Lilia Fisikovici (nume de fată Lilia Tozlovanu; ) este o maratonistă moldoveană.

Carieră
S-a apucat de atletism la Tiraspol sub conducerea antrenorului Vikor Iudin. A luat locul doi la Maratonul de la Varșovia din 2015, cu un timp de 2:35:12. A făcut parte din lotul olimpic al Republicii Moldova la Jocurile Olimpice din 2016.

În anul 2019 sportiva a doborât recordul național la Maratonul de la Londra, cu timpul de 2:27:26. În 2021 a participat la Jocurile Olimpice de la Tokyo și a obținut locul trei la Maratonul de la Taipei.

Lilia Fisikovici este căsătorită cu un ucrainean. Cei doi au împreună trei copii.

Recorduri personale

Realizări

Referințe

Legături externe

  Lilia Fisikovici  la olympics.com

Nașteri în 1989
Nașteri pe 29 martie
Maratoniști
Atleți olimpici moldoveni
Sportivi moldoveni în viață
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2016
Atleți la Jocurile Olimpice de vară din 2020

Lilia Fisikovici


Eupomatia, biljni rod svrstan u vlastitu porodicu Eupomatiaceae, dio reda magnolijolike. Tri njezine priznate vrste rastu po Novoj Gvineji i istočnim dijelovima Australije.

Vrste
 Eupomatia barbata Jessup
 Eupomatia bennettii F.Muell.
 Eupomatia laurina R.Br.

Izvori

Magnolijolike

Eupomatia


12340 Stalle este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12340 Stalle este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Caussols de Eric Walter Elst. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,39 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 7,6° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

12340 Stalle


Elsbeth Schragmüller, de fapt Elisabeth; alias Mademoiselle Docteur, Fräulein Doktor, Fair Lady, La Baronne, Mlle Schwartz () a fost un om de știință german în domeniul științelor politice iar în timpul Primului Razboi Mondial șefa secției de spionaj pentru Franța în Serviciul de Informații al Obersten Heeresleitung.

Biografie

Note

Legături externe
 Povestea filmelor cu "Fräulein Doktor"

Vezi și
 Mata Hari
 Domnișoara doctor

Nașteri în 1887
Decese în 1940
Spionajul din Primul Război Mondial
Germani ai Primului Război Mondial
Oameni de știință germani din secolul al XX-lea

Elsbeth Schragmüller


Alvin Brown Beats, de son vrai nom Francisco Stevens, né le  à Hell-Ville, Nosy Be, à Madagascar, est un compositeur de musique français. Repéré par des grands noms du dancehall musique, il commence à placer ses premières instrumentales auprès de chanteurs reconnus, comme Vybz Kartel et Jahyanai King. Il fera même une collaboration avec Popcaan, avec le titre " F&F " en 2020. Cette même année, il a composé le single " Chill " pour l'album Fixtape de Popcaan, qui a occupé une place dans The Billboard.

Biographie

Enfance
Stevens Francisco est né à Madagascar, à Hell-Ville, Nosy Be, le 18 septembre 1994. Ses deux parents sont eux aussi originaires de Madagascar. Son père, Francisco, est un auteur-compositeur-interprète installé à Antananarivo, qui a participé à la démocratisation du Salegy (un rythme typique de Madagascar). Passionnée de rock et musique country, sa mère l'a aussi grandement influencé concernant sa passion pour la musique.

À 11 ans, il commence à explorer de nouveaux univers musicaux et à s'émanciper des goûts de ses parents. C'est alors qu'il découvre le rap et commence à écouter des artistes internationaux, tels que Snoop Dog, 50 Cent et Puff Daddy.

Début
Il fait ses débuts au collège en tant que DJ pour les fêtes de fin d'examen. Il utilise d'abord le logiciel Virtual DJ, puis il découvre par la suite le logiciel Fruityloops qui lui permet de perfectionner ses techniques de composition et d'en explorer de nouvelles. Il commence alors à se former de façon autodidacte, mais étant issu d'une famille plutôt modeste, il doit attendre 2008 avant de posséder son propre ordinateur. Ce cadeau de la part de sa mère lui permet de poursuivre sa passion.

En 2012, sa famille décide de déménager à la Réunion. Grâce à Internet et aux tutoriels YouTube, il se consacre entièrement à la composition musicale et commence à poster ses productions sur SoundCloud et plus tard sur YouTube. Il commence sérieusement à envisager une carrière musicale en 2016, il crée et lance lui-même son propre site web.

Carrière musicale
À la suite d'un drame familial, il s'engage dans l'armée de l'air française pour subvenir aux besoins de ses proches. De 2016 à 2018, il met donc sa passion pour la musique entre parenthèses, ayant trop peu de temps pour s'y consacrer entièrement et exclusivement. Malgré cela, en 2017, il parvient à atteindre une certaine popularité sur YouTube. C'est durant cette période qu'il commence à être approché par de grands artistes. Il a notamment composé de nombreux morceaux : " Reckless " pour Eunique, " Octogone " pour ICO, " Tapita Bora " pour Sixto Rein, " Fella " pour le groupe Navy Kenzo... C'est cette même année que Jahyanai King prend contact avec lui pour la signature de son single "Dweet So".

À la suite de ces succès, il décide de mettre fin à sa carrière dans l'armée, pour se consacrer à sa carrière musicale.

En 2019, Vybz Kartel l'approche pour son titre " Can't be the same " en collaboration avec Squash. Dans la même période, il produit des morceaux pour la mixtape de Popcaan " Fixtape " tels que " Chill ", "Gyalentine's", " Good Only " ainsi que le single " Win ".

Style musical et influences
Au début de sa carrière, les productions d'Alvin Brown Beats étaient grandement influencées par le hip-hop et la trap, qu'il découvre grâce au compositeur Lex Luger. Par la suite, il a commencé à se diversifier, notamment en s'intéressant à la musique pop, à la pop dancehall et au moombahton. En 2017, il a été très influencé par le shatta. C'est en 2019 qu'il commence à faire des productions afrobeats. Depuis 2020, il explore et expérimente de nouveaux genres musicaux, tels que la synthwave, la funk et la drill.

Discographie

Collaborations

Notes et références

Musicien français du XXIe siècle
Musicien de dancehall
Auteur-compositeur français
Musicien malgache du XXIe siècle
Naissance en septembre 1994
Nom de scène

Alvin Brown Beats


Glenn Melvyn (* 12. November 1918 in Manchester; † 9. März 1999 in Surrey) war ein britischer Schauspieler und Theaterautor.

Leben
Melvyn war nicht nur Schauspieler und Komödiant auf der Bühne und sehr gelegentlich beim Film; er schrieb auch selbst Stücke, so The Love Match, das 1953 mit seinem langjährigen Schauspiel-Partner Arthur Askey und Thira Hird erstaufgeführt wurde und eines der ersten war, das das Thema Fußball auf die Bühne brachte Andere Titel seiner Farcen sind Who's Your Funny Friend?, Love and Kisses (1955 zu einer Fernsehserie umgeschrieben) und Hot Water.

Melvyn gilt als der Entdecker Ronnie Barkers, dem er als Leiter des "Repertory Theatre" in Bramhall erstmals begegnete und der ihn in seiner Fernsehsendung I'm Not Bothered, der Nachfolgeserie von Love and Kisses, einsetzte. Lange Jahre war Melvy am "Blackpool Grand Theatre".

Filmografie (Auswahl)
 1954: The Love Match (auch Vorlage, Adaption)
 1956: Ramsbottom Rides Again (auch Drehbuch)

Weblinks

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Bühnenautor
Brite
Geboren 1918
Gestorben 1999
Mann

Glenn Melvyn


الكريين المناعي ج أو الغلوبولين المناعي ج (IgG) اكتشف عام 1946 وهو أكثر الأضداد عددا وتتراوح نسبته 70-80% من مجموع الكريينات المناعية. تركيزه في المصل يصل إلى 12 غ/ل، تتجدّد كل 20 يوم- ويمكنها عبور الحبل السري للجنين-وزنها الجزيئي 150 كيلو دالتون. تساهم كأحد أذرع الاستجابة المناعية الثانوية، كما تنشط البلاعم، إضافة إلى إنها قد تثبط المتممة أو تنشطها. يحتوي جسم الإنسان على أربعة أنماط من الـIgG وهي: الـIgG1, IgG2, IgG3 والـIgG4.

مراجع

أجسام مضادة
بروتينات سكرية

غلوبيولين مناعي ج


The Child Protection and Obscenity Enforcement Act of 1988, title VII, subtitle N of the Anti-Drug Abuse Act of 1988, , , is part of a United States Act of Congress which places stringent record-keeping requirements on the producers of actual, sexually explicit materials. The guidelines for enforcing these laws (colloquially known as 2257 regulations) (C.F.R. Part 75), part of the United States Code of Federal Regulations, require producers of sexually explicit material to obtain proof of age for every model they shoot, and retain those records. Federal inspectors may at any time launch inspections of these records and prosecute any infraction.

While the statute seemingly excluded from these record-keeping requirements anyone who is involved in activity that "does not involve hiring, contracting for, managing, or otherwise arranging for, the participation of the performers depicted," the Department of Justice (DOJ) defined an entirely new class of producers known as "secondary producers." According to the DOJ, a secondary producer is anyone who "publishes, reproduces, or reissues" explicit material.

On October 23, 2007, the 6th Circuit U.S. Court of Appeals ruled that the record keeping requirements were facially invalid because they imposed an overbroad burden on legitimate, constitutionally protected speech.  However the U.S. DOJ, under control by U.S. Attorney General Michael B. Mukasey, has asked for, and was granted, an en banc review of the initial decision of the 6th Circuit Court in order to see if the initial decision should be overturned. The Sixth Circuit subsequently reheard the case en banc and issued an opinion on February 20, 2009, upholding the constitutionality of the record-keeping requirements, albeit with some dissents.

The United States Supreme Court refused to hear (denied certiorari to) the April 2009 challenge to Connection Distributing Co. v. Holder, the Sixth Circuit Court of Appeals decision on the legality of 2257 and its enforcement. (See "Order List", Monday, October 5, 2009).

Allied administrative law (2257 regulations)
The administrative law that has been created by virtue of the Act to guide and aid its enforcement, 28 C.F.R. 75 (also known as the 2257 regulations), specifies record-keeping requirements for those wishing to produce sexually explicit media, and imposes criminal penalties for failure to comply. This is intended to ensure that no person under the legal age is involved in such undertakings. (See  and Child pornography laws in the United States for more information about the term "sexually explicit".)

The regulations define the terms "primary producer" and "secondary producer". The term "produces" means:

A "primary producer" is defined in the set of rules as

A "secondary producer" is

One may be both a primary and a secondary producer.

"Manage content" means

"Computer site or service" means

The regulations also spell out requirements for the maintenance, categorization, location, and inspection of records, as well as legal grounds for exemption of these requirements. They require that records be maintained for five years after the dissolution of a business that had been required to maintain them.

The Department of Justice can modify the regulations, based on the discretion, or possible future requirements, that has been given to it to do so by the Act.

Enforcement
It is clear there is much sexual material on the Internet and elsewhere that would fall within the terms of this law. At present, the U.S. Department of Justice has only implemented one specific case based primarily on the new 2257 laws and its supportive regulations. The case was against Mantra Films, Inc., based in Santa Monica, California, and its sister company MRA Holdings (both owned by Joe Francis), who are the originators of the Girls Gone Wild video series. Francis and several of his managers were prosecuted, citing infractions of this act.
In January 2007, these charges were for the most part dropped.

However, Francis and the company entered guilty pleas on three counts of failing to keep the required records and seven labeling violations for its series of DVDs and videos before U.S. District Judge Richard Smoak, agreeing to pay $2.1 million in fines and restitution. This allowed Francis to avoid possible harsher penalties which include five years prison time for each violation.

Also in 2006, the FBI, under the direction of United States attorney general John Ashcroft, began checking the 2257 records of several pornography production companies.

The final regulations implementing Congressional amendments to 2257, termed 2257A, were updated December 18, 2008 and went into effect on the same day as the inauguration of Barack Obama. On that same day, January 20, 2009, President Obama, through Chief of Staff Rahm Emanuel, requested by memorandum that heads of departments allow for review by the incoming administration of all regulations not then final.

Legal challenges
The initial iteration of 2257, first passed in 1988, mandated that producers keep records of the age and identity of performers and affix statements as to the location of the records to depictions. However, rather than penalties for noncompliance, the statute created a rebuttable presumption that the performer was a minor. Pub. L. 100-690. This version was struck down as unconstitutional in American Library Association v. Thornburgh on First Amendment grounds.  713 F. Supp. 469 (D.D.C. 1989) vacated as moot 956 F.2d 1178 (D.C. Cir. 1992).

After Thornburgh, Congress amended 2257 to impose direct criminal penalties for noncompliance with the record-keeping requirements. The same plaintiffs challenged the amended statute and accompanying regulations, but the new version was upheld by American Library Association v. Reno, 33 F.3d 78 (D.C. Cir. 1994).

In Sundance Association Inc. v. Reno, 139 F.3d 804 (10th Cir. 1998), the Tenth Circuit rejected the regulation's distinction between primary and secondary producers and entirely exempted from the record-keeping requirements those who merely distribute or those whose activity "does not involve hiring, contracting for, managing, or otherwise arranging for the participation of the performers depicted." 18 U.S.C. § 2257(h)(3).

In 2004, bound by the new PROTECT Act of 2003, the DOJ made sweeping changes to the 2257 regulations to keep up with the proliferation of sexually explicit material found on the Internet. However, the "secondary producer" language not only remained in the regulations, but the DOJ created a much wider interpretation of who exactly was a "producer" of sexually explicit material and hence was required to comply with the new regulations. Anyone who touched explicit content in any way could arguably be considered a producer and be forced to maintain identification records of models along with a highly complex indexing system that many argue is impossible to implement. Under the current law, anyone who commercially operates a website or releases sexually explicit images of actual humans, regardless of the format (DVD, photos, books, etc.), is subject to penalties that include up to five years in federal prison per each infraction of the regulations. These regulations do not currently apply to explicit drawings (i.e., adult cartoons, hentai) as no actual humans are involved in such production. However, the exclusion for such sexually explicit drawings are being confronted with changes to these laws in the recently signed Adam Walsh Child Protection and Safety Act addendum to the adult record-keeping requirements now codified at 18 U.S.C. § 2257A.  At this time, though signed into law, the portions of § 2257A which include simulated sex are not enforceable.

In June 2005, the Free Speech Coalition (FSC) sued the Department of Justice to enjoin the regulations until they can be challenged in whole in court. In December 2006, a federal judge issued an injunction protecting secondary producers who are members of the Free Speech Coalition, but FBI inspections of these producers are still ongoing despite the injunction.

On March 30, 2007, District Court Judge Walker Miller issued an interim ruling, which dismissed some causes of action and allowed others from the initial 2005 case to proceed in light of the Walsh Act amendments. The actual trial phase has not yet begun.

On October 23, 2007, the 6th Circuit U.S. Court of Appeals ruled the federal record-keeping statute unconstitutional, holding that the law is overly broad and facially invalid.  The Sixth Circuit subsequently reheard the case en banc and issued an opinion on February 20, 2009, upholding the constitutionality of the record-keeping requirements, albeit with some dissents.

Proposed regulations
On July 12, 2007, the Department of Justice issued a preliminary set of addendum record keeping regulations based on the Walsh Act amendments onto the existing regulations at 25 C.F.R. pt. 75. These new regulations are meant to encompass the inclusion of simulated sexual actions that do not actually show explicit sexual contact or fulfillment that were included by the Adam Walsh Act that was signed into law in 2007.

These new regulations were allowed in actual legal enforcement by the dismissal of its constitutionality challenges by U.S. District Judge Michael Baylson on July 28, 2010, as the U.S. Supreme Court had already refused to hear the same challenge in 2009.

Court affirmation of 2257 and 2257A

After the July 2010 decision by U.S. District Judge Michael Baylson to dismiss the FSC's lawsuit per the request of U.S. Attorney General Eric Holder's DOJ, agreeing that USC 2257 and 2257A regulations are constitutional, the FSC then filed an additional appeal to amend their original challenge to the constitutionality challenge.

On Monday, September 20, 2010, Judge Baylson rejected FSC's amended appeal, allowing the government record-keeping inspections to be restarted.

2016 court ruling

The FSC appealed the case to the Court of Appeals for the Third Circuit. In 2016, the court ruled that the record-keeping regulations did not violate the First Amendment. However, they also ruled that requiring adult producers to make the records available without a warrant, accessible by law enforcement for any reason, violated a producer's Fourth Amendment protections against unreasonable search and seizure.

See also
 Internet Safety Act

References

External links

 Department of Justice Final Rule for 28 CFR Part 75: Effective January 20, 2009 | HTML / PDF
 Text of 28 C.F.R. pt. 75: amendments to the regulations became effective on June 23, 2005, via GPO Electronic Code of Federal Regulations

1988 in American law
100th United States Congress
United States pornography law
United States federal criminal legislation
United States federal legislation
United States federal legislation articles without infoboxes


El turpial amarillo o gonzalito (Icterus nigrogularis) es una especie de ave paseriforme de la familia Icteridae propia del norte de América del Sur. Se encuentra en las Antillas Neerlandesas, Aruba, el norte de Brasil, Colombia, Guayana francesa, Guyana, Surinam, Trinidad y Tobago y Venezuela.

Hábitat
Vive en el bosque de galería, en las copas de los árboles en terrenos pantanosos, áreas áridas abiertas o jardines con arbustos y flores, entre los 850 y 1.800 m de altitud.

Descripción
En promedio mide 20,3 cm de longitud y pesa 38 g. Plumaje de color amarillo brillante en el dorso, la cabeza y las partes inferiores; presenta el área ocular y loreal y un babero en la garganta negros. Las alas son negruzcas con una barra blanca y en con las plumas de vuelo con el borde interior blancuzco.

Alimentación
Se alimenta principalmente de insectos, que busca en las copas de los árboles y entre la flores. Completa su dieta con frutas y néctar.

Reproducción
Construye con plantas fibrosas un nido en forma de canasta alargada, de unos 40 cm de profundidad, colgado de una rama alta, con entrada por la parte superior. La hembra pone dos o tres huevos color verde claro, blanco azulado o grisáceo.

Referencias

Enlaces externos

 Estampas (for Antillas Neerlandesas, Trinidad y Tobago) with RangeMap
 "Yellow Oriole" photo galley VIREO Photo-High Res

nigrogularis
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1816
Especies descritas por Hahn

Icterus nigrogularis


Arthur Gray Butler (1831–1909) est un universitaire et ecclésiastique anglais, le premier directeur du .

Biographie
Né au presbytère de Gayton, Northamptonshire, le 19 août 1831, il est le troisième fils de George Butler, doyen de Peterborough, et de sa femme Sarah Maria Gray, fille aînée de John Gray de Wembley Park, Middlesex. Son plus jeune frère, Henry Montagu Butler, devient directeur du Trinity College de Cambridge. Il entre à Rugby School sous la direction d'Archibald Campbell Tait en août 1844 et est admis en tant que boursier de l'University College d'Oxford en mars 1850 .

À Oxford, Gray est un membre original de l'Essay Club fondé en 1852 par son ami George Joachim Goschen, et est président de l'Oxford Union en 1853. La même année, il remporte la bourse d'Irlande et obtient son baccalauréat avec une première classe dans la dernière école classique. Il est élu membre de l'Oriel College d'Oxford en 1856 et obtient sa maîtrise l'année suivante. Il ne réside pas sur sa bourse : de retour à Rugby School en 1858, il sert comme directeur adjoint sous Frederick Temple et est ordonné diacre en 1861 et prêtre en 1862.

Lors de la reconstitution du Haileybury College en 1862, Butler est nommé premier directeur. En septembre, l'école investit les bâtiments de l'East India College près de Hertford, fondé en 1805 pour la formation des fonctionnaires de la Compagnie des Indes orientales. Haileybury n'a aucune dotation et une infrastructure peu pratique. Butler introduit le système de Rugby School et est lui-même aumônier de l'école. Il fournit des raquettes et des courts de tennis. Les maisons sont nommées d'après d'éminents responsables britanniques en Inde.

Le nombre d'élèves est passé en quelques années de 54 à 360. Butler est un professeur classique stimulant, mais une crise de santé l'oblige à démissionner en décembre 1867. À cette époque, Haileybury est une école publique anglaise reconnue.

À la reprise du travail en 1874, Butler est aumônier du Royal Indian Civil Engineering College, qui est établi à Coopers Hill près d'Egham en 1871. De retour à Oxford en 1875, il s'installe comme doyen et tuteur à Oriel. Libéral en politique, il défend un meilleur logement des pauvres et l'enseignement supérieur des femmes à Oxford. Au cours du débat de l'autonomie irlandaise, il devient unioniste libéral.

Il démissionne de son poste officiel en 1895, et c'est en partie sous son influence que l'Oriel College et l'université bénéficient du testament de Cecil Rhodes. Il reçoit l'honorariat à Oriel en 1907 .

Butler meurt à Torquay le 16 janvier 1909 et est enterré au cimetière Holywell d'Oxford. À Haileybury, son nom est commémoré par les prix Butler de littérature anglaise. En 1910,

un fonds est levé par d'anciens élèves pour fonder une bourse Butler, et une plaque est érigée à sa mémoire dans la chapelle.

Œuvres
Butler publie deux drames, Charles I (1874; 2e édition. 1907) et Harold (1892; 2e édition. 1906), et deux volumes de vers intitulés The Choice of Achilles (1900) et Hodge and the Land (1907). Dans The Three Friends: a Story of Rugby in the Forties (1900), il consigne l'effet produit sur ses contemporains par les premiers poèmes d'Alfred Tennyson. Il documente également les premières amitiés de Matthew Arnold, AH Clough et Theodore Walrond.

Famille
Le 4 avril 1877, Butler épouse Harriet Jessie Edgeworth, fille de Michael Pakenham Edgeworth et nièce de Maria Edgeworth, et ont un fils et trois filles. Leur fils, Harold Edgeworth Butler, devient professeur de latin à l'University College de Londres en 1911. Leurs filles, Ruth Florence Butler (1881-1982) et  (1884-1982) sont à la fois des militantes sociales et des historiennes locales qui ont contribué à l'histoire victorienne du comté de Gloucester (1907).

Références

Liens externes

Président de l'Oxford Union
Décès en janvier 1909
Naissance en août 1831
Décès à 77 ans

Arthur Gray Butler


Mahmutlu, Antalya ilinin Akseki ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahmutlu Köyü Akseki yöresinin en eski ve en uğrak mahallesidir. Eskiçağdan bu yana yerleşim yeri olan Mahmutlu'nun eski adı Bergos. Bu isim latince olup anlamı kaledir, Türkçemize de Burgaz olarak girmiş bir kelimedir.

Türklerin Anadoluya göçleriyle birlikte Bergosun yerli sakinlerinin kaçtıkları anlaşılmaktadır. Bunu Topaz(papaz) tepesi, şahmandar, iskender kayası gibi tarihi mevkilerde bulunan kalıntılardan anlıyoruz, ayrıca gevurini denilen mağradada saklanmış eşya bulunmuştur. buradan anlaşılacağı gibi mahallenin Rum sakinleri Türklerin gelmeleriyle birlikte eşyasını Türkler sürüldükten sonra tekrar almak üzere gömmüşler ancak bir daha Bergosa dönememişlerdir. Onlardan yadigar Biros adı, mezarları ve yapı taşları kalmıştır.

Coğrafya
Antalya iline 120 km, Akseki ilçesine 26 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 http://www.mahmutlu.com/

Akseki'nin mahalleleri

Mahmutlu, Akseki


Partus er en kortfilm fra 2006 instrueret af Mikkel Munch-Fals efter eget manuskript.

Handling
Den tilknappede læge Elisabeth forærer hver morgen kaffe til en hjemløs mand. En dag bryder hun arbejdsrutinen og forlader sin lægepraksis for at overvåge og forfølge den hjemløse. Dagen bringer hende gennem byen, ned i undergrunden og dybt ind i en skov. Men hvad er Elisabeths hensigter?

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2006
Robertprisen for årets korte fiktions- eller animationsfilm

Partus


Olav den helliges saga er den ottende saga i sagasamlingen Heimskringla, der blev skrevet af den islandske skjald og historiker Snorre Sturlason omkring år 1230. Sagaen handler om kong Olav 2. Haraldsson, den hellige (ca. 995 – 1030) som var konge af Norge fra 1015 til 1028 og døde i slaget ved Stiklestad i 1030 i et forsøg på at genvinde kongemagten.

Se også
 Den legendariske saga om Olav den Hellige
 Den ældste saga om Olav den Hellige

Litteratur
Krag, Claus: Vikingtid og rikssamling. Aschehougs Norgeshistorie, Aschehoug, Oslo 2005
Snorre Sturlasson, Olav Trygvasons saga, Olav den helliges saga. I: Norges Kongesagaer, oversatt av Anne Holtsmark. Gyldendal, Oslo 1979

Eksterne henvisninger
 Olav den helliges saga hos Heimskringla.no

Norges historie
Nordiske sagaer

Olav den Helliges saga


A Civil Air Patrol (CAP), em português "Patrulha Aérea Civil", é uma corporação sem fins lucrativos, patrocinada pelo Congresso e apoiada pelo governo federal, que serve como força auxiliar civil oficial da Força Aérea dos Estados Unidos (USAF). A CAP é uma organização voluntária com uma afiliação voltada para a aviação que inclui pessoas de todas as origens, estilos de vida e ocupações. O programa é estabelecido como uma organização pelo Título 10 do Código dos Estados Unidos e seus objetivos definidos pelo Título 36.

Os membros da organização consistem em cadetes de 12 a pouco menos de 21 anos de idade e membros seniores com 18 anos de idade ou mais. Cada um desses dois grupos tem a oportunidade de participar de uma ampla variedade de atividades; o programa de cadetes contribui para o desenvolvimento do primeiro grupo com um plano de estudos estruturado e uma organização baseada nas classificações e notas salariais da Força Aérea dos Estados Unidos, enquanto os membros mais antigos servem como instrutores, supervisores e operadores. Todos os integrantes usam uniforme no desempenho de suas funções.

Em todo o país, a CAP é uma das principais operadoras de aeronaves monomotoras da aviação geral, utilizadas na execução de suas várias missões, incluindo voos de orientação para cadetes e o fornecimento de recursos significativos de serviços de emergência. Por causa dessas amplas oportunidades de voo, muitos membros da CAP tornam-se pilotos licenciados.

Em termos de organização e hierarquia, a CAP é chefiada pela Sede Nacional (com autoridade sobre a organização nacional) seguida por oito comandos regionais e 52 alas (cada um dos 50 estados mais Washington, D.C. e Porto Rico). Cada ala supervisiona os grupos e esquadrões individuais que constituem a unidade operacional básica da organização.

História
A Civil Air Patrol foi concebida no final dos anos 1930 pelo defensor da aviação Gill Robb Wilson, que previu o potencial da aviação geral para complementar as operações militares dos Estados Unidos. Com a ajuda do prefeito de Nova York Fiorello H. LaGuardia, na qualidade de então Diretor do "Office of Civilian Defense", a CAP foi criada com a "Ordem Administrativa 9", assinada por LaGuardia em 1 de dezembro de 1941 e publicada em 8 de dezembro de 1941. A Civil Air Patrol teve 90 dias para provar seu valor ao Congresso. O major-general John F. Curry foi nomeado o primeiro comandante nacional. O empresário do petróleo do Texas David Harold Byrd foi cofundador da CAP.

Durante a Segunda Guerra Mundial, a CAP foi vista como uma forma de usar os recursos da aviação civil da América para ajudar no esforço de guerra, em vez de simplesmente mantê-los em terra. A organização assumiu muitas missões, incluindo patrulha e guerra anti-submarino, patrulhas de fronteira e serviços de correio. Durante a Segunda Guerra Mundial, a patrulha costeira da CAP supostamente voou 24 milhões de milhas e avistou 173 U-boats inimigos, lançando um total de 82 bombas e cargas de profundidade ao longo do conflito. Dois submarinos foram supostamente destruídos por aeronaves da CAP, mas pesquisas posteriores descobriram que não havia base para essa afirmação. Ao final da guerra, 68 membros da CAP haviam perdido suas vidas no cumprimento do dever.

Com a aprovação da Lei de Segurança Nacional de 1947 e a criação da Força Aérea dos Estados Unidos, a CAP tornou-se força auxiliar da USAF em 1948, e sua carta constitutiva declarava que nunca mais se envolveria em atividades de combate direto, mas estaria ser de natureza beneficente. A organização "supervisora" da USAF que supervisiona a CAP mudou várias vezes. Isso incluiu o antigo "Continental Air Command" em 1959, o antigo "Headquarters Command, USAF" em 1968, para a "Air University" (UA) em 1976.

Após a reatribuição da "Air University" como um comando subordinado ao "Air Education and Training Command" (AETC) em 1993, a supervisão da USAF sobre a CAP fluiu da AETC no nível de 4 estrelas, para a UA no nível de 3 estrelas, para o "Jeanne M. Holm Center for Officer Accessions and Citizen Development" no nível de 1 estrela, para uma unidade subordinada da 1ª Força Aérea no nível 3 estrelas e com "Civil Air Patrol-U.S. Air Force" como unidade autônoma lidera no nível Coronel (O-6). Desde seu estatuto de incorporação, a CAP tem mantido seu relacionamento com a USAF, e tem continuado suas três missões determinadas pelo Congresso.

Em 14 de junho de 2011, a Civil Air Patrol foi premiada com o título "Roving Ambassador of Peace" ("Embaixador Itinerante da Paz") pelo Conselho de Premiação do "World Peace Prize" por seu impacto positivo nas comunidades americanas, seus esforços para salvar vidas e por "preservar a liberdade para todos". Durante o 113º Congresso dos Estados Unidos, tanto o Senado quanto a Câmara dos Representantes votaram para aprovar um projeto de lei que concederia a Medalha de Ouro do Congresso aos membros da Civil Air Patrol da Segunda Guerra Mundial. A medalha seria apresentada "em reconhecimento ao serviço militar e histórico exemplar durante a Segunda Guerra Mundial".

Em outubro de 2021, a Civil Air Patrol foi premiada com o "Master's Trophy" para a Região da América do Norte naquele ano pela "Honourable Company of Air Pilots". A citação do prêmio mencionou o serviço prestado pela força auxiliar durante a pandemia de COVID-19 e a resposta de socorro ao furacão Ida.

Alas da CAP
A CAP possui as seguintes "alas":

 No distrito federal
 National Capital Wing Civil Air Patrol
 Nas áreas insulares
 Puerto Rico Wing Civil Air Patrol

Atividades especiais
Os membros cadete e e sênior da CAP são incentivados a participar de "atividades extras", na forma de eventos e acampamentos, que fazem parte das "National Cadet Special Activities" (NCSA), concorrendo para o sistema de pontuação objetiva para sua avaliação no programa de formação. Em 6 de junho de 2020, a Patrulha Aérea Civil divulgou uma lista de atividades para 2021.

Nesse contexto, dois eventos merecem destaque:
 O "National Blue Beret (NBB)" os "Boinas Azuis" da CAP. O evento tem a duração de duas semanas e está configurado para que a segunda semana coincida com o evento anual "EAA AirVenture". Os participantes são cadetes e membros seniores da PCA que devem passar por um processo seletivo competitivo para comparecer ao evento, recebendo sua "boina azul". Os participantes ajudam a conduzir as operações do evento, incluindo o atendimento de pista, controle de multidão e serviços de emergência.
 O "International Air Cadet Exchange" um evento criado em 1947 que propõe e executa um intercâmbio de cadetes entre países associados. Os cadetes passam aproximadamente duas semanas todo julho/agosto com seus colegas estrangeiros.

Ver também
  - equivalente brasileira
 Força Auxiliar da Guarda Costeira dos Estados Unidos
 Sky Watch
 Civil Air Guard
 Air Training Corps
 Royal Observer Corps
 Royal Canadian Air Cadets
 New Zealand Air Training Corps
 Australian Air Force Cadets
 Hong Kong Air Cadet Corps

Leitura adicional

Ligações externas

 Civil Air Patrol Newsroom
 Civil Air Patrol 2021 Fact Sheet
 Civil Air Patrol National History Program
 Civil Air Patrol Historical Foundation and National Museum
 Spaatz Association
 "The Blue Berets"
 Patrulha aérea civil dos EUA encomenda 17 aviões da Cessna para renovação da frota
 CAP Wings Reports
 , vídeo
 , vídeo

Organizações dos Estados Unidos
Educação e treinamento militar
Força Aérea dos Estados Unidos
Ajuda humanitária

Civil Air Patrol


Coster Balakasi es un escultor de Zimbabue conocido por sus tallas en piedra, nacido el 2 de julio de 1972 en Ruwa.

Datos biográficos
Nacido en la capital Harare, de padre de Malawi y madre de Zimbabue,Coster Balakasi
se crio en el distrito de Tafara de la ciudad, donde completó su educación primaria y secundaria. En 1988 comenzó a trabajar con escultores como Miger Padaso y Dominic Benhura, aprendiendo a sí mismo con Cosmos Muchenje después de la escuela. En 1998 comenzó a trabajar por su cuenta, y en 1999 fue artista en residencia en el Parque de Esculturas Chapungu.

Ha expuesto en Canterbury (Inglaterra) y España, así como en varios lugares de su país natal Zimbabue. Entre sus obras se encuentra Seated Girl (muchacha sentada), que se muestra actualmente en Knebworth House, en Hertfordshire.

Notas y referencias

Notas

Enlaces externos

Escultores de Zimbabue
Escultores del siglo XXI
Escultores del siglo XX
Zimbabuenses del siglo XX
Zimbabuenses del siglo XXI

Coster Balakasi


Olaylar
 Beş İmparator Yılı, 31 Aralık 192 tarihinde İmparator Commodus'un öldürülmesiyle başladı.
 Bizantion Kuşatması başladı.

Doğumlar

Ölümler
 28 Mart - Publius Helvius Pertinax, kısa bir süre için Roma İmparatoru (d. 126)
 1 Haziran - Didius Julianus, Roma İmparatoru (d. 133)
 tarihi bilinmeyen
 Bruttia Crispina, Roma İmparatoriçesi, Roma İmparatoru Commodus'un karısı (d. 164)
 Marcia Aurelia Ceionia Demetrias, Roma imparatoru Commodus'un metresi
 Narcissus, Romalı atlet, Commodus'u öldüren kişi

193


Hacı Süleyman Efendi (d. 1855, Nazilli, Aydın – ö. 5 Ekim 1923), (ailesi, Soyadı Kanunu'ndan sonra Bilgen soyadını almıştır.), II. Meşrutiyet'in ilanından sonra açılan Osmanlı Meclis-i Mebûsan'ında ve TBMM 1. Dönem'de mebusluk yapmış, kanun önerileri ve konuşmalarıyla akıllarda kalmış bir din ve siyaset adamıdır.

Nazilli Medresesinde Müderrislik, Müdafaa-i hukuk Cemiyeti Kuruculuğu, Sivas Kongresi Temsilciliği, Osmanlı Meclis-i Mebûsan I. Dönem Aydın Mebusluğu (21 Mart 1909 tarihinde istifa etmiştir), TBMM I. Dönem İzmir Milletvekilliği yapmıştır. Evli ve beş çocuk babasıdır.

Hayatı
Ankara Fetvası'na "Müderrisînden Hacı Süleyman" ismiyle imza koyan Hacı Süleyman Efendi, 1855'te Nazilli'de doğdu. Babası, Müftü Hocazade Halil Efendi'dir. Hacı Süleyman Efendi, ilk ve orta öğrenimini Nazilli'de gördü. Daha sonra yüksek öğrenimi için İstanbul'a gitti. 1880 yılında üstün başarı ile, Nuruosmaniye Medresesi'nden mezun oldu.

Bildiği Arapça ve Farsça'nın yanı sıra, Batıdaki fikir gelişmelerini izleme olanağı bulmak için kendi çabalarıyla Rumca ve Fransızca'yı da en ciddi eserleri tercüme edebilecek seviyede öğrendi. Bir süre Nazilli'ye dönerek burada dedesinin getirttiği su işleriyle uğraştı. Bu arada bilimsel çalışmalarıyla da meşgul oldu.

II. Meşrutiyet'in ilanı (23 Temmuz 1908) üzerine, İstanbul'a döndü ve Bursalı Mehmet Tahir Bey'in önerisi ile, 1908-1912 Meclis-i Mebûsanı'na Aydın mebusu olarak girdi. Mecliste ülkenin "Hasta Adam" olma utancından kurtulmasının gerekliliğini anlatan konuşmalar yaptı, ekonomik ve sosyal içerikli önergeler verdi. Yabancı devletlerin sömürü alanı olmaktan kurtulma, kişi başına düşen milli geliri artırma, sosyal kalkınma gibi o güne kadar pek duyulmamış söylemler kullandı. Ancak önerilerinin hiçbiri kabul görmedi. Üzülen ve gocunan Hacı Süleyman Efendi de istifa etti. İstifasını kabul etmediler, izinli sayarak Sadrazam adına vapura kadar uğurladılar. Fakat Hacı Süleyman Efendi, Aydın'dan istifasını gönderip tekrar kitaplarına döndü. 15 gün sonra da 31 Mart Olayı patlak verdi.

II. Meşrutiyet dönemini üzgün ve kırgın bir ruh hali içinde Nazilli'de geçirdi. Kütüphanesini genişletti, ilginç bir nokta Türkler aleyhindeki Rumca propagandist yayınları toplayarak, en ince ayrıntılarına kadar incelemiş olmasıdır. Yakın arkadaşı Süleyman Ferit Eczacıbaşı, şahsen gördüğü notlarının yayınlanmaları halinde, çok değerli bir kaynak oluşturacaklarını belirtmiştir. 15 Mayıs 1919'da Yunan ordusunun İzmir'i işgali üzerine halkı Milli Mücadele lehinde bilinçlendirmek üzere faaliyete geçti. O zaman 31 yaşında olan öz oğlu Ragıp Bey'i rehine olarak vererek, kanun kaçağı konumundaki Demirci Mehmet Efe'nin şüpheciliğini yatıştıran ve kendisini düze indirerek, eşkiyalıktan vatanperverliğe yönelten ve Milli Mücadele içinde yer almasını sağlayan kişidir. Nazilli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti'ni kurdu. Nazilli Heyet-i Milliyesi'ni topladı. Haziran 1919'da Nazilli'ye gelmiş olan Rauf Orbay'ın hayranlığın kazandı, onun önerisiyle, yaşlı ve hasta olmasına rağmen Sivas Kongresi'ne katıldı ve burada Mustafa Kemal Paşa ile görüştü.

TBMM 1. Dönem'de İzmir Milletvekili seçilerek siyasi hayata ikinci defa girdi. Mecliste Şeriye, Maarif ve Defteri Hakani Encümenleri'nde çalışti. Ancak, teklif edilmesine rağmen, bakanlık görevini kabul etmedi. Osmanlı Meclisi Mebusan'ındaki çalışmalarını TBMM'de de sürdürdü. Bazı önerileri, aradan 77 yıl geçmiş olmasına rağmen bugün dahi güncelliğini kaybetmemiştir.

Hacı Süleyman Efendi, TBMM 1. Dönem, yeni seçimlere gidilmek üzere fesih kararı alınca yine Nazilli'ye döndü. İkinci dönem için adaylığını koymamasına üzülen Mustafa Kemal Paşa, 20 Mayıs 1923 tarihli telgrafıyla Hacı Süleyman Efendi'ye "mefkure arkadaşımız" diye hitap ederek, dolaylı ifadeyle onu aday olmaya davet etmiştir.

"Nazilli'de İzmir Meb'us-u Muhteremi Hacı Süleyman Efendiye

Namzetlikten sarf-ı nazar buyurmaklığınızı kaydettik. Siz, bizim her zaman ve vaziyette samimi bir mefkure arkadaşımızsınız. Afiyetinizi temenni ederim efendim. Gazi Mustafa Kemal"

Cumhuriyetin ilanının gerekliliğini açıkça savunanlardan olan Hacı Süleyman Efendi, tam bu sırada, 5 Ekim 1923 günü bir kaza sonucu ölmüştür.

Kaynakça

1855 doğumlular
1923 yılında ölenler
Nazilli doğumlular
1908-1912 Osmanlı Meclis-i Mebusanı Aydın üyeleri
TBMM 1. dönem İzmir milletvekilleri
20. yüzyılda Osmanlılar
Resim aranan siyasetçiler

Süleyman Bilgen (Aydınlı)


foi um kugyō (nobre da corte japonêsa) do período Edo da História do Japão, membro do ramo Konoe dos Fujiwara. Ocupou cargos de kampaku de 1757 a 1762 e de 1772 a 1778 e sesshō de 1762 a 1772.

Vida e carreira
Uchisaki era filho de Iehisa, 23º Líder dos Konoe Fujiwara. Casou-se com uma filha de Tokugawa Muneharu, sétimo chefe do Domínio de Owari, e uma filha adotiva de Tokugawa Munetaka, quinto chefe do Domínio de Mito. Com a primeira ele teve um filho Konoe Tsunehiro, e com a última ele teve uma filha que foi adotada e mais tarde foi consorte de Date Shigemura, sétimo chefe do Domínio de Sendai. Uchisaki também foi pai de Konoe Koreko'' (Seikwa-monin), uma das concubinas de Go-Momozono e mãe adotiva do Imperador Kōkaku.

Família Konoe
Pessoas do período Edo
Daijō Daijin

Konoe Uchisaki


සවුදි අරාබියාවේ පිහිටා ඇත මුස්ලිම් වරුන්ට මක්කම හා සමාන අති පූජනීය නගරයකි. මුහම්මද් තුමන්ගේ ජීවිතයේ අවසාන කාලය ගතකලේ මදීනා නුවරයි.

මදීනා


Alfredo "Alfred" Romero Fernández (Cadiz, Španjolska, 19. studenoga, 1980.) je španjolski pjevač, tekstopisac i glavni vokalist španjolskog simfonijskog metal sastava Dark Moor.

 Životopis
Romerova ljubav za gitarom i bubnjevima je počela kada je imao 16 godina. Proveo je puno vremena vježbajući gitaru, no prijatelji su ga uvjerili da se ostavi gitare i počne pjevati, jer "ima glas legende", što je i napravio.

Počeo je amaterski pjevati s 20 godina. Prvi pjevački uzori bili su mu: Joey Tempest, Roy Khan i Freddie Mercury, a prvi sastavi koje je slušao bili su: Iron Maiden, Europe, Whitesnake i Metallica.

Godine 2003., izabran je za novog vokalista simfonijskog metal sastava Dark Moor.

 Diskografija
Dark Moor
Dark Moor (2003.)
Beyond the Sea (2005.)
Two Originals (Dark Moor / Beyond the Sea) (Kompilacija) (2007.)
Tarot (2007.)
Autumnal (2009.)
Ancestral Romance (2010.)
The Road Again (Singl) (2013.)
Ars Musica (2013.)
The Road Again (Acoustic Version) (Singl) (2014.)
Project X (2015.)
Birth of the Sun (Singl) (2018.)
Origins (2018.)
20 Anniversary Live in Madrid (2021.)
Vivaldi Summer Storm (Singl) (2022.)
Héroe del Mar (Singl) (2023.)

Gostovanja
 Tribute to a Madman (2004.), Mr. Crowley Gauntlet, Path of Nails (2006.), Silver Bullet.
 Edgar Allan Poe. Legado de una Tragedia (2008.), Gato Negro, Alma Errante (Credited on the album as Marcel Hölle (Gravedigger))
 Beto Vázquez Infinity, Existence (2010.), The Temple.
 Anna Fiori, Magna Mater (2013.), Sueños de libertad.
 Edgar Allan Poe. Legado de una Tragedia II (2014.), La antesala del infierno. (Credited on the album as Minos)
 Edgar Allan Poe. Legado de una Tragedia III (2016.), Epitafio del Destino'. (Credited on the album as Tanátos)
 Guadaña, Karma (2017.)
 Edgar Allan Poe. Legado de una Tragedia IV (El secreto de los templarios) (2019.), (Credited on the album as Papa Inocencio II)
 Dansu for Mental Health Vol. 2 (2020.) (Credited on the album as Alfredo Romero)
 Amadeüs - El dolor fantasma'' (2021.)

Izvori

Dark Moor
Španjolski pjevači

Alfred Romero


Jay Ruby, (d. 1935) Amerikalı antropolog, akademisyen. Philadelphia, Pennsylvania'daki, Temple Üniversitesi Antropoloji bölümünden profesör olarak emekli oldu. Eğitimini Kaliforniya Üniversitesi, Los Angeles kampüsünde tamamladı. Lisans ve yüksek lisansını Tarih, doktorasını ise Antropoloji alanında yaptı. Özellikle Görsel Antropoloji alanında çalışmalarıyla bilinir.

Kaynakça
 Kişisel internet sitesi
 Ruby, Jay. "The Professionalization of Visual Anthropology in the United States - The 1960s and 1970s." To be published in the selected proceedings of Origins of Visual Anthropology: Putting the Past Together Conference, June, 20 - 25, 2001 in Göttingen, Germany.
 ---. "Out of Sync: The Cinema of Tim Asch." In Picturing Culture: Essays on Film and Anthropology, Chicago: University of Chicago Press, 2000.
 ---. "The belly of the beast: Eric Michaels and the anthropology of visual communication." Continuum: The Australian Journal of Media & Culture, vol. 3 no 2 (1990).
 ---. "Visual Anthropology." In Encyclopedia of Cultural Anthropology, David Levinson and Melvin Ember, editors. New York: Henry Holt and Company, vol. 4:1345-1351, 1996.
 ---. "Introduction, by Barbara Myerhoff and Jay Ruby." A Crack in the Mirror: Reflexive Perspectives in Anthropology. Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 1982.
 ---. "Exposing yourself: Reflexivity, anthropology, and film." Semiotica 30-1/2 (1980), pp. 153–179.

1935 doğumlular
Amerikalı antropologlar
Yaşayan insanlar

Jay Ruby


Küçük açı formülü, bir cismin uzaklığıyla görünür boyutu arasındaki ilişkiyi veren formüldür. Bir cismin görünür boyutu bir ucundan diğer ucuna ölçülen açı ile belirlenir. Örneğin, Ay 0.5o çapındadır. Açısal çap  (yay saniyesi biriminde ölçülür), gerçek çap  ve uzaklık arasındaki ilişki şöyledir:

Bir yay saniyesi(' ') 1/60 yay dakikası(') ve 1 yay dakikası da 1/60 derecedir. Yaklaşık 13 km uzaklıktaki bir tenis topunun açısal çapı 1 yay saniyesidir.

Küçük açı formülü


En banke er en forhøjning i havbunden, eksempelvis i form af en sandbanke eller toppen af et dybhavsbjerg. Ordet bruges også om havområdet lige over sådan en forhøjning. For enkelte sandbankers vedkommende kan de nå over vandoverfladen. Ordet anvendes ofte synonymt med rev, der betegner en toppen ("ryggen") af en undersøisk bjergkæde.

Oceanografi
Kyst- og havlandskabsformer

Banke (hav)


A  (SVC) é um distúrbio crônico do trato gastrointestinal (TGI) de patogênese desconhecida. Ela é caracterizada por episódios recorrentes que podem durar um único dia e se estender por semanas.

Os episódios são divididos em quatro fases: interepisódica, prodrómica, fase de vômito e de recuperação. A fase interepisódica é assintomática e não possui sintomas detectáveis e, geralmente, dura de uma semana a um mês. A fase prodrómica, também conhecida como fase pré-emética, é caracterizada pela sensação inicial de que a fase de vômitos se aproxima, mas que ainda pode ser contida por medicação oral. A fase emética ou de vômitos é marcada por náusea persistente e intensa, acompanhada por vômitos frequentes, e pode se estender de horas até vários dias. A fase de recuperação é a fase em que o vômito cessa ou diminui, a náusea diminui e o apetite retorna. Essa síndrome é mais observada em crianças, geralmente entre 3 e 7 anos de idade, no entanto, o diagnóstico em adultos também é  comum.

Pesquisas sugerem que a síndrome esteja intimamente ligada às enxaquecas, bem como ao histórico familiar de enxaquecas.

Sinais e sintomas

Durante as fases, as pessoas podem sentir contrações sem vômito e, dentro de uma hora, podem ocorrer de 6 a 12 vômitos. Um episódio pode durar de horas a mais de três semanas e, em alguns casos, estende-se por meses; embora a duração média seja de 41 horas.

O suco gástrico, bile e, se o em casos graves, sangue pode ser expelido pelo vômito. Algumas pessoas costumam ingerir água para reduzir a irritação da bile e ácido no esôfago durante o vômito. Na fase entre os episódios, a pessoa geralmente é normal e saudável, mas pode sentir fadiga ou dores musculares. Em aproximadamente metade dos casos, os episódios ocorrem de forma temporal. Cada episódio passa pelas fases descritas; ou seja, em qualquer indivíduo, o momento, a frequência e a gravidade dos ataques são semelhantes. Algumas pessoas experimentam episódios que pioram progressivamente quando não são tratados, o que ocorre com mais frequência na fase com nenhum ou poucos sintomas.

Ver também

 Síndrome de hiperêmese por canabinoide

Vomito Ciclico
Doenças do trato gastrointestinal
Doenças neurológicas
Pediatria

Síndrome do vômito cíclico


Roger Borsa, normanski vojvoda Apulije (?, oko 1060. – ?, 1111.). Vladao je od 1085. Sukobljavao se s polubratom Bohemundom (do odlaska potonjeg u križarski rat 1095.). Iako slab vladar, priznali su ga svi normanski knezovi južne Italije, čime je omogućena kasnija centralizacija za vladavine njegovih nasljednika, u prvom redu Rogera II.

Životopis

Sin Roberta Guiscarda i njegove druge supruge, lombardske kneginje Sigelgaite. Ujak mu je bio lomabrdski knez Salerna Gisulf. Roger je dobio nadimak Borsa (Novčanik)1 da ga se razlikuje od strica Rogera I., sicilskoga grofa. S bratom Guyjem i polubratom Bohemundom, Roger je sudjelovao u zauzimanju bizantskoga Krfa 1083. pod Robertovim zapovjedništvom.

Na Sigelgaitin nagovor, Robert je imenovao Rogera Borsu kao svog nasljednika, a ne Bohemunda, sina njegove prve žene, Normanke Alberade. Kada je Robert iznenada umro 1085. godine, Roger Borsa je postao normanski knez Apulije. Bohemund je osporio njegovo nasljedstvo, pobunio se i zaplijenio dio teritorija. Obračun se nastavio do 1095., kada je Bohemund otišao u križarski rat. Roger Borsa je bio slab vladar koji je, unatoč potpori pape i grofa Rogera, svjedočio postupnom slabljenju Apulije.

Napomene
1 Prema riječima engleskog povjesničara Johna Juliusa Norwicha, nadimak je dobio iz "rano usađene navike skupljanja i prebrojavanja novca".

Izvori

Hauteville

Roger Borsa


الهيت، قرية من فرى السويداء تقع إلى الشمال الشرقي من شهبا وقد وجد فيها مكتشفات اثرية عديدة ويبلغ عدد سكان قرية الهيت حوالي 2000 نسمة وتحتوي على مدرسة ابتدائة واعدادية وثانوية ويوجد فيها مركز طبي وتتمتع بطبيعتها الجميلة وهوائها النقي تتميز القرية بوجود نسبة كبيرة من المتعلمين وخريجي الجامعات ، يتم زراعة المحاصيل في اراضي القرية كالقمح والحمص ومنذ دخول مشروع الحزام الأخضر انتشرت زراعة الزيتون والفستق الحلبي واللوز ويوجد بئران للشرب في الهيت

أماكن مأهولة في منطقة شهبا
تجمعات أرثوذكسية شرقية في سوريا
تجمعات درزية في سوريا
قرى محافظة السويداء

الهيت


Yohan Carlos Flande Concepción (nacido el 27 de enero de 1986 en El Seibo) es un lanzador dominicano de béisbol profesional que actualmente es agente libre. Jugó para los Colorado Rockies en las Grandes Ligas (MLB) y para los Samsung Lions en la Liga Coreana (KBO).

Yohan fue reclutado en 2006 por los Filis de Filadelfia, pasando los próximos cinco años en el sistema de ligas menores del equipo. El 19 de diciembre de 2010, Flande llegó a un acuerdo de ligas menores con los Bravos de Atlanta.

En la Liga de Béisbol Invernal de la República Dominicana (LIDOM), Yohan Flande juega para Tigres del Licey, equipo de la ciudad de Santo Domingo. Yohan Flande fue seleccionado en el 5.º turno del Draft de Novatos del año 2009 por Los Toros del Este.

Enlaces externos
 MLB
 Baseball-Reference
 The Baseball Cube

Referencias

Beisbolistas de República Dominicana
Lanzadores de República Dominicana
Beisbolistas de los Toros del Este
Beisbolistas de los Tigres del Licey
Beisbolistas de Rieleros de Aguascalientes
Nacidos en la provincia El Seibo

Yohan Flande


Dirk van der Aa () a fost un pictor neerlandez în stilul rococo, mai bine cunoscut pentru opera sa alegorică.

Viața
S-a născut la Haga și a fost ucenic al lui Johann Heinrich Keller și apoi al lui Gerrit Mes, cu care a inițiat ulterior un atelier; s-au specializat în pictura decorativă grisaille. Printre studenții lui se regăsesc Evert Morel, Cornelis Kuipers, Johan Christiaan Roedig și Andries van der Aa. A murit în orașul său natal, Haga.

Note

Legături externe
Informații de la Institutul Neerlandez pentru Istoria Artei

Nașteri în 1731
Decese în 1809
Pictori neerlandezi din secolul al XVIII-lea
Oameni din Haga
Pictori neerlandezi din secolul al XIX-lea
Decese pe 23 februarie

Dirk van der Aa


Bézier can refer to:

Pierre Bézier, French engineer and creator of Bézier curves
Bézier curve
Bézier triangle
Bézier spline (disambiguation)
Bézier surface
 The town of Béziers in France
 AS Béziers Hérault, a French rugby union team
Bézier Games, an American board game publisher

Bézier


Soiuz 11 (în , cu sensul de Uniunea 11) a fost singura misiune cu echipaj la bordul primei stații spațiale din lume, Saliut 1 ( Soiuz 10 a avut o andocare ușoară dar nu a reușit să intre din cauza unor probleme de blocare). Echipajul, format din  Gheorghi Dobrovolsky, Vladislav Volkov și Viktor Patsaiev, a sosit la stația spațială la 7 iunie 1971 și a plecat la 29 iunie. Misiunea s-a încheiat cu un dezastru, atunci când în capsula echipajului a scăzut presiunea în timpul pregătirilor pentru reintrarea în atmosferă, ucigând echipajul de trei persoane. Cei trei membri ai echipajului Soiuz 11 sunt singurii oameni despre care se știe că au murit în spațiu (până în 2019).

Echipaj

Echipa de rezervă

Echipajul original

Informații despre echipaj
Echipajul original al misiunii Soiuz 11 a fost format din Alexei Leonov, Valeri Kubasov și Piotr Kolodin. Un examen medical cu patru zile înainte de lansare a sugerat că Kubasov ar putea avea tuberculoză, iar în conformitate cu regulile misiunii, echipajul principal a fost înlocuit cu echipajul de rezervă. Pentru Dobrovolski și Patsayev, aceasta trebuia să fie prima lor misiune spațială. După eșecul lui Saliut 2 pe orbită, Kubasov și Leonov au fost transferați pe Soiuz 19 pentru Proiectul de testare Apollo-Soiuz din 1975.

Scopul misiunii
Navele spațiale Soiuz 7K-OKS au fost lansate la 6 iunie 1971, de la Cosmodromul Baikonur în Republica Sovietică Socialistă Kazahă. Cu câteva luni mai devreme, prima misiune spre Saliut, Soiuz 10, nu a reușit să se cupleze cu succes la stație. Soiuz 11 a andocat cu succes la Saliut 1 pe 7 iunie, iar cosmonauții au rămas la bord timp de 22 de zile, stabilind înregistrări de anduranță în spațiu care ar fi fost păstrate până la misiunea americană Skylab 2 din mai-iunie 1973.

La prima intrare în stație, echipajul s-a confruntat cu o atmosferă cu fum și arsă și după ce a înlocuit o parte a sistemului de ventilație, a petrecut a doua zi înapoi pe Soiuz până când aerul a fost respirabil. Sejurul lor pe Saliut a fost productiv, inclusiv emisiunile de televiziune în direct. Un incendiu a izbucnit în ziua 11-a a șederii lor, determinând planificatorii de misiune să ia în considerare abandonarea stației. Scopul planificat al misiunii a fost observarea lansării unei rachete N1, însă lansarea a fost amânată. Echipajul a constatat, de asemenea, că folosirea benzii de alergare pentru exerciții fizice, așa cum s-a cerut de două ori pe zi, a determinat vibrația întregii stații. Pravda a lansat știri despre misiune și actualizări periodice în timp ce era în curs de desfășurare.

Moartea echipajului
La 30 iunie 1971 (ora Moscovei), după o intrare în atmosferă aparent normală a capsulei misiunii Soiuz 11, echipa de recuperare a deschis capsula pentru a găsi echipajul mort.

Kerim Kerimov, președintele Comisiei de stat, a reamintit: "În afară, nu a existat nicio pagubă. Au bătut pe lateral, dar nu a existat nici un răspuns din interior. La deschiderea trapei, au găsit toți cei trei bărbați în fotoliile lor, nemișcați, cu pete de culoare albastru închis pe fețe și urme de sânge în nas și urechi. I-au scos din modulul de coborâre. Dobrovolski era încă cald. Medicii i-au făcut respirație artificială. Potrivit rapoartelor lor, cauza morții a fost sufocarea."

A devenit rapid evident că s-au asfixiat. Defecțiunea a fost găsită la o supapă de ventilare pentru respirație, situată între modulul orbital și modulul de coborâre, care a fost deschisă de modulul de coborâre separat de modulul de serviciu, la 12 minute și 3 secunde după pornirea retro-rachetelor. Cele două au fost ținute împreună cu șuruburi explozive concepute pentru a se declanșa secvențial; de fapt, ele s-au ars simultan. Forța explozivă a arderii simultane a bolțurilor a determinat mecanismul intern al supapei de egalizare a presiunii să slăbească o etanșare care era de obicei activată mai târziu și care permitea în mod normal reglarea automată a presiunii cabinei. Valva a fost deschisă la o altitudine de , iar pierderea de presiune rezultată a fost fatală în câteva secunde. Supapa era situată sub scaune și era imposibil de găsit și blocat înainte ca aerul să se piardă. Datele recorderului de zbor de la un singur cosmonaut echipat cu senzori biomedicali au arătat că stopul cardiac a avut loc în 40 de secunde de pierderea presiunii. La 15 minute, 35 de secunde după retro-aprindere, presiunea cabinei a fost zero și a rămas așa până când capsula a intrat în atmosfera Pământului. Corpul lui Patsayev a fost găsit poziționat în apropierea supapei și poate că a încercat să închidă sau să blocheze supapa în momentul în care și-a pierdut cunoștința.

O investigație amplă a fost efectuată pentru a studia toate componentele și sistemele Soiuz 11 care ar fi putut cauza accidentul, deși medicii au ajuns la concluzia că astronauții au murit de asfixiere. Examinarea modulului de coborâre a arătat că era în stare excelentă și că nu exista nicio deteriorare a acestuia sub forma unor fisuri sau defecte ale corpului.

Autopsiile au avut loc la Spitalul Militar Burdenko și au constatat că cauza morții a fost hemoragia vaselor de sânge din creier, cu cantități mai mici de sângerare sub piele, în urechea interioară și în cavitatea nazală, toate au apărut ca urmare a expunerii la un mediu de vid care a făcut ca oxigenul și azotul în fluxurile sanguine să formeze bule și să rupă vasele de sânge. În sângele lor s-a găsit concentrații mari de acid lactic, un semn al stresului fiziologic extrem. Deși ar fi rămas conștienți timp de aproape un minut după ce a început decompresia, mai puțin de 20 de secunde ar fi trebuit să treacă înainte ca efectele lipsei de oxigen să facă imposibilă funcționarea corpurilor.

Alexei Leonov, care a comandat inițial Soyuz 11, a sfătuit cosmonauții înainte de zbor să închidă manual supapele dintre modulele orbitale și cele descendente, deoarece el nu avea încredere în închiderea lor automată, o procedură pe care a observat-o în timp ce se afla în simulatorul Soiuz. Cu toate acestea, Dobrovolski, Volkov și Patsayev au ales fie să-i ignore avertismentele, fie să uite de ele în timpul misiunii îndelungate. După zbor, Leonov s-a întors și a încercat să închidă singur una dintre supape și a constatat că a durat aproape un minut ca s-o închidă, prea mult timp într-o situație de urgență în care atmosfera navei spațiale scade foarte repede.

Mass-media de stat sovietică a încercat să aplaneze sfârșitul tragic al misiunii și, în schimb, a subliniat realizările sale în timpul șederii echipajului la bordul Saliut 1. Deoarece nu s-a anunțat public cauza exactă a deceselor cosmonautului timp de aproape doi ani după aceea, planificatorii americani au fost extrem de îngrijorați de viitorul program spațial Skylab, deoarece nu puteau fi siguri dacă timpul prelungit în gravitație zero ar fi fost fatal. Cu toate acestea, medicul NASA, Charles Berry, și-a păstra convingerea fermă că cei trei cosmonauți nu ar fi putut să moară din cauză ca au stat prea multe săptămâni în gravitație redusă. Până când sovieticii au dezvăluit în sfârșit ceea ce s-a întâmplat cu adevărat, dr. Berry a susținut că echipajul a decedat din cauza inhalării unor substanțe toxice.

Un film care a fost ulterior declasificat a arătat că medicii au încercat să facă resuscitare cardiacă cosmonauților. Nu s-a știut decât după autopsie că au murit din cauza depresurizării capsulei. Echipajul de la sol a pierdut contactul audio cu echipajul înainte de a începe reintrarea în atmosferă și a început deja pregătirile pentru situații neprevăzute în cazul în care echipajul era deja pierdut.

Cosmonauții au avut parte de o înmormântare de stat grandioasă  și au fost îngropați în Necropolele din Zidul Kremlinului,  în Piața Roșie din Moscova, lângă rămășițele lui Iuri Gagarin. Astronautul american, Tom Stafford, a fost unul dintre purtătorii sicrielor. De asemenea, fiecare dintre ei a fost premiat cu medalia eroului Uniunii Sovietice .

Președintele american Richard Nixon a emis o declarație oficială după accident:   Navele spațiale Soiuz au fost reproiectate extensiv după acest incident pentru a purta doar doi cosmonauți. Locul suplimentar era disponibil pentru ca echipajul să poarte costume spațiale Sokol în timpul lansării și aterizării. Sokol a fost un costum de presiune ușoară destinat utilizării în caz de urgență; versiuni actualizate ale costumului rămân în uz până în prezent. O capsulă Soiuz a avut din nou trei membri ai echipajului la reproiectarea lui  Soiuz-T în 1980, care a făcut suficient spațiu pentru trei persoane în costume de presiune ușoare pentru a călători în capsulă.

Memoriale
Coordonatele Soiuz 11 de aterizare sunt  care se află la 90 de  km sud-vest de Karazhal, Karagandy, Kazahstan și aproximativ la 550 km nord-est de Baikonur. În locul aterizării a fost amplasat un monument memorial sub forma unei coloane metalice triunghiulare, cu imaginea gravată a feței fiecărui membru al echipajului într-un triunghi stilizat pe fiecare dintre cele trei laturi aflate lângă vârf. Memorialul se află într-o zonă deschisă, plată, departe de orice zonă populată, într-un gard mic, circular.  În 2012, s-a constatat că memorialul a fost vandalizat și nu mai poate fi reparat, rămânând doar baza coloanei metalice.
[ cercetare originală?
Cu toate acestea, în 2013, agenția spațială rusă Roscosmos   a reproiectat un monument care reflectă forma originalului, dar de data aceasta a fost construit din cărămidă. De asemenea,  a fost pus un semn care explică istoria locului și a aspectului monumentului original.

Cratere lunare au fost numite după cei trei cosmonauți: Dobrovolskiy, Volkov și Patsaev. Numele celor trei cosmonauți sunt incluse pe placa comemorativă Fallen Astronaut plasată pe Lună în timpul misiunii Apollo 15 din august 1971. Pentru a onora pierderea echipajului Soiuz 11, un grup de dealuri pe planeta Pluto este numit și Soyuz Colles .

Referințe

Vezi și
 Apollo 1
 Revolta de pe Skylab
 Dezastrul navetei spațiale Challenger
 Cronologia celor mai lungi zboruri spațiale

Legături externe
 Mir Hardware Heritage - 1.7.3 (wikisource)

1971 în Uniunea Sovietică
Programe spațiale umane rusești
Programe spațiale umane sovietice

Soiuz 11


Köfteci Ramiz, Manisa ilinin Akhisar ilçesinde 1928 yılında kurulmuş Türk restoran zinciri.

Akhisar Köfte'nin ilk yapıldığı yer olarak tanınmaktadır. Hürriyet gazetesinin "Türkiye'nin En İyi 10 Köftecisi" listesinde yer almıştır. 2012 Kasım ayı itibarı ile  24 ilde 117 şubesi bulunmaktadır.

Dış bağlantılar
 Resmi sitesi

Kaynakça

Türkiye merkezli fast food zincirleri
Türkiye merkezli gıda şirketleri
Akhisar merkezli şirketler
1928'de kurulan şirketler
Türk markaları

Köfteci Ramiz


Vandenhoeck & Ruprecht (V&R) este o editură cu sediul în Göttingen, care publică, în principal, lucrări științifice.

Istoric
Editura a fost înființată pe 13 februarie 1735 de către Abraham Vandenhoeck - în strânsă legătură cu deschiderea Universității Georg-August din Göttingen. După moartea lui Abraham Vandenhoeck în 1750, văduva lui, Anna Vandenhoeck (1698-1787), a continuat activitatea editorială împreună cu Carl Friedrich Günther Ruprecht (1730-1816), care intrase în editură în 1748 ca ucenic.

Anna Vandenhoeck a murit în 1787, iar C. F. G. Ruprecht a moștenit compania, împreună cu datoriile financiare. A condus editura până la moartea sa, în 1816. Conducerea editurii a fost preluată apoi de fiul său, Carl August Adolf Ruprecht (1791-1861), și de ginerele său, Justus Friedrich Danckwert (1779-1841). Începând din 1929 compania a fost condusă de Günther Ruprecht. Managementul companiei a rămas de șapte generații în mâinile familiei Ruprecht, care rămâne unicul acționar.

În 1935 Academia de Științe din Göttingen a transferat editurii Vandenhoeck & Ruprecht dreptul de tipărire a publicațiilor lor.  Jurnalele și buletinele de informații ale Academiei au fost publicate până în 2007; Göttingischen Gelehrten Anzeigen, cea mai veche revistă științifică din zona germană, va continua să fie publicată.

În perioada național-socialistă directorul editurii, Günther Ruprecht, a publicat la V&R revista Junge Kirche, organul de presă al Bisericii Mărturisitoare. În 1941 revista Junge Kirche a fost interzisă; începând din 1942 toate editurile au fost forțate să folosească rațional hârtia. Acest lucru a însemnat că, pentru restul celui de-al doilea război mondial, editura a trebuit să se limiteze la publicarea cărților de filologie și științe naturale, precum și a manualelor școlare. În perioada postbelică, V&R a fost din nou o editură universitară cu o gamă variată. La începutul anului 2003, Vandenhoeck & Ruprecht a înființat compania  V&R Unipress, sucursala editurii, pentru cerințele speciale ale editării unor lucrări științifice foarte specializate.

La data de 4 iulie 2011, arhiva completă a editurii a fost predată Bibliotecii de Stat din Berlin.

Vandenhoeck & Ruprecht a preluat la începutul anului 2007 compania Böhlau Verlag. Marca Böhlau trebui să fie păstrată.

Note

Bibliografie
 Wilhelm Ruprecht: Väter und Söhne: zwei Jahrhunderte Buchhändler in einer deutschen Universitätsstadt. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1935, ISBN 978-3-525-36019-4 (Katalog der Deutschen Nationalbibliothek).
 Vandenhoeck & Ruprecht (Hrsg.): 225 Jahre Vandenhoeck & Ruprecht in Göttingen – 13. Februar 1960. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1960 (Katalog der Deutschen Nationalbibliothek).
 Vandenhoeck & Ruprecht (Hrsg.): Vandenhoeck & Ruprecht in Göttingen: 1735–1985. Vandenhoeck & Ruprecht, 1985 (Katalog der Deutschen Nationalbibliothek – 17 Seiten).
 Vandenhoeck & Ruprecht (Hrsg.): Vandenhoeck & Ruprecht 1735–1985. Jubiläumskalender: für das Jahr 1985 mit Kupferstichen aus Büchern des 18. Jahrhunderts. Vandenhoeck & Ruprecht, 1985 (Katalog der Deutschen Nationalbibliothek).

Legături externe
 Prezența pe Internet a editurii Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen
 V&R unipress
 Vandenhoeck & Ruprecht SRL

Fondări în 1735
Edituri din Germania

Vandenhoeck & Ruprecht


La Asociación Internacional Wagner, también conocida como Sociedad Wagner, es una asociación de grupos de todo el mundo que promueve el interés y la investigación de las obras del compositor alemán Richard Wagner, recauda fondos para otorgar becas a jóvenes estudiantes de música, cantantes e instrumentistas, y apoya el Festival de Bayreuth, que tiene lugar cada año. También patrocina simposios, apoya concursos de canto para voces wagnerianas y premios para la dirección de escena y escenografía de las óperas de Wagner. La asociación se constituye como una organización sin ánimo de lucro.

Historia
La primera asociación Richard Wagner se puso en marcha en Mannheim (Alemania) en 1871, un año después del estreno de la ópera del compositor alemán La valquiria en Múnich. La primera asociación, idea del viejo amigo de Wagner, el editor musical Emil Heckel, consistía en un lugar simple concebido con carácter local para celebrar la música de Wagner. A raíz de las dificultades de Wagner para asegurar el interés en la suscripción pública para su futuro Festival de Bayreuth, Heckel sugirió al compositor que patrocinara asociaciones adicionales para ayudar a asegurar el sustento. Wagner acogió la idea con entusiasmo y, hacia 1872, las asociaciones ya se habían establecido en Viena, Berlín, Leipzig y Londres (esta última fundada por Edward Dannreuther).

El sueño de Wagner, tal como se describe en una carta escrita en 1882, era que en un principio su Festival de Bayreuth fuera de asistencia gratuita, aunque esto no fue posible debido a los altísimos costes para organizarlo y producirlo. Sin embargo, siguiendo los deseos de Wagner, las asociaciones reorientaron sus esfuerzos y comenzaron a hacer posible que los prometedores músicos talentosos pudieran asistir. El interés del público en respaldar suscripciones para fundar becas fue inicialmente tibio, pero a partir de 1919 hacia adelante, el número de asociaciones aumentó constantemente.

Hay más de 26.000 miembros en 150 asociaciones reapartidas por todo el mundo que pertenecen a la Asociación Internacional de Asociaciones Wagner. El número de grupos, bajo los auspicios de la organización, se ha ampliado considerablemente en la segunda mitad del siglo XX. Existen asociaciones españolas como las de Alicante, Madrid, Barcelona, Canarias,, así como en todo el mundo: Toronto, Nueva York, Reino Unido, Nueva Zelanda, norte de California, Israel, entre otros lugares.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial

Richard Wagner
Asociaciones
Organizaciones sin ánimo de lucro
Organizaciones culturales internacionales

Asociación Internacional Wagner


An Dactylorhiza gabretana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Alfred Fuchs, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Károly Rezsö Soó von Bere. An Dactylorhiza gabretana in nahilalakip ha genus nga Dactylorhiza, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dactylorhiza

Dactylorhiza gabretana


Kosciuszkofjall () er hæsta fjall á meginlandi Ástralíu, í 2.228 metra hæð yfir sjávarmáli. Það er staðsett í Snævi-fjöll í suðurhluta Nýja-Suður-Wales. Frumbyggjanafn þess er Kunama Namadgi.

Fjöll í Ástralíu

Kosciuszkofjall


Cep denizaltısı genellikle bir veya iki mürettebatı olan ve güvertesinde yatma yeri olmayan küçük bir denizaltıdır. Cep denizaltıları genellikle ana bir gemi tarafından taşınır bırakılır geri alınır ve yaşam üniteleri için destek alırlardı.

Hem askeri hem de sivil kullanım için üretimi yapılmıştır. Askeri tipleri hem yüzey gemileri hem denizaltı gibi çalışabilmektedir. Sivil amaçlı veya çatışma için kullanılmayan askeri cep denizaltıları suya dalarlarken yüzey gemileri ile birlikte çalışırlar.

Askeri kullanım — II. Dünya Savaşı

Japonya
Beş Ko-hyoteki sınıfı cep denizaltısı 1941 yılında Tip 97 Torpidoların kullanıldığı Pearl Harbor saldırısına katıldı. Bir tanesi limana girerken USS Ward tarafından vurularak batırıldı. Bu denizaltı NOAA Hawaii Denizaltı Araştırma Laborratuvarı (HURL)  tarafından Ağustos 2002 tarihinde tespit edildi.

Birleşik Devletler Donanma Enstitüsü'nün 1999'da yaptığı analizlerden cep denizaltısının USS West Virginia 'ya tam isabet kaydetmiş olabileceği açıklanmıştır. Bazı tarihçiler ise bunun mümkün olamayacağını söyler: Sadece bir denizaltı limana girebilmiş ve torpidolarını USS Curtiss ve USS Monaghan'a fırlatabilmiştir, Diğer denizaltı USS St. Louis'e limanı terkederken saldırmıştır, Diğer üç denizaltı (bir tanesi ele geçirilmiş, biri 1960 yılında bulunmuş diğeri 2003 yılında bulunmuştur) bulundukları zaman her iki torpidoları ile birliktedir. Bu durum fotoğraf yorumunun şüpheli olduğunu düşündürmektedir.

Fotoğraflar

Ülkeler

İngiltere
İngiliz Kraliyet Donanması bir takım cep denizaltıları kullanmıştır.

X Sınıfı
İlk grup (X sınıfı olarak bilinirler) Norveç'in kuzeyindeki Alman gemilerini vurmak için kullanıldı. Özel hedeflerinden birisi başarılı Tirpitz zırhlısı saldırısıdır. Üç mürettebatı ve her iki yanında birer tane deniz mayını bulunuyordu. Amaçları hedefin hemen altına zaman ayarı yapılmış mayını bırakmak ve uzaklaşmaktı

XE Sınıfı
Sonraki XE sınıfı Uzak Doğu'da saldırı ve özel harekâtlarda kullanıldı.

Welman Sınıfı
Büyük Britanya ayrıca tek kişilik muazzam bir başarısızlıkla sonuçlanan Welman sınıfı denizaltı geliştirmesi yapmıştır.
 Kraliyet Donanması Denizaltı Müzesi
 Patrick Dalzel-Job
 Tirpitz

Almanya
# Bu linkler 1/35 ölçeğindeki modellere aittir fakat zamanının ve sınıfının denizaltıları hakkında yararlı bilgiler vermektedir.

Molch
 Denizaltı hakkında bilgi
 Alman Molch Sınıfı Cep denizaltısı  #

Seehund
 Alman wiki sitesi
 Alman Seehund Cep denizaltısı  #

Japonya
 Ha-19 Tip A Cep denizaltısı
 Japon Cep denizaltıları

Cep denizaltıları

Cep denizaltısı


فرقة البانزر السابعة هي إحدى فرق البانزر الألمانية التي شاركت في معركة فرنسا بقيادة الجنرال إيرفن رومل والتي لقبت ب «فرقة الشبح» بسبب سرعتها واستقلاليتها في الحركة والتي كانت حتى القيادة العليا الألمانية تواجه صعوبات في تتبعها وتحديد مكانها، بعد الخدمة في فرنسا خدمت الفرقة بشكل أساسي في جبهة الشرق منهية ايامها بالدفاع عن ألمانيا واستسلامها للجيش البريطاني شمال غرب برلين من عام 1945.

فرقة البانزر السابعة في فرنسا

بنهاية الاجتياح الناجح الذي قامت به ألمانيا لبولندا سمح هتلر ل إيرفن رومل باختيار أي وحدة عسكرية يريد قيادتها ومع العلم بان رومل لم تكن لديه أي خبرة فعلية في معارك الدبابات أو الدروع فقد اختار فرقة البانزر وبالفعل في 15 فبراير من عام 1940 تسلم قيادة فرقة البانزر السابعة وخلال التحضيرات لعمليات الغزو أصبحت فرقة البانزر السابعة جزئا من فيلق البانزر الخامس عشر بقيادة الجنرال هوث.

فرقة الشبح تحت أمرة إرفين رومل

خلال الاجتياح الألماني لفرنسا تحركت فرقة البانزر السابعة بسرعة كبيره جدا قاطعة مسافات واسعة إذ حصلت على الاسم فرقة الشبح بالألماني: Gespensterdivision خلال ما يعرف ب معركة فرنسا لسرعتها وعدم معرفة مكان تواجدها حتى من قبل القيادة العليا الألمانية. كان طابع رومل هو «القيادة من الامام» حتى انه أحيانا كان يقطع الاتصال بالقيادة العليا عندما لا يريد لاحد ان يزعجه أو يشوش عليه حيث ان تصرفه هذا كان يدل على ثقه كبيرة بالنفس وفي تكتيكات ال بلتزكريج أو الحرب الخاطفة. بسبب نجاحاته وانه كان من المفضلين لدى هتلر منع عنه مضاعفات تصرفاته وعصيانه أحيانا إلا أن هذا لم يمنع الانتقادات التي وجهت له من قبل البعض على انه توجد صعوبه في الاتصال به أو تحديد مكانه. في رسالة إلى زوجته وصف رومل الحملة على فرنسا انها كالبرق: "a lightning Tour de France".

الجدول الزمني لفرقة البانزر السابعة في بلجيكا وفرنسا

 12 مايو 1940 وصلت فرقة البانزر السابعة دينانت
 13 مايو 1940 عبرت نهر الميز بعد قتال عنيف
 15 مايو 1940 وصلت فيليب فيل واستمرت غربا
 21 مايو 1940 وصلت أراس حيث اعترضها فوجين من الدبابات البريطانية إلا أن تقدم الفوجين توقف خوفا من نيران المدفعية المضادة للدبابات
 5 يونيو 1940 تمركزت قرب أبيفيل
 8 يونيو 1940 وصلت إلى ضواحي مدينة روان
 10 يونيو 1940 وصلت القناة الإنكليزية غرب دييب
 17 يونيو 1940 وصلت ضواحي شيربوور الجنوبية
 19 يونيو 1940 ثكنة شيربوور العسكرية تستلم لرومل
 25 يونيو 1940 انتهاء العمليات القتالية لفرقة البانزر السابعة في فرنسا

نظام/تركيب فرقة البانزر السابعة 1940

 فوج البانزر ال25
 الكتيبة الأولى
 الكتيبة الثانية
 كتيبة البانزر ال66
 كتيبة الدراجات النارية ال7
 فوج المشاة ال6
 الكتيبة الأولى
 الكتيبة الثانية
 فوج المشاة ال7
 الكتيبة الأولى
 الكتيبة الثانية
 كتيبة الاستطلاع ال37
 فوج المدفعية ال78
 الكتيبة الأولى
 الكتيبة الثانية
 كتيبة الهندسة القتالية ال58
 كتيبة مضادات الدروع ال42

مصادر

وصلات خارجية
 http://www.achtungpanzer.com/gen1.htm Achtung Panzer
 https://web.archive.org/20021011062020/members.aol.com/kmitch87/rommel.htm

الحرب العالمية الثانية
انحلالات سنة 1945 في ألمانيا
تأسيسات سنة 1939 في ألمانيا
فرق البانزر الألمانية
وحدات وتشكيلات عسكرية أسست في 1939
وحدات وتشكيلات عسكرية انحلت في 1945

فرقة البانزر السابعة (فيرماخت)


The Battle of Maxen (20 November 1759) was a battle at Maxen, in the Electorate of Saxony during the Third Silesian War (part of the Seven Years' War). It resulted in surrender of a Prussian corps.

The Prussian corps of 14,000 men, commanded by Friedrich August von Finck (one of Frederick the Great's generals), was sent to threaten lines of communication between the Austrian army at Dresden and Bohemia. Field Marshal Count Daun attacked and defeated Finck's isolated corps on 20 November 1759 with his army of 40,000 men. The next day (21 November) Finck decided to surrender.

Background
After the victories obtained in previous years, 1759 saw a succession of serious failures for the forces of the Kingdom of Prussia, engaged in a relentless struggle against a vast coalition of enemies including the Habsburg monarchy, the Holy Roman Empire, the Kingdom of France, the Russian Empire and Sweden. Due to the wear and tear of his forces, King Frederick II of Prussia had had to renounce the strategy, by now becoming habitual, of anticipating the movements of his opponents by launching offensives in the direction of the territories occupied by the enemy to instead take a more defensive conduct, aimed at in particular to prevent the gathering into a single mass of the Austrian and Russian armies; the monarch's action had not had a positive outcome: defeat of the Prussian army of General Carl Heinrich von Wedel in the Battle of Kay on 23 July 1759, the Russian forces of General Pyotr Saltykov had reunited with the Austrian units of Marshal Ernst Gideon von Laudon in Silesia and the following 12 August had inflicted a catastrophic defeat on Frederick II himself in the Battle of Kunersdorf.

The defeat at Kunersdorf left the Prussian army half-destroyed and the way to Berlin open, but the allies did not know how to take advantage of it: the Russians had suffered heavy losses and, after a series of unsuccessful maneuvers, Saltykov brought his forces back to the quarters set up in Poland leaving the Austrians of Laudon alone, who eventually also withdrew from Silesia. While the Austro-Russians faced Frederick in Silesia, a second Austrian army under the command of Marshal Leopold Josef Graf Daun had operated in the lands of the Electorate of Saxony, occupied by the Prussians since the start of the war, against the forces under the command of Prince Henry of Prussia; the Austrians had initially gained ground by even occupying the Saxon capital, Dresden, on 6 September, but on 25 September Prince Henry had obtained a victory against an Austrian detachment in the Battle of Hoyerswerda: with lines of communication with Bohemia threatened, Daun had to order a retreat to the south while continuing to maintain possession of Dresden.

Having confirmed that the Russians had withdrawn from Silesia, Frederick had returned the forces to his orders in Saxony in support of his brother with whom he was reunited on 13 November; the Saxon lands were an important source of supplies and recruits for the Prussians, and despite the advanced season Frederick decided to continue the war operations in order to drive Daun back to Bohemia and regain control of Dresden. To induce the Austrians to abandon the Saxon capital, on November 15 Frederick made the decision to detach the body of General Friedrich August von Finck from the main army, sending him to infiltrate the rear of Daun to threaten the lines of communication; the move, however, inevitably ended up isolating Finck's troops within the much larger Austrian forces, inviting Daun to attack him.

Battle

On November 19, Finck's forces, amounted to about 14,000 men, had reached the village of Maxen, located in a small valley of the Ore Mountains (Erzgebirge); The forces of Daun, on the other hand, had reached, protected by the fog, the town of Dippoldiswalde south-west of Maxen, with other Austrian troops under General Anton Joseph von Brentano-Cimaroli attested further north between Wittgendorf and Tronitz and some departments of the Imperial Reichsarmee guarding Dohna to the northeast. While Daun had his troops, numbering about 32,000 men, camp for the night, Finck stood in a defensive position in the hills around Maxen.

On the morning of November 20, the Austrians from Daun set off from Dippoldiswalde divided into four columns heading towards Maxen, while the forces of Brentano also moved south to converge on the town; the ground, frozen and covered by a first splash of snow, made it difficult for the cavalry and artillery to move around. Daun's vanguard hired the first Prussian pickets near the village of Rheinhadrtsgrimma, who, at Finck's instructions, withdrew from the village; the Austrian grenadiers then climbed the hills behind the town, allowing their artillery to take up a position to beat the left side of the Prussian lineup. Starting at 11:00 an intense cannonade developed on both sides for the next 45 minutes, until Daun ordered the advance to be resumed: five battalions of Austrian grenadiers led the attack on the hills in front of the towns of Wittgensdorf and Maxen, routing the Prussian battalions that held them and pushing up to enter Maxen itself. The entire left wing of the Prussians was therefore isolated from the right wing and had to turn north towards the village of Schmorsdorf.

Meanwhile, the Austrian body of Brentano had lined up to face the right wing of the Prussians, coming to circumvent the enemy line; Finck tried to stop him by launching a formation of cuirassiers in a counterattack, but the Prussian cavalry ran into too difficult terrain and their charge was easily repelled by the Austrian infantry. Finck tried to rally his confused units near Schmorsdorf, while Daun reconnected with Brentano's troops on the left; the Austrians then launched a general attack that routed the Prussian infantry, which left several flags and cannons in the hands of the enemy as well as many prisoners. The Prussian cavalry attempted to counterattack, but was in turn charged by a regiment of Austrian dragoons which routed it. Finck led what was left of his forces to rejoin the contingent of detached General Wunsch to face the Reichsarmee troops at Dohna; the Prussians were now completely surrounded, while the Austrians, firmly established on the hills they had conquered, received supplies and reinforcements of fresh troops during the night. Finck planned for the next day, November 21, an attempt to break the encirclement by launching an attack from Schmorsdorf, but his infantry was now decimated, and finally the Prussian commander decided to request for a surrender to the Austrians while his cavalry, under the command of Wunsch, tried to escape from the battlefield by passing through the lines of the imperial troops. Daun accepted the Prussian surrender, but insisted that it also be extended to the cavalry of Wunsch which Finck claimed to be a separate corps from his command; informed that Wunsch had failed to find an escape route for his cuirassiers, Finck was eventually persuaded to sign the capitulation on behalf of his entire force.

Consequences
Finck's entire Prussian force was lost in the battle, leaving 3,000 dead and wounded on the ground as well as 11,000 prisoners of war; the booty fallen into the hands of the Austrians also included 71 artillery pieces, 96 flags and 44 ammunition wagons. The success cost Daun's forces only 934 casualties including dead and wounded. The defeat at Maxen was another blow to the decimated ranks of the Prussian army, and infuriated Frederick to such an extent that General Finck was court-martialed and sentenced to two years in prison after the war. However, Daun decided not to exploit the success in the slightest to attempt offensive maneuvers and retired to his winter quarters near Dresden, marking the conclusion of the war operations for 1759.

References

Bibliography
 Rickard, J., 5 November 2000, Battle of Maxen, 20 November 1759, http://www.historyofwar.org/articles/battles_maxen.html

External links

Battle of Maxen
Battles of the Seven Years' War
Battles involving Prussia
Battles involving Austria
1759 in the Holy Roman Empire
18th century in Saxony
Battles in Saxony
Battles of the Silesian Wars

Battle of Maxen


Poučak Mirskog, matematički poučak iz teorije skupova Nosi ime po matematičaru Leonu Mirskom.

Imamo

 konačan parcijalno uređen skup
  elemenata maksimalnog lanca

Tada postoji

particija od  u točno  antilanaca

Izvori

Teorija skupova
Poučci

Poučak Mirskog


Der World Badminton Grand Prix 2001 war die 19. Auflage des World Badminton Grand Prix.

Die Sieger
{| class="wikitable" style="font-size:90%;"
! Veranstaltung
! Herreneinzel
! Dameneinzel
! Herrendoppel
! Damendoppel
! Mixed
|-
|Korea Open
| Peter Gade
| Camilla Martin
| Ha Tae-kwon   Kim Dong-moon
| Huang Nanyan   Yang Wei
| Kim Dong-moon   Ra Kyung-min
|-
| All England
|  Pullela Gopichand
|  Gong Zhichao
|  Tony Gunawan   Halim Haryanto
| Gao Ling   Huang Sui
|  Zhang Jun   Gao Ling
|-
|Swiss Open
| Roslin Hashim
| Pi Hongyan
| Michael Søgaard  Jim Laugesen
| Ra Kyung-min  Lee Kyung-won
| Jens Eriksen  Mette Schjoldager
|-
|Japan Open
| Roslin Hashim
| Zhou Mi
| Candra Wijaya   Sigit Budiarto
| Gao Ling   Huang Sui
| Bambang Suprianto   Minarti Timur
|-
|Malaysia Open
| Ong Ewe Hock
| Gong Ruina
| Candra Wijaya   Sigit Budiarto
| Huang Nanyan   Yang Wei
| Bambang Suprianto   Emma Ermawati
|-
|Indonesia Open
| Marleve Mainaky
| Ellen Angelina
| Candra Wijaya   Sigit Budiarto
| Deyana Lomban   Vita Marissa
| Tri Kusharyanto   Emma Ermawati
|-
|Singapur Open
| Taufik Hidayat
| Zhang Ning
| Tony Gunawan   Halim Haryanto
| Zhang Jiewen   Wei Yili
| Jens Eriksen   Mette Schjoldager
|-
|US Open
| Lee Hyun-il
| Ra Kyung-min
| Kang Kyung-jin   Park Young-duk
| Kim Kyeung-ran   Ra Kyung-min
| Mathias Boe   Majken Vange
|-
|China Open
| Xia Xuanze
| Zhou Mi
| Zhang Wei   Zhang Jun
| Zhang Jiewen   Wei Yili
| Liu Yong   Chen Lin
|-
|Hong Kong Open
| Shon Seung-mo
| Sujitra Ekmongkolpaisarn
| Lee Dong-soo   Yoo Yong-sung
| Liu Zhen   Xiao Luxi
| Kim Dong-moon   Ra Kyung-min
|-
| German Open
|  Kenneth Jonassen
|  Pi Hongyan
|  Michael Søgaard Jim Laugesen
|  Rikke Olsen Helene Kirkegaard
|  Michael Søgaard Rikke Olsen
|-
|Dutch Open
| Lee Tsuen Seng
| Mia Audina
| Jon Holst-Christensen   Jesper Larsen
| Anastasia Russkikh   Xu Huaiwen
| Gail Emms   Nathan Robertson
|-
| Denmark Open
|  Bao Chunlai
| Camilla Martin
|  Martin Lundgaard Hansen   Lars Paaske
|  Helene Kirkegaard   Rikke Olsen
|  Tri Kusharyanto   Emma Ermawati
|-
|Thailand Open
| Yong Hock Kin
| Tracey Hallam
| Sigit Budiarto   Luluk Hadiyanto
| Eny Erlangga   Jo Novita
| Candra Wijaya   Jo Novita
|}

Referenzen
 tournamentsoftware.com

2001

World Badminton Grand Prix 2001


Naši dani (album Grupe 220), hrvatski glazbeni album
 Naši dani – priča o hrvatskom rocku, hrvatski dokumentarni serijal

Naši dani


Karl August Scheffler, depuis 1861 von Scheffler, (né le  à Bromberg et mort le  à Altenbourg) est un général d'infanterie prussien.

Biographie

Origine
Il est le fils de Johann Karl Gottfried Scheffler (1774-1851) et de son épouse Amalie Christiane, née Kupfender (1790-1853). Son père est enseignant à l'école élémentaire de Bromberg.

Carrière militaire
Scheffler étudie au lycée de sa ville natale et intègre comme fusilier à l'âge de 17 ans le  de l'armée prussienne. Il y est promu le 23 septembre 1838 sous-lieutenant. Du  1843 au 31 décembre 1847, il agit comme Adjudant du bataillon de fusiliers, puis travaille comme adjudant régimentaire. À ce titre, Scheffler participe à la répression des troubles près de Xions lors du grand soulèvement polonais en 1848 et reçoit l'Ordre de l'Aigle rouge de  classe avec des épées. En tant que premier-lieutenant, il est commandé le 18 avril 1850 à la garnison de la forteresse de Mayence. Il y est promu capitaine le 14 juin 1853 et est affecté comme adjudant de la Kommandantur de Mayence de mi-juin 1853 à mi-octobre 1854. Il est ensuite affecté au poste d'adjudant du gouvernorat de Mayence. le  septembre 1856, Scheffler retourne dans son régiment d'origine pour prendre en charge la 1re compagnie à Breslau. Avec sa promotion au grade de major, il devient le 19 mai 1859 commandant du  du  de Landwehr à Stettin. Le 8 mai 1860, il fut nommé chef de bataillon du  d'infanterie combiné. Peu de temps après, le  d'infanterie est formé, dans lequel Scheffler commande le  bataillon. Il est ensuite affecté, à partir du 22 juin 1861, au commandement du  de chasseurs à pied à Braunsberg.

Le roi Guillaume  élève Scheffler le 11 novembre 1861 dans la noblesse prussienne héréditaire.

Le 25 juin 1864, il devient lieutenant-colonel et le 31 décembre 1864 reçoit la croix de chevalier de l'Ordre de la Maison Royale de Hohenzollern. À l'occasion de la guerre contre l'Autriche, Scheffler reçoit le 14 juin 1866, pour la durée de la relation mobile, le commandement du  de grenadiers. Au cours de la bataille de Nachod, il est blessé par balle dans le bras supérieur droit, mais est resté avec ses troupes. Scheffler combat ensuite à Schweinschädel et Sadowa. Après la fin de la guerre, il est nommé le 17 septembre 1866 commandant du régiment. En cette qualité, Scheffler est promu colonel le 20 septembre 1866 et est décoré de l'Ordre de la Couronne de 2e classe avec épées. Le 9 janvier 1868, il est muté à Altenbourg et nommé commandant du  d'infanterie. Au début de la guerre contre la France, Scheffler commande la  d'infanterie pendant toute la durée de la relation mobile. Il dirige la grande unité dans les batailles de Beaumont, Sedan et au siège de Paris.

Décoré des deux classes de la croix de fer, Scheffler est promu major général le jour de la  et est nommé commandant de brigade le 3 juin 1871. Le 18 mai 1876, Scheffler est transféré à Fribourg-en-Brisgau et est nommé commandant du  d'infanterie. Il reçoit l'Ordre de l'Aigle Rouge de première classe avec feuilles de chêne et épées sur l'anneau le 10 décembre 1881 et est mis à disposition avec la pension légale. Après son départ, il reçoit le 12 décembre 1882, le caractère de General der Infanterie. Guillaume II lui rend hommage le 4 mai 1890 en appelant Scheffler à la suite du 96e régiment d'infanterie.

Famille
Scheffler se marie le 28 décembre 1846 à Bromberg avec Manon Philippine Roquette (1827-1894). Le mariage donne trois fils - dont l'historien de l'art  (1852-1925) - et trois filles.

Bibliographie
 Kurt von Priesdorff: Soldatisches Führertum. Band 8, Hanseatische Verlagsanstalt Hamburg, o. O. [Hamburg], o. J. [1941], DNB 367632837, S. 413–414, Nr. 2673.

Liens externes

 Entrée de Scheffler, Karl August dans la bibliothèque numérique allemande

Notes et références

Général prussien d'infanterie
Personnalité de la guerre austro-prussienne
Militaire allemand de la guerre franco-allemande de 1870-1871
Personnalité de la franc-maçonnerie allemande
Chevalier de l'ordre de Hohenzollern
Chevalier de 2e classe de l'ordre de la Couronne (Prusse)
Récipiendaire de l'ordre de l'Aigle rouge de 1re classe
Naissance en avril 1820
Naissance à Bromberg
Naissance dans la province de Silésie
Décès en avril 1898
Décès à Altenbourg
Décès dans le duché de Saxe-Altenbourg
Décès à 78 ans

Karl von Scheffler


Aimée Sommerfelt eller Nicoline Aimée Sommerfelt (født 2. april 1892, død 7. august 1975) var en norsk forfatter af børnebøger og oversætter.

Sommerfelt blev født i Kristiania, norge, datter af Henrik Arnold Thaulow Dedichen (1863-1935) og Antoinette (Toinon) Pauline Marie Nyblin (1861-1941). Faren var en kendt psykiater af slægten Dedichen og Thaulow. Efter at vokse op på Trosterud i Oslo og sine uddannelse til oversætter i Paris, blev Aimée i 1919 gift med sprogprofessor Alf Sommerfelt (1892-1965).

Aimée Sommerfelt debuterede i 1934 og blev kendt for en række børnebøger. I ungdomsromanen Lisbeth fra 1941 er den handling, der tilføjede, at Krigen med Sverige 1808-1809 med en camoufleret underliggende tema om besættelse og modstand. Ung front fra 1945 blev rost for at give et realistisk billede af de unge i krigstid. Flere af hendes bøger fra 1950'erne og 1960'erne beskæftiger sig med diskrimination, u-lands- og solidaritetsproblematik. Især Vejen til Agra fra 1959 blev populær, også uden for Norge. I 1970'erne var hun den første norske forfatter, der skrev en børnebog om de nye indvandrere. Hun skrev også en masse om piger, der var anderledes, og som tør at komme op og ud frem her i verden. Ikke mindst skrev hun spændende bøger, at det var let for publikum at leve i.

Sommerfelt blev populær i Barnetimen for de mindste i radioen. Hendes bøger er blevet oversat til 27 sprog. Sommerfelt blev belønnet med Kultur og kirkedepartementets litteraturpris for børn og unge på hele seks gange. Hun har også modtaget flere udenlandske priser.

Bibliografi (ikke komplet)
 Stopp tyven!  (1934)
 ire detektiver arbeider med saken, (1935)
 Trulte (1936)
 Trulte i toppform (1938)
 Stop tyven (1938)
 16 år (1939)
 Lisbeth (1941)
 Ung front (1945). Om krigen år.
 Annabeth (1948)
 Miriam (1950). Om en jødefamilie.
 Bare en jentunge?  (1952). Ung pige i Kristiania vil til teatret.
 Morten og Monika (1954)
 Veien til Agra (1959). Bror og søster, der søger hjælp til at blive raske. Gav Dammprisens ekstrapris i 1959
 Den hvite bungalowen  (1962)
 Pablo og de andre (1964). Fra Sydamerika.
 Bogen af Petter og Ram (1970)
 Bogen om Manuel (1971)
 Den farlige natten (1971). Indvandre fra Italien møder kysten af Norge. Gav Dammprisen 1971.
 Bogen om Tavi og Marik (1972)
 Etterlyst (1973)
 Reisen til ingensteder (1974). Om sigøjnerne
 Se også digitaliserede udgaver af hendes bøger på det nationale Bibliotek

Priser (ikke komplet)
 Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur (2. præmie) 1950, Miriam
 Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur (2. præmie) i 1952, for Bare en jentunge?
 Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur (1. præmie) 1959, for Veien til Agra
 Josette Frank Award 1961, for Veien til Agra
 Jane Addams Children's Book Award 1962, Veien til Agra
 A Horn Book Fanfare Best Book fra 1962, Veien til Agra
 Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur (2. præmie) 1964, Pablo og de andre
 Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur (3. præmie) 1971, for Den farlige natten
 Kultur- og kirkedepartementets litteraturpris for barne- og ungdomslitteratur (2. præmie) 1974, for Rejsen til ingensteder

Noter

Kilder
 Artikelen er oversat fra den norsksprogede Wikipedia

Børnebogsforfattere fra Norge
Personer fra Trondheim

Aimée Sommerfelt