată ca un obiect în care o vrăjitoare își păstrează "gândurile de putere".

Continuarea din 2000 a Proiectului Blair Witch a fost intitulată Cartea umbrelor: Blair Witch 2 și a inclus un personaj wiccan, în ciuda faptului că nu a fost menționată o "Carte a umbrelor" în timpul filmului.

În seria de televiziune din 2011, "The Secret Circle", fiecare familie are propriile "cărți ale umbrelor", fiecare carte conținând vrăji unice. Pe măsură ce cartea este transmisă din generație în generație, fiecare generație pare să scrie propriile sale vrăji sau note, după cum Cassie recunoaște scrisului mamei sale în "Cartea umbrelor" a propriei sale familii.

Jocul de aventură și groază japonez Corpse Party: Book of Shadows se ocupă de cartea omonimă în timpul capitolului final, în care se dezvăluie că este o carte reală a umbrelor care se potrivește foarte mult cu descrierea din acest articol (deși în joc există este o singură carte a umbrelor, care conține o cronică completă a tuturor vrăjilor care există în întreaga lume, fie ele wiccane sau nu).

În seria de televiziune australiană Nowhere Boys două personaje  posedă o Carte a umbrelor, unul dintre ei fiind unul dintre protagoniști, Felix Ferne, și cealaltă fiind un antagonist, Alice Hartley. Cartea lui Felix a fost considerată inițial ca fiind jurnalul lui, în timp ce încerca să-și ascundă adevărata existență de prietenii săi, iar cartea lui Alice era considerată a fi a surorii ei.

În cea de-a cincea ediție a jocului Dungeons & Dragons, membrii clasei warlock pot obține o carte a umbrelor, care le permite să învețe vrăji și ritualuri suplimentare, indiferent dacă această magie este sau nu accesibilă în mod normal de către clasa warlock.

Referințe

Note

Note de subsol

Bibliografie

Legături externe

 Cartea Gardneriană a Umbrelor
 Cartea de Internet a Umbrelor

Magie

Cartea Umbrelor


Toplovodno grijanje ili grijanje toplom vodom je način grijanja s pomoću vruće vode koja kruži (cirkulira) toplovodnim sustavom. Takvo je na primjer centralno grijanje u kućama, ali i grijanje zgrada u sustavu toplana (daljinsko grijanje). U kotlu ugrijana voda provodi se kroz cjevovod razvodne mreže do grijala (radijatora), gdje se ohladi predajom topline konvekcijom (toplinsko strujanje) zraku, a toplinskim zračenjem okolnim zidovima i drugim površinama u prostoriji. Ohlađena se voda odvodi kroz sabirni cjevovod natrag u kotao, te ponovno započinje isti kružni tok.

Prema sili koja djeluje na optok vode razlikuje se toplovodno grijanje gravitacijom i prisilnom cirkulacijom s crpkama (pumpama). S obzirom na atmosferu postoji otvoreno i zatvoreno toplovodno grijanje, a prema izvedbi jednocijevni i dvocijevni sustavi s gornjom, odnosno donjom razvodnom mrežom.

Najviša temperatura vode u kotlu, pri maksimalnom toplinskom opterećenju uređaja, ne treba da prelazi 95 °C. Pri manjim opterećenjima može se temperatura vode u kotlu sniziti ovisno o vanjskoj temperaturi podešavanjem (ručno ili automatsko) jakosti (intenzivnosti) izgaranja u kotlu (centralna regulacija). Uređaji za grijanje toplom vodom, zbog niske površinske temperature grijala, najpodesniji su za grijanje stambenih, javnih i sličnih zgrada.

Prednosti grijanja toplom vodom jesu: jednostavno posluživanje i velika sigurnost u pogonu; mogućnost centralne regulacije mijenjanjem temperature vode i prilagođavanjem odavanja topline grijala prema stvarnoj potrebi; zagrijavanje je prostorija, zbog niske površinske temperature grijala, jednakomjerno i ugodno; djelovanje korozije je neznatno, pa je vijek trajanja uređaja dug.

Kao nedostaci mogu se smatrati: velika tromost zbog znatne mase vode u uređaju i stoga dugo vrijeme zagrijavanja; visoki troškovi ulaganja; opasnost zamrzavanja ako je uređaj zimi izvan pogona, ili ako su za vrijeme jake zime zatvoreni ventili grijala.

Toplovodno grijanje gravitacijom
Kotao za proizvodnju topline nalazi se na najnižem mjestu za grijanje (obično u podrumu), te je cjevovodom spojen s grijalicama. Optok vode u uređaju održava se zbog razlike gustoće ugrijane i ohlađene vode. Povećanje obujma (volumena) vode u sustavu pri zagrijavanju kompenzira ekspanzijska posuda (ekspanziona posuda).

U otvorenim je uređajima ekspanzijska posuda u neposrednoj vezi s atmosferom, a smještena je na najvišem mjestu uređaja. Veza vodene mase uređaja preko ekspanzijske posude s atmosferom sprečava povišenje tlaka u cjevovodnoj mreži. Najviša temperatura ugrijane vode u dovodnom vodu redovno je 90 °C, a u povratnom vodu 70 °C.

U zatvorenim uređajima za grijanje toplom vodom ne postoji nikakva veza s atmosferom. Ekspanzijska posuda je zatvorena, a može se smjestiti na najvišem mjestu uređaja ili na najnižem u kotlovnici. Temperatura vode u dovodnom vodu može se povisiti do 110 °C s tlakom do 1,5 bara. Uređaji sa zatvorenim ekspanzijskim posudama moraju biti opremljeni posebnim sigurnosnim napravama.

Toplovodno grijanje gravitacijom izvodi se kao dvocijevni ili jednocijevni sustav, te kao etažno grijanje.

Dvocijevni sustavi
Dvocijevni sustavi izvode se s gornjom i donjom razdiobom topline.

Dvocijevni sustavi s gornjom razdiobom
U gornjoj razdiobi vodi se ugrijana voda od kotla najprije kroz glavni uzlazni vod do gornje dovodne razdjelne mreže na tavanu. Od ove mreže odvajaju se silazni vodovi koji dovode toplu vodu pojedinim radijatorima. Ohlađena voda iz radijatora vodi se kroz okomite ogranke u sabirni vod povratne vode, koji je obično smješten ispod stropa podruma. Na najvišem mjestu razdjelne mreže priključena je otvorena ekspanzijska posuda koja preuzima povećani obujam ugrijane vode i preko koje se odzračuje sustav. Prednost je gornje razdiobe bolja cirkulacija vode, a nedostatak ohlađivanje vode u dovodnoj mreži na tavanu.

Dvocijevni sustavi s donjom razdiobom

U donjoj razdiobi smješteni su dovodni razdjelni vodovi i povratni sabirni vodovi ispod stropa podruma s usponom od kotla do zadnjeg okomitog ogranka. U uzlaznim ograncima dovodi se topla voda radijatorima, a kroz silazne ogranke vraća se ohlađena voda kroz povratni sabirni vod do kotla. Za odzračivanje uzlaznih ogranaka potrebno je predvidjeti posebne vodove, koji spajaju završetke dovodnih ogranaka sa zračnim prostorom ekspanzijske posude. Radi sprečavanja cirkulacije vode u odzračnim vodovima izvode se cijevne petlje pri priključku na ekspanzijski vod. Ako nije moguće izvesti centralno odzračivanje, mogu se najviši radijatori odzračivati ručno ili automatski pomoću posebnih odzračnih ventila.

Za uređaje s donjom razdiobom troškovi su za cjevovodnu mrežu manji nego za uređaje gornje razdiobe, a također su i gubici topline manji. Nedostatak je tromija cirkulacija vode.

Jednocijevni sustav
Jednocijevni sustav je posebna izvedba gornje razdiobe. U toj se izvedbi gornja dovodna razdjelna mreža neposredno spaja s okomitim ograncima na sabirni vod povratne vode u podrumu. Na isti silazni ogranak spojeni su dovodni i povratni priključci svih radijatora koji leže jedan ispod drugog. Topla voda protječe po redu kroz sve radijatore odozgo prema dolje, tako da najviši radijatori dobivaju najtopliju vodu, a najniži već ohlađenu vodu. Stoga moraju, za isti toplinski učin, donji radijatori imati veću ogrjevnu površinu nego gornji. Jednocijevni se gravitacijski sustavi i pored jednostavnije i jeftinije izvedbe rjeđe upotrebljavaju zbog već navedenih nedostataka.

Etažno grijanje
Etažno grijanje toplom vodom posebna je izvedba dvocijevnog sustava s gornjom razdiobom za grijanje prostorija u jednom katu. Kotao, grijala (radijatori) i cjevovodna mreža nalaze se u istom katu. Budući da se kotao nalazi na skoro istoj razini s radijatorima, to će sila za održavanje optoka vode ovisiti samo o ohlađivanju vode u dovodnom vodu. Zbog toga se dovodni vodovi polažu slobodno i neizolirano ispod stropa prostorija. Povratni vodovi su položeni slobodno iznad poda, odnosno u podnoj konstrukciji. Nedostatak je toga sustava pri gravitacijskom optoku vode veoma troma cirkulacija vode i razmjerno velike dimenzije cjevovoda. Postoji i varijanta s gornjim povratnim vodom.

Toplovodno grijanje prisilnom cirkulacijom
Za grijanje većih (razgranatih) objekata upotrebljavaju se crpke (sisaljke ili pumpe) za poboljšanje cirkulacije vode. Pa i za grijanje manjih objekata, radi isplatljivijeg i elastičnijeg pogona, uspješno se uvode sustavi s prisilnom cirkulacijom vode pomoću posebnih vijčanih pumpi, koje su neposredno ugrađene u cjevovod.

Prednosti toga sustava jesu: brzo zagrijavanje uređaja i dobra cirkulacija vode; povoljnija opća regulacija, mogućnost miješanja povratne s dovodnom vodom; manji promjeri cjevovoda, zbog toga smanjenje gubitaka vode; troškovi cjevovoda su manji; veća sloboda pri vođenju cjevovoda.

Nedostatak je ovisnost o dovodu električne struje i stalni potrošak struje za pogon pumpe.

Sustavi i način vođenja cjevovoda za toplovodno grijanje s prisilnom cirkulacijom u načelu su isti kao i za grijanje s gravitacijom. Zbog veće brzine strujanja vode treba posebno paziti na dobro odzračivanje uređaja.

Crpka se može ugraditi u dovodni ili povratni vod. Treba paziti na razdiobu tlaka u cijevnoj mreži. Priključak ekspanzijske posude, preko sigurnosnog povratnog voda na cijevnu mrežu, neutralna je točka gdje vlada samo statički tlak, koji odgovara visinskoj razlici između ekspanzijske posude i priključka crpke. Crpka proizvodi dodatni tlak radi svladavanja otpora strujanja u cijevima, radijatorima i kotlu. Taj se tlak u cijevnoj mreži, s obzirom na statički tlak, djelomično pojavljuje kao pretlak, a djelomično kao podtlak. U dijelu cjevovoda od tlačne strane crpke do priključka ekspanzijske posude vlada pretlak, a od priključka do upojne strane crpke podtlak.

Ekspanzijska posuda treba da bude smještena barem za visinu pogonskog tlaka crpke iznad priključka najvišeg radijatora, da se spriječi snižavanje razine vode ispod najvišeg priključka pri podtlaku u sustavu.

Što je veći tlak crpke, to su manje dimenzije cjevovoda, ali se povećavaju otpori strujanja, a time i troškovi za električnu energiju za pogon. Tlak crpke mora biti tako odabran da zbroj troškova ulaganja i pogona bude najmanji.

Za održavanje cirkulacije vode upotrebljavaju se isključivo centrifugalne crpke s elektromotornim pogonom. U većim uređajima obično se ugrađuju tri crpne jedinice, svaka s učinom od 50% ukupnog učina. Treća crpka služi kao zamjena (rezerva).

Za posebne objekte (kao na primjer bolnice, kazališta, TV studije i druge ustanove) pored elektromotornog pogona za crpke predviđa se još i pogon dizelskim motorom, odnosno parnom turbinom, ako ima vodene pare. U malim uređajima za poboljšanje cirkulacije upotrebljavaju se vijčane crpke s elektromotornim pogonom, koje se neposredno ugrađene u cjevovod.

Toplovodno grijanje prisilnom cirkulacijom izvodi se kao dvocijevni ili jednocijevni sustav.

Dvocijevni sustav
Izvedbe dvocijevnog sustava s prisilnom cirkulacijom odgovara izvedbi s gravitacijskom cirkulacijom.

Jednocijevni sustav
Zbog poboljšane cirkulacije vode jednocijevni sustav s crpkama mnogo je povoljniji u pogonu nego kad voda cirkulira djelovanjem gravitacije.

Stropno grijanje
Stropno grijanje je posebna vrsta izvedbe grijanja toplom vodom s prisilnom cirkulacijom. Tada se toplina predaje pretežno zračenjem topline. Ugrijana stropna površina emitira toplinsko zračenje koje zagrijava sve okolne površine, a one predaju toplinu zraku u prostoriji konvekcijom (toplinsko strujanje) ili provođenjem (kondukcija topline).

Prednosti stropnog grijanja jesu: nisu potrebna grijala (radijatori) i oslobađaju se prostori potrebni za njihov smještaj; nema taloženja prašine na radijatorima; temperatura u prostoriji je jednakomjerna i niža; površinske su temperature okolnih zidova i poda više nego kad se grije radijatorima.

Nedostaci su: veća tromost grijanja, a prema tome smanjena mogućnost uspješne regulacije; veliki troškovi ugrađivanja; nema mogućnosti da se naknadno mijenjaju ogrjevne površine.

Vođenje cjevovoda, sigurnosni uređaji i regulacija u načelu su isti kao i u toplovodnom grijanju s prisilnom cirkulacijom. Razlika je samo u tome što su ogrjevne površine izvedene kao cijevni registri koji su ugrađeni u stropnu konstrukciju ili smješteni ispod nje.

Površinska temperatura stropa ograničena je iz fizioloških razloga. Dopuštena temperatura stropa ovisi o visini prostorije, te o veličini i o načinu ugrađivanja ogrjevne površine. U prostorijama visokim 3 metra i s ugrađenom ogrjevnom površinom većom od 15 m2, temperatura stropa ne smije biti viša od 35 °C. U nižim prostorijama mora temperatura biti niža. Temperatura je tople vode u dovodnom cjevovodu obično od 50 do 70 °C, što je znatno niže od temperature vode u cijevnim registrima, iznosi oko 10 °C.

Postoje 4 izvedbe stropnog grijanja koje se razlikuju prema načinu ugrađivanja cijevi.

Stropno grijanje s cijevnim registrima
Cijevi su neposredno ugrađene u betonsku stropnu konstrukciju, odnosno položene u posebnu betonsku ploču (debljine od 60 do 80 mm), koja je obješena ispod nosive stropne konstrukcije. Nedostatak je tih izvedbi što se ogrjevne cijevi moraju položiti istodobno s gradnjom stropne konstrukcije.

Stropno grijanje s lamelama
Ta se izvedba razvila iz izvedbe s ugrađenim cijevnim registrima, s težnjom da se smanji tromost zagrijavanja i da se ubrza prilagođavanje potrebama. Njezina je osobina da su na ogrjevnim cijevima, koje su obješene na nosivu stropnu konstrukciju, pričvršćene lamele od aluminijskih traka. Na taj se način pospješuje odavanje topline od cijevi. Izvedba i veličina lamela te njihovo zavješenje na strop, odnosno spajanje sa stropnom žbukom, različita je u pojedinim konstrukcijama. Neke poznate izvedbe i konstrukcije jesu:
 Stramax standardni strop upotrebljava lamele od širokih aluminijskih traka koje obuhvaćaju cijevi. Ispod lamela je žičana mreža koja nosi stropnu sadrenu žbuku.
 Strop od Stramax dijelova sastoji se od posebno izrađenih sadrenih (gipsanih) ploča s čvrsto pričvšćenim aluminijskim trakama koje se vješaju na nosivu stropnu konstrukciju. Ogrjevne cijevi spajaju se s aluminijskim trakama pomoću željeznih vodilica. Ti se elementi izvode i kao prigušivači šumova; tada su oni perforirani i obloženi prigušnim materijalom.
 Frenger strop (norveški patent) sastoji se od gotovih elemenata od perforiranih aluminijskih ploča, veličine 625 x 625 mm i 0,75 mm debljine, obloženih s gornje strane izolacijskim slojem. Ispod nosivog stropa obješene su ogrjevne cijevi na koje su pričvršćene aluminijske ploče pomoću čeličnih spona. Te su ploče s donje strane ličene lakom postojanim na povišenoj temperaturi. Posebna je izvedba Frenger stropa izvedba s dugim aluminijskim trakama širine 85 mm.
 Thermax strop sastoji se također od aluminijskih lamela, koje istodobno služe i kao nosioci (mreža) stropne žbuke.

Stropno grijanje s usijanim pločama
Ploče od čeličnog lima obješene su slobodno ispod stropa prostorije, na njima su pričvršćene ogrjevne cijevi zavarivanjem ili posebnim okovima (spojnicama). Ploče su po stropu raspoređene ili kao duge trake uzduž cijele prostorije (sunstrip grijanje), ili u pojedinim komadima određene duljine i širine. Gornja se površina cijevi izolira. Ta se vrsta grijanja obično upotrebljava u visokim tvorničkim halama. Budući da je u halama dozvoljena viša temperaturama, kao sredstvo za grijanje upotrebljava se vodena para ili visokotlačna vrela voda.

Stropno grijanje s cijevima u međustropnoj šupljini
Ogrjevne cijevi smještene su u međuprostoru između nosive stropne konstrukcije i visećeg stropa. Donja je strana nosive konstrukcije izolirana. Viseći se strop izvodi ili kao nosilac stropne žbuke, ili kao strop od metalnih ploča. Ponekad se viseći strop perforira, čime se postizava prigušivanje prijenosa šumova. Ogrjevne cijevi odavaju toplinu zračenjem i konvekcijom. Grije se toplom vodom 90/70 °C ili vrelom vodom 130/70 °C, odnosno vodenom parom. Takva izvedba omogućuje naknadno ugrađivanje ogrjevnih instalacija i različite promjene.

Podno grijanje

To su cijevni registri za grijanje ugrađeni u podnoj konstrukciji. Već prema izvedbi poda, ogrjevne su cijevi neposredno ugrađene u beton ili slobodno položene iznad nosive betonske konstrukcije. Budući da je površinska temperatura poda iz fizioloških razloga ograničena od 24 do 29 °C (više temperature u zoni gdje ne borave ljudi), ograničen je i toplinski učin podnog grijanja, a time i upotrebljivost takvog grijanja. Podno grijanje obično se upotrebljava za grijanje prostorija s malim gubicima topline, kao što su ulazi u zgrade, garaže, crkve, ili kao dodatno grijanje za plivališta i dvorane bez podruma, odnosno sa slobodnim prolazom ispod poda. Pod odaje toplinu pretežno konvekcijom zraku prostorije, a samo neznatno zračenjem topline. U posljednje se vrijeme za podno grijanje uspješno upotrebljavaju cijevi od sintetičkih materijala (termoplastične cijevi od polietilena posebne izvedbe).

Za razvod i cirkulaciji tople vode služe crpke (pumpe). Obično se stropno i podno grijanje upotrebljava samo za neke prostorije, dok se za ostale prostorije u zgradi predviđa radijatorsko grijanje.

Sunčev toplovodni sustav

Sunčev toplovodni sustav koristi sunčevu energiju, kao obnovljivi izvor energije, za zagrijavanje potrošne tople vode, toplovodno i toplozračno grijanje prostora, hlađenje prostora, zagrijavanje plivačkih bazena, zagrijavanje vodene pare radi proizvodnje električne energije i drugo. Sunčev toplovodni sustav s prisilnim kruženjem vode se sastoji uglavnom od sunčevih toplovodnih kolektora, sunčevog spremnika topline, pomoćnog grijača, toplovodnih cijevi, te pumpe i regulacijskog sklopa koji njome upravlja. Postoje i takve konstrukcije toplovodnih sustava, koje omogućuju rad sustava bez pumpe i regulacijskog sklopa, a naziva se termosifon ili sunčev toplovodni sustav s prirodnim kruženjem vode.

Izvori

Kućanski aparati

Toplovodno grijanje


عين بابوش أو عين ببوش بلدية بولاية أم البواقي.

المصادر

عين بابوش

عين بابوش


"The Cure" este un cântec al interpretei și textierei americane Lady Gaga. Piesa a fost compusă de Gaga, DJ White Shadow, Nick Monson, Lukas Nelson, și Mark Nilan, în timp ce producția a fost aranjată de Detroit City, Gaga și Monson. Melodia a rezultat în urma energiei pozitive dintre colaboratori, construindu-l drept un răspuns pentru atrocitățile ce au loc în jurul lumii. "The Cure" a fost creat în Los Angeles, California, de către Gaga și echipa ei, dorindu-și să lucreze la câteva cântece înainte ca solista să fie ocupată cu filmarea lungmetrajului S-a născut o stea. Consistând în sunetele unor degete pocnind și un instrumental dance electronic, piesa este compusă în jurul unui sunet specific genului muzical R&B. Din punct de vedere al versurilor, melodia vorbește despre efectele vindecătoare ale iubirii, cântăreața fiind cea care administrează antidotul.

"The Cure" a fost lansat la 16 aprilie 2017 drept un disc single fără album sub egida casei de discuri Interscope Records, după ce Gaga a interpretat piesa la festivalul Coachella, fiind, de asemenea, capul de afiș al evenimentului. Artista a inclus ulterior melodia în lista cântecelor pentru turneul Joanne World Tour din anul 2017. Criticii de specialitate au examinat lansarea neașteptată a single-ului, considerându-l o abatere de lansările anterioare ale cântăreței și lăudând natura antemică a compoziției. Din punct de vedere comercial, "The Cure" a devenit un șlagăr de top 10 în clasamentele din Australia, Franța, Scoția, Slovacia, Ungaria și Venezuela, clasându-se totodată în top 20 în Cehia, Letonia, Liban, Malaezia și Regatul Unit.

Informații generale
"The Cure" a fost compus după interpretarea lui Gaga din cadrul pauzei meciului de fotbal Super Bowl LI. Aceasta lucrat împreună cu îndelungatul colaborator DJ White Shadow (cunoscut sub numele de Paul Blair) la cântec. Producătorul a amintit faptul că, în timp ce stătea împreună cu solista, acesta a simțit o energie pozitivă, determinându-i să compună melodia care, în opinia lui Blair, este "optimistă și drăguță". Contribuția lor a fost inspirată de "lucrurile teribile care au loc în lume în zilele noastre, iar atunci când ești alături de o persoană creativă, dai tot ce ai mai bun ca să combați forțele răului cu lucruri frumoase și creative, cam acesta a fost atmosfera". Gaga și echipa ei au decis să lanseze single-ul fără a aparține vreunui material discografic, de îndată ce producția a fost finalizată.

Melodia a fost dezvoltată în Los Angeles, acolo unde solista și echipa ei au lucrat la câteva cântece, înainte ca aceasta să înceapă filmările peliculei S-a născut o stea, jucând rolul principal feminin. Gaga și-a utilizat timpul liber din program pentru a se întâlni cu Blair și a lucra la câteva piese noi. "The Cure" a fost lansat datorită naturii pozitive și a mesajului pe care îl transmite, deși cântăreața și-a lansat cel de-al cincilea ei album de studio, Joanne, cu șase luni în urmă. Potrivit lui Jocelyn Vena de la canalul TV Bravo, "The Cure" amintește de piesele dance-pop ale cântăreței. Producătorul Blair a explicat faptul că lansarea a avut loc în urma unui acord între toate persoanele care au lucrat la melodie: "Joanne este un album grozav... nu am stat acolo gândindu-ne «Oh, chiar trebuie să facem un cântec pentru perioada verii și să-l lansăm weekend-ul acesta»".

Music and lyrics

Lady Gaga a compus "The Cure" împreună cu Blair, Lukas Nelson, Mark Nilan și Nick Monson, în timp ce producția a fost realizată de Gaga și Monson, alături de duo-ul relativ necunoscut Detroit City. Aceștia și-au prezentat propriul material echipei cântăreței, fiind ulterior angajați drept producători pentru melodie. Din punct de vedere muzical, piesa începe încet; primul vers este acompaniat de sunetele unor degete pocnind și un instrumental electronic dance. Un redactor de la ziarul The Guardian a spus că melodia "este construită pe baza unui ritm R&B, înainte de a se transforma într-un refren pop". "The Cure" a fost descris drept un cântec synth-pop și pop-soul. cu un tempo moderat și influențe din muzica dancehall Alexa Camp de la publicația Slant Magazine a comparat vocea accelerată a lui Gaga cu single-ul "Sorry" a lui Justin Bieber din 2015, ambele având un ritm tropical house. Potrivit unei partituri publicate pe Musicnotes.com, cântecul are un tempo moderat de 100 de bătăi pe minut. Compus în tonalitatea La♭ major, vocea artistei variază de la nota La♭3 nota Mi♭5. "The Cure" urmărește o progresie de acorduri de Fa minor7–La♭ major7–Re♭ major7–Mi♭ în versuri, și Fa minor–Re♭–Mi♭–La♭ în refren.

Din punct de vedere al versurilor, cântecul vorbește despre efectele vindecătoare ale iubirii. Într-un articol publicat în revista Bustle, Danielle Jackson a considerat că "The Cure" vorbește despre dragostea fanilor artistei, încurajând-o și susținând-o de-a lungul carierei. În timpul interpretării de la festivalul Coachella, solista a declarat mulțimii: "Vă iubesc atât de mult. Am trecut prin atâtea lucruri în viață, și am văzut atât de multe. Iar voi mă vindecați de fiecare dată cu ajutorul iubirii". Versurile de început compară muzica cu o cale de scăpare pentru fanii solistei. Această temă este extinsă și în refren, Gaga cântând "If I can't find the cure, I'll, I'll fix you with my love" (ro.: "Dacă nu voi găsi antidotul, te voi vindeca cu dragostea mea"). Cântăreața se consideră o susținătoare a persoanelor care trec prin perioade dificile, lucru evidențiat în versul final "Promise I'll always be there, Promise I'll be the cure" (ro.: "Promit că voi fi mereu aici, Promit că voi antidotul"). Ally Hirschalg de la compania Mic a găsit, de asemenea, alte semnificații a versurilor: o mamă ce îi vorbește copilului, și o persoană care a trecut recent printr-o despărțire, cea din urmă făcând aluzie la despărțirea lui Gaga de fostul ei logodnic, Taylor Kinney, care a avut loc în anul precedent.

Lansarea și promovarea

În luna martie a anului 2017, s-a anunțat faptul că Gaga o va înlocui pe Beyoncé drept capul de afiș al ediției din 2017 a festivalului muzical Coachella, deoarece aceasta era însărcinată. În timpul spectacolului de la 16 aprilie 2017, cântăreața a declarat publicului: "Sunt foarte entuziasmată în legătură cu următoarea parte a acestui concert, deoarece am încercat să țin asta secret pentru atât de mult timp. Am petrecut timp în studio, și aș avea plăcerea să debutez un cântec nou, «The Cure»". După interpretarea solistei, piesa a fost pusă la dispoziție pe iTunes, Spotify, Apple Music, Amazon, și Google Play. Melodia a fost trimisă către posturile de radio din Statele Unite la 25 aprilie 2017.

La 1 mai 2017, Gaga a lansat un videoclip cu versuri pentru piesă. Acesta o prezintă pe artistă în centrul ecranului, într-un pătrat mic. Solista stă pe o canapea turcoaz, într-o cameră asemănătoare unui salon. Versurile cântecului se răsucesc în jurul cadrului ce o prezintă pe Gaga, schimbându-și culoarea de la alb la negru și viceversa. Daniel Kreps de la publicația Rolling Stone a spus că "videoclipul de modă provoacă un atac cerebral". . Jeremy Goron de la revista Spin l-a numit "complet de neînțeles, [doar un text] imposibil de citit ce aleargă în jurul unui cerc în care se află Gaga". Potrivit lui Joe Anderton de la Digital Spy, natura "psihedelică" a clipului a avut parte de "un răspuns uriaș" pe rețele de socializare, fanii și publicul creând imagini GIF și încorporându-și propriile videoclipuri pe lângă versuri.

După ce piesa a avut premiera la festivalul Coachella, Gaga a adăugat-o pe lista de cântece a turneului mondial Joanne World Tour (2017-2018), fiind ultima melodie interpretată înainte de bis. La spectacol, artista a purtat un costum mulat împodobit cu cristale și cizme create de Giuseppe Zanotti. La 19 noiembrie 2017, solista a cântat "The Cure" la gala de premii American Music Awards, interpretare transmisă de la concertul care a avut loc în arena Capital One din Washington D.C. Gaga a început concertul stând la pian și mișcându-se gradual către scenă, înainte de a începe să realizeze o coregrafie. Artista a purtat o rochie creată de Azzedine Alaïa în semn de omagiu pentru el, creatorul de modă decedând cu doar o zi înainte de spectacol. Momentul a reprezentat prima interpretare televizată a cântecului, precum și al doilea an consecutiv în care Gaga cântă la ceremonia de premii American Music Awards.

Recepția criticilor

Jason Lipshutz de la revista Billboard a complimentat "tempo-ul mai lent" și atmosfera de "șlagăr nou, chiar la timp pentru vară" pe care piesa o oferă. Cu toate acestea, criticul a opinat că schimbarea stilistică și sonorică de la Joanne la "The Cure" a fost asemănătoare unei "corecții de traseu foarte bruște", însă "menită să crească anticiparea publicului pentru noul ei turneu". Hugh McIntyre de la revista Forbes a fost de părere că piesa "este o abatere notabilă de la orice altă melodie lansată de Gaga anterior". Redactorul a descris cântecul drept "distractiv și atrăgător", observând, de asemenea, faptul că este mai puțin riscant sau dansabil decât single-uri anterioare precum "Bad Romance", "Telephone" (2009), "Applause" (2013) sau "Million Reasons" (2016). Melinda Newman de la publicația menționată anterior a scris că "The Cure" ar putea fi calea de întoarcere a lui Gaga către radioul pop, descriind melodia drept "o felie de synth-pop ritmată și instantaneu de contagioasă, cu o linie melodică preluată direct din perioada anilor '80, gata-făcută să răsune în casetofoanele mașinilor în această vară".

Lior Philips de la revista Consequence of Sound a observat influențe provenite din "muzicalitatea dance" a lui Gaga în "The Cure", în special în "sunetele degetelor pocnind, producția curată și imaculată, antemicul sintetizator asemănător unui flaut, precum și în remarcabilul registru falsetto [al cântăreței]". Comparându-l cu piesele formației OneRepublic, Philips a complimentat simplitatea din versurile cântecului, menită să "intensifice starea de spirit". Într-o recenzie pentru ziarul Los Angeles Times, Mikael Wood a afirmat că "The Cure" este "un șlagăr pop-soul fascinant" ce conține "texturi sintetice" și "aduce aminte de Madonna în perioada piesei «Human Nature»". Amy Mackelden de la revista Marie Claire a numit melodia "o capodoperă synth-pop care ți se va întipări în minte din primele secunde în care o auzi", adăugând faptul că: "Versurile sunt foarte inspirante și mulți oameni se pot regăsi în ele, mai ales în refrenul «No matter what you know, I'll fix you with my love» (ro.: «Indiferent de ceea ce știi, te voi vindeca cu dragostea mea»)". Ian Monroe de la revista V a lăudat piesa pentru versurile sale, numind-o "cântecul verii".

O recenzie negativă a venit din partea lui Nolan Feeney de la revista Entertainment Weekly, considerând că "The Cure" este o piesă "generică", asemănătoare cu alte single-uri pop lansate în aceeași perioadă. Cu toate acestea, redactorul a fost de părere că melodia are potențial deoarece "este unul dintre cele mai atractive, captivante și puțin serioase cântece pe care [Gaga] le-a lansat în ultimii ani". Hardeep Phull de la ziarul New York Post a numit piesa "inutilă", afirmând faptul că sună "alarmant de generică" iar Gaga "nu se străduiește îndeajuns de mult". O opinie similară a fost împărtășită de Alexa Camp care, într-un articol publicat de Slant Magazine, a scris că "versurile piesei sunt compuse pe baza unor banalități pop generice despre devotament necondiționat pe care nu merită să le cităm aici, devenind și mai nememorabile datorită unui refren generic și o interpretare vocală lipsită complet de viață din partea lui Gaga". În decembrie 2017, revista Billboard a clasat "The Cure" pe locul 100 în lista celor mai bune cântece ale anului.

Performanța în clasamente
În Statele Unite, "The Cure" a debutat pe poziția sa maximă, locul 39, în clasamentul Billboard Hot 100, devenind cel de-al 20-lea single al solistei care ajunge în top 40. Plasarea a fost susținută de cele 79.000 de exemplare digitale vândute, oferindu-i astfel locul trei în ierarhia Digital Songs. "The Cure" a petrecut un total de 14 săptămâni în Hot 100. În clasamentele radio monitorizate de revista Billboard, cântecul a debutat pe locul 39 în topul Mainstream Top 40. Single-ul a continuat să urce, ajungând mai târziu pe locul 20. În clasamentul  Adult Pop Songs, single-ul a ocupat locul 17. Până în septembrie 2017, "The Cure" s-a vândut în 407.215 de exemplare în Statele Unite, conform Nielsen SoundScan. Single-ul a fost premiat cu discul de platină de către Recording Industry Association of America (RIAA) pentru cele peste un milion de unități echivalente vândute. În Canada, piesa a debutat pe locul 49 în topul Canadian Hot 100, ajungând ulterior pe locul 33 în cea de-a patra săptămână de prezență în clasament.

În Regatul Unit, "The Cure" s-a vândut în 12.774 de copii digitale, debutând pe locul 4 în ierarhia UK Download Chart. Melodia a fost redată, de asemenea, de 889.730 de ori cu ajutorul serviciilor de streaming, oferindu-i astfel un debut în clasamentul UK Singles Chart pe locul 23, cu un total de 18.705 de unități echivalente vândute. În următoarea săptămână, piesa a urcat pe locul 19, înregistrând vânzări de 20.978 de unități echivalente. Două luni mai târziu, cântecul a primit discul de argint din partea British Phonographic Industry (BPI), denotând cele peste 200.000 de unități echivalente vândute în Regatul Unit. În Australia, "The Cure" a debutat pe locul 17 în clasamentul ARIA Singles Chart, urcând către locul 10 în săptămâna următoarea. A devenit primul single a lui Gaga ce reușește să ajungă în top 10 de la "The Edge of Glory", piesă care a ocupat anterior locul 2 în anul 2011. Piesa a primit discul de platină din partea Australian Recording Industry Association (ARIA) pentru cele peste 70.000 de exemplare vândute.

Ordinea pieselor

 Descărcare digitală

 "The Cure" – 3:31

Acreditări și personal
Persoanele care au lucrat la cântec sunt preluate de pe iTunes Store.

 Lady Gaga – voce principală, textier, producător
 Nick Monson – textier, producător
 Paul "DJ White Shadow" Blair – textier
 Lukas Nelson – textier
 Mark Nilan – textier
 Detroit City – producător

Prezența în clasamente

Săptămânale

De final de an

Certificări

Note
 reprezintă "disc de argint";
 reprezintă "disc de aur";
 reprezintă "disc de platină";

Datele lansărilor

Note

Legături externe

Lady Gaga
Cântece de Lady Gaga
Discuri single de Lady Gaga
Cântece din 2017
Discuri single din 2017

The Cure (cântec)


Villa O'Higgins puede referirse a:

 Villa O'Higgins (Aysén) pueblo de la región de Aysén en el sur de Chile; o
 Villa O'Higgins (población), Barrio de la Comuna de La Florida ubicado en el suroriente de Santiago de Chile.

Villa O'Higgins


Regate u Hrvatskoj koje su bile dio Svjetske serije dvobojskog jedrenja, odnosno World Match Racing Tour-a.

Izdanja

* kvalifikacijska za World Championship regatu

Vidi
 Hrvatski jedriličarski savez
 Europska serija dvobojskog jedrenja u Hrvatskoj

Izvori

Športsko jedrenje u Hrvatskoj
Svjetska natjecanja u jedrenju
Međunarodna jedriličarska natjecanja u Hrvatskoj

Svjetska serija dvobojskog jedrenja u Hrvatskoj


මූලික රෝහල - හම්බන්තොට, ශ්‍රී ලංකාවේ පිහිටි රෝහලකි.

ශ්‍රී ලංකාවේ රෝහල්

මූලික රෝහල - හම්බන්තොට


Bobby Dougan (3. december 1926 - 7. februar 2010) var en skotsk fodboldspiller (centerhalf). Han spillede én kamp for det skotske landshold, en venskabskamp mod Schweiz i 1950.

På klubplan spillede Dougan hele karrieren i hjemlandet, hvor han repræsenterede henholdsvis Edinburgh-klubben Hearts samt Kilmarnock.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Skotland
Fodboldspillere fra Heart of Midlothian F.C.
Fodboldspillere fra Kilmarnock F.C.
Personer fra Glasgow

Bobby Dougan


Adam Nielsen (født 9. januar 1974 i Herning) er en dansk filmklipper.

Filmografi

 Et bedre liv (2019)
 Bobbi Jene (2017)
 A Modern Man (2017)
 Vold - i kærlighedens navn (2017)
 The War Show - venner i krig (2016)
 Nøgle hus spejl (2015)
 Krigen (2015)
 Songs for Alexis (2014)
 Våbensmuglingen (2014)
 Nordvest (2013)
 Ai Weiwei The Fake Case (2013)
 Lej en familie A/S (2012)
 10 timer til Paradis (2012)
 Rekordmanden (2012)
 Kapringen (2012)
 Sort hvid dreng (2012)
 Flugten til Hollywood (2012)
 Det gode liv (2011)
 Med døden til følge (2011)
 A kind of paradise (2011)
 Rupture (2011)
 R (2010)
 Mission kvindehandel (2010)
 Mirror (2009)
 Opfindelsen af Dr. Nakamats (2009)
 Mord (2009)
 Fremkaldt (2008)
 Kandidaten (2008)
 Solange on love (2008)
 De vilde hjerter (2008)
 Natasja (2008)
 Man ooman (2008)
 Maj & Charlie (2008)
 Vesterbro (2007)
 Good copy, bad copy (2007)
 One Day (2007)
 Vores lykkes fjender (2006)
 Fidibus (2006)
 Far til fire - gi'r aldrig op! (2005)
 Ghosts of Cité Soleil (2005)
 Kampen om Staden (2005)
 Inside outside (2005)
 Højdeskræk (2005)
 Brødre (2004)
 Aftenland (2003)
 En rem af huden (2003)
 Møgunger (2003)
 Reconstruction (2003)
 Araki - The Killing of a Japanese Photographer (2002)

Kilder

Eksterne henvisninger

Filmklippere fra Danmark

Adam Nielsen


Itzy (stilizat ca İTZY) este o formație de fete din Coreea de Sud format de JYP Entertainment, compus din cinci membre: Yeji, Lia, Ryujin, Chaeryeong, Yuna. A debutat pe 11 februarie 2019, odată cu lansarea single-ului It'z Different. Formația și-a lansat canalul și conturile oficiale pe 23 februarie 2019.

Members
  Yeji (여지), născută Hwang Ye-ji la 26 mai 2000
  Lia (리아), născută Choi Ji-su la 21 iulie 2000
  Ryujin (류진), născută Shin Ryu-jin la 17 aprilie 2001
  Chaeryeong (채령), născută Lee Chae-ryeong la 5 iunie 2001
  Yuna (유나), născută Shin Yu-na la 9 decembrie 2003

Discografie
It'z Different (2019)
It'z ICY (2019)
It'z ME (2020)
Not Shy (2020)
Guess Who (2021)
Crazy In Love (2021)
Voltage (2022)
Boys Like You (2022)
CHECKMATE (2022

Note

Cvintete muzicale
Formații K-pop
Pages with unreviewed translations
Formații sud-coreene
Formații muzicale fondate în 2019
Formații de fete

Itzy


Le Photo-club de Paris, fondé en , est une association française de photographes amateurs qui a eu une grande importance dans le processus de considération de la photographie comme un art et pas seulement comme un enregistrement de la réalité.

Histoire
Fondé en 1888 par Maurice Bucquet, le Photo-club de Paris est né de la sécession de membres de la Société française de photographie.

Il défend la possibilité d'accéder à l'art par les techniques photographiques, s'opposant ainsi à la Société française de photographie, qui promeut la photographie comme procédé technique et scientifique d'enregistrement du réel et s'oppose à sa valeur comme moyen d'expression artistique.

Ses membres les plus éminents sont Robert Demachy, Constant Puyo, René Le Bègue, Paul Bergon et Roland Bonaparte.

Le Photo-club de Paris avait une approche pictorialiste et a essaimé dans d'autres pays, avec notamment le Wiener Camera Club qui s'opposait à la Photographische Gesellschaft, The Linked Ring opposé à la Royal Photographic Society ou encore le Camera Club de New York qui donna finalement naissance au mouvement Photo-Secession.

En  se tient à la galerie Georges Petit rue de Sèze à Paris la première exposition d'art photographique du Photo-Club de Paris qui montre les travaux de 156 photographes pictorialistes venus du monde entier. Cette manifestation d'un genre nouveau, uniquement réservée à des épreuves présentant « un réel caractère artistique », va lancer l'aventure pictorialiste en France.

Présidents

Publications

 .

 .

Notes et références

Liens externes

Association ou organisme lié à la photographie en France
Association ou organisme fondé sous la Troisième République
Association fondée en 1888
Association ou organisme ayant son siège à Paris

Photo-club de Paris


Dieter Mammel (* 1965 in Reutlingen) ist ein deutscher Maler und Zeichner.

Leben
Mammel studierte von 1986 bis 1991 Malerei an den Kunstakademien in Stuttgart und Berlin mit Abschluss als Meisterschüler. Das "Villa Serpentara Stipendium" der Akademie der Künste, Berlin, führte ihn 1991 und 1993 nach Italien. Von 1997 bis 2003 lehrte er Malerei und Kunstgeschichte an der Mediadesign Akademie, Berlin. Er erhielt 1995 und 2000 das Atelierstipendium des Berliner Kultursenats, 1997 das Karl-Hofer Stipendium und seit 2007 ein Atelier vom Kulturamt der Stadt Frankfurt am Main.

Ausstellungen seiner Bilder, Zeichnungen und Druckgrafiken u. a. im Martin-Gropius-Bau Berlin, in der Kunsthalle Göteborg, im Chelsea Art Museum NYC, im Kunstmuseum Bonn, im Kunstmuseum Reutlingen, im Leopold-Hoesch-Museum Düren, im Arthouse Tel Aviv, im Fukumitsu Art Museum Kyoto, in der Pinakothek Athen, im Ernst-Osthaus Museum Hagen, im Pera-Museum Istanbul und im Weltkulturenmuseum Frankfurt am Main.

Mammel entwickelt auch Videoinstallationen sowie Bühnenbilder für Sprech- und Tanztheater.

Er arbeitet als Maler und Filmemacher in Berlin und Frankfurt am Main.

Werk

Dieter Mammels malerisches Werk ist geprägt von seiner speziellen Technik. All seine Arbeiten entstehen am Boden. Er verwendet rohe, großformatige Leinwände, die er zunächst komplett mit Wasser durchnässt, um dann mit Tusche, Gouache oder Aquarell das eigentliche Motiv darauf zu malen. Seine Werke werden durch das Zusammenspiel aus dem Herumlaufen um das Bild und der aufgetragenen Farbe, die durch die Nässe in sich verläuft – sich verzweigt zum Leben erweckt. Doch erst aus der Distanz heraus, erschließt sich beim Betrachten der riesigen Leinwände, das Motiv für den Betrachter. Aus der Nähe betrachtet, verlaufen Mammels Bilder zu einer Ansammlung farbiger Wassertropfen.

Dem Künstler geht es bei seinen Werken auch um Themen wie Nähe und Distanz. Überhaupt hat seine Kunst viel mit dem Thema Menschlichkeit und Menschsein zu tun. So bringt er 2017 mit seiner Ausstellung "Nah und Fern" auf sensible und feinfühlige Art und Weise seine ganz eigene Gedankenwelt in Wechselwirkung zu den politischen Ereignissen unserer Zeit auf die Leinwand. Hier thematisiert er Suche, Flucht, Verortungen und die Reise des Menschen sowie die damit verbundenen Sehnsüchte nach Akzeptanz und Ankunft. Gezeigt werden z. B. Menschen, die gegen Wind und Wetter anrufen, in Wäldern eilen und verweilen oder sehnsüchtig in die Ferne blicken. Seine Charaktere stehen dabei einer blinden, lauten Wut von Inszenierung und Selbstüberhöhung gegenüber. Behutsam pendelt der Künstler zwischen jenen möglichen Seins-Zuständen und greift die feinen emotionalen Gemeinsamkeiten und Unterschiede von Extremen auf. Er liefert somit ein tiefsinniges Abbild seiner und unserer Welt.

Mammels Bilder entstehen anhand von Spiegelbild, Fotografie und Skizze und haben oft eher einen filmischen als malerischen Charakter an sich. So wird beispielsweise der cineastische Einfluss in seiner Ausstellung "Diven Zyklus" aus dem Jahr 2015 deutlich. Hier zeigt Mammel bekannte Leinwand-Diven in ganz privaten Situationen – in Momenten, bevor sie auf die Bühne, bzw. "nach draußen gehen". Der Maler greift hier wiederum ein menschliches Thema auf- das der Intimität. Für den Maler spiegelt sich hier auch ein Stück seiner eigenen Gefühlswelt wider. Indem er den Moment des Abkapselns der Diven von der Öffentlichkeit darstellt, porträtiert er damit auch ein Stück weit sich selbst. Diese Eigenschaft wohnt allen seinen Werken von Menschen inne, die er malerisch darstellt.

Ausstellungen (Auswahl)

 2020 Galerie Hübner+Hübner, Frankfurt/Main
 2020 artloft.berlin, Berlin
 2018 Kunstmuseum Reutlingen
 2018 Galerie Hübner+Hübner, Frankfurt/Main
 2016 Museum der Weltkulturen, Frankfurt / Main
 2016 Christopher Cutts Gallery, Toronto
 2016 Bogert Gallery, Knokke
 2016 Corona Unger Galerie, Bremen
 2015 Galerie Gerken, Berlin
 2014 Lisa Norris Gallery, London
 2010 Osthaus Museum Hagen
 2010 Pera-Museum, Istanbul
 2010 Dagmar Schmidla Galerie, Köln
 2009 Galerie Hübner & Hübner, Frankfurt
 2009 Kunstverein Münsterland
 2009 Kunstverein Kunsthaus Potsdam
 2007 CAM Gallery, Istanbul
 2007 Melanee Cooper Gallery, Chicago
 2006 Thanassis Frissiras Gallery Athen
 2006 Galleri Franz Pedersen, Horsens (Denmark)
 2005 Pinakothek Athen
 2004 Galerie Hübner, Frankfurt
 2004 Kunstmuseum Reutlingen
 2003 Kunstmuseum Bonn
 2003 Galerie Seitz & Partner, Berlin
 2003 Stiftung St. Matthäus, Kulturforum Berlin
 2003 Museum Ostwall, Dortmund
 2001 Galerie Seitz&Partner, Berlin
 2001 Christopher Cutts Gallery, Toronto
 2001 Monique Goldstrom Gallery, New York
 2001 Galleria ScalArte Verona
 2001 Galerie Insel, Stuttgart
 2000 Oppert&Wellmann, Berlin,
 2000 Galerie Maurits van de Laar, Den Haag
 1999 Galerie Nils Schoenholtz, Hamburg
 1999 Galerie 224, Laguna Beach, Los Angeles
 1999 Goldstrom Gallery, New York
 1998 Kunstverein Friedrichshaven, Friedrichshaven
 1998 Goetheinstitut Krakau
 1997 Hans-Thoma-Gesellschaft, Kunstverein Reutlingen
 1997 Galerie Johannes Zielke, Berlin
 1997 Kunsthalle Göteborg
 1996 Galerie Studio Ghiglione, Genua
 1996 Galerie Maurits van de Laar, Den Haag
 1996 Goethe-Institut, Rotterdam
 1993 Leopold-Hoesch-Museum, Düren
 1993 Galerie Diferenca, Lissabon
 1993 Goethe-Institut, Porto
 1992 Albrecht-Dürer-Gesellschaft, Nürnberg
 1991 Galerie Tilly Haderek, Stuttgart
 1990 Universitätsmuseum, Leningrad
 1988 Galerie Michael Hasenclever, München

Weblinks
 Offizielle Website
 Kunstmuseum Reutlingen
 Die Leichtigkeit der Kunst, Podcast - Du bist nicht allein
 Signum sine Tinnitu: Dieter Mammel - einer der wichtigsten Künstler unserer Zeit
 "Diven Zyklus" - Eine Ausstellung von Dieter Mammel - Interview mit dem Künstler

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Zeitgenössischer Künstler
Deutscher
Geboren 1965
Mann

Dieter Mammel


Grevskabet Holsten-Kiel var en deling af Grevskabet Holsten indenfor den schauenburgske slægt, der eksisterede fra 1261 til 1390.

Historie

Grevskabet Holsten blev indtil 1238 regeret af Adolf 4. af Schauenburg og Holsten. Da han trak sig tilbage, regerede hans sønner Johan I og Gerhard I i fællesskab i Holsten. I 1261 delte de amtet, Johan fik Kiel og stiftede Grevskabet Holsten-Kiel, og Gerhard fik Itzehoe og stiftede linjen Holsten-Itzehoe.

I 1300 Holsten-Itzehoe blev yderligere opdelt i linjerne Holsten-Plön, Holsten-Pinneberg og Holsten-Rendsborg.

I 1350 tilfaldt Grevskabet Holsten-Kiel til greverne af Holsten-Kiel.

I 1390 døde den sidste greve af Holsten-Kiel, og dermed også Holsten-Plön, uden arvinger. Begge grevskaber blev arvet af linjen Holsten-Rendsborg.

Grever af Holsten-Kiel
1261-1263 Johan I (1229 – 1263)
1263-1273 Adolf V Pomeraneren (1252 – 1308), from 1273 greve af Holsten-Segeberg
1263-1316 Johan II den Enøjede (1253 – 1321)
1316-1359 Johan III den Milde (ca. 1297 – 1359), fra 1312 greve af Holsten-Plön
1359-1390 Adolf VII (ca. 1329 – 1390), også greve af Holsten-Plön

Efter Johan I.s død regerede hans sønner,  Adolf V og Johan II Holsten-Kiel i fællesskab. I 1273, delte de Holsten-Kiel, Johan II regerede fra Kiel; Adolf V regerede fra Segeberg og stiftede linjen Holsten-Segeberg. Da Adolf V døde i 1308 uden en mandlig arving, vendte Holsten-Segeberg tilbage til Holsten-Kiel.

Efterfølgeren af Johan II i 1316 var Johan III, en søn af Gerhard II af Holsten-Plön.

Efter, at en nevø af Johan III, grev Gerhard V i Holsten-Plön var død i 1350, var hovedlinien af Plön uddød, og Johan III overtog Grevskabet Holsten-Plön.

Da Adolf VII døde uden arvinger i 1390, gik Holsten-Kiel og Holsten-Plön over i hænderne på grev Gerhard VI Holsten-Rendsburg.

Huset Schauenburg

Grevskabet Holsten-Kiel


Vi føder vores barn er en dokumentarfilm fra 1973 instrueret af Susie Haxthausen efter manuskript af Lise Loft, Beth Ryde.

Handling
En personlig beretning, der giver indblik i et kommende forældrepars aktive og fælles forberedelser til fødslen. Parret arbejder hjemme med afspænding, med vejrtrækningsteknik og 'gennemgår' sammen fødslen. Manden er med til alle jordemoderundersøgelserne og til selve fødslen, der følges nøje.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1973

Vi føder vores barn


Adem Alkaşi (* 14. April 1984 in Istanbul) ist ein türkischer Fußballspieler.

Vereinskarriere
Alkaşi spielte in seiner Jugend für Istanbul Büyükşehir Belediyespor und wurde 2004 dort Profifußballspieler. Zur Saison 2004/05 verpflichtete ihn Yeni Burdur Gençlikspor. Danach spielte Alkaşi für Çankırıspor, Zeytinburnuspor und Dardanelspor. Im Sommer 2009 wechselte er zu Samsunspor. Mit Samsunspor gelang ihm in der Saison 2010/11 der Aufstieg in die Süper Lig.

Jedoch blieb er mit der Mannschaft lediglich eine Saison erstklassig. Zum Saisonende wechselte Alkaşi zum neuen Erstligisten Elazığspor. Im Frühjahr 2014 verließ er Elazığspor nach gegenseitigem Einvernehmen mit der Vereinsführung. Wenig später wurde sein Wechsel zum Zweitligisten Boluspor bekanntgegeben. Bereits zum Saisonende wechselte Alkaşi erneut seinen Arbeitgeber und wechselte dieses Mal innerhalb der Liga zum Absteiger Antalyaspor. Im Sommer 2016 heuerte er erneut bei Boluspor an.

Nachdem er die Hinrunde der Saison 2016/17 beim Drittligisten Niğde Belediyespor verbracht hatte, wurde er in der Winterpause wurde er von seinem früheren Verein, dem Zweitligisten Elazığspor, verpflichtet. Sein Comeback feierte er am 11. Februar 2017 (20. Spieltag) über die vollen 90 Minuten gegen Ümraniyespor. Bis zum Saisonende kam er jedoch nur auf vier Einsätze in der zweiten türkischen Spielklasse. 2017/18 etablierte er sich schon im Team und spielte 21 Ligaspiele auf der Rechtsverteidigerposition. Auch in der Folgesaison war er Stammspieler und spielte bis zur Winterpause 17 Mal.

In der Wintertransferperiode wechselte er schließlich zum Drittligisten Bandırmaspor. Am 27. Januar 2019 (19. Spieltag) debütierte er für seinen neuen Verein über die vollen 90 Minuten bei einem 2:0-Sieg über Sivas Belediyespor. Bis zum Saisonende lief er noch insgesamt 14 Mal für Bandırmaspor auf. 2019/20 rotierte er immer wieder von Bank zu Platz und kam am Ende der Saison auf 14 Ligapartien und zwei Pokaleinsätze.

Nach der Saison wurde sein Vertrag bei Bandirmaspor aufgelöst und Alkaşi ist seitdem ohne Verein.

Erfolge
Antalyaspor
 Play-off-Sieger der TFF 1. Lig und Aufstieg in die Süper Lig: 2014/15

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (Antalyaspor)
Fußballspieler (Boluspor)
Fußballspieler (Elazığspor)
Fußballspieler (Samsunspor)
Fußballspieler (Dardanelspor)
Fußballspieler (Zeytinburnuspor)
Fußballspieler (Çankırıspor)
Fußballspieler (Istanbul Başakşehir FK)
Fußballspieler (Bandırmaspor)
Sportler (Istanbul)
Geboren 1984
Türke
Mann
Fußballspieler (Niğde Anadolu FK)

Adem Alkaşi