Die Dunkle Triade oder auch Dunkler Dreiklang (englisch Dark Triad) bezeichnet die Persönlichkeitsmerkmale von Narzissmus, Machiavellismus und subklinischer Psychopathie (also Soziopathie) und ihre Zusammenhänge. Das Konzept wurde von den kanadischen Psychologen Delroy L. Paulhus und Kevin M. Williams im Jahr 2002 geprägt.
Die drei Merkmale werden unterschiedlich und unabhängig voneinander konzeptionalisiert; obwohl es empirische Hinweise auf eine Überlappung gibt. Sie sind mit einem gefühllos-manipulativen interpersonellen Stil verbunden.

Ausprägungen dieser Merkmale wird vor allem in der Personalpsychologie bei der Auswahl und Bewertung von Führungskräften eine besondere Bedeutung zugemessen. Zum einen gelten diese "dunklen Eigenschaften" der Menschen in der Gesellschaft als unerwünscht, zum anderen scheinen sie in komplexeren Beziehungen zum Berufserfolg zu stehen. Ebenfalls werden sie bei Männern von vielen Frauen als sexuell anziehend empfunden. Die Forschung erfolgt sowohl dimensional (die drei Merkmale können bei einer Person gemeinsam und in bestimmten Kombinationen auftreten und sind unterschiedlich ausgeprägt) als auch typologisch (es werden Personen abgrenzbare Typen zugeordnet). Es geht bei diesem Konstrukt um die subklinischen Formen der Persönlichkeitstypen, also um Persönlichkeitseigenschaften von Menschen, mit denen wir alltäglich verkehren. Es sind "normale" Eigenschaften, nicht klinisch relevante.

Die drei Persönlichkeitstypen
Die drei Typen unterscheiden sich vor allem in ihren Strategien und Motiven.

Der Narzisst (hier insbesondere als Grandioser Narzissmus) lässt sich in folgendem Satz beschreiben "Die anderen sind dazu da, um mich zu bewundern." Dieser Persönlichkeitstyp der Dunklen Triade hält sich für etwas Besseres und zeichnet sich vor allem durch Selbstüberhöhung aus. Er ist der Meinung, dass ihm Ruhm zusteht.

Der Machiavellist in einem Satz: "Der Zweck heiligt die Mittel".
Personen dieses Typus legen einen manipulativen Verhaltensstil an den Tag. Um seine Ziele zu erreichen, gibt es für den Machiavellisten keine Grenzen. Wenn er mit anderen Menschen zu tun hat, sieht er vor allem ihre Nützlichkeit zur Erreichung seiner Ziele. Er gilt als heuchlerisch, unehrlich, opportunistisch, promisk und extravertiert. Der Machiavellist hat einen Mangel an Empathie. Der Machiavellist verfolgt rational und kalkulierend seine Ziele, ohne auf andere Rücksicht zu nehmen. Er weiß, was gesellschaftlich als "gut" angesehen wird, verhält sich aber nur so, wenn es ihm persönlich zum Erfolg verhilft. Im Vergleich zum Narzissten ist der Machiavellist realistischer bezüglich seiner Person. Männer sind häufiger Machiavellisten als Frauen.

Der Psychopath in einem Satz: "Der andere als Objekt". Er zeichnet sich durch seine rücksichtslosen Verhaltensweisen aus. Im Unterschied zu den anderen beiden Persönlichkeitstypen kommt bei ihm hinzu, dass er keine Angst vor Konsequenzen hat, was ihn kaltblütig werden lässt. Personen dieses Persönlichkeitstyps besitzen eine höhere Wahrscheinlichkeit Straftaten zu begehen. Sein Charakter zeichnet sich vor allem durch hohe Impulsivität und geringe Empathie aus.

Eine Conclusio aus allen dreien ergibt, dass sie alle egoistisch sind und ihr eigenes Wohl über das der anderen erheben. Die drei Typen unterscheiden sich vor allem in ihrer Motivation. Dem Narzissten geht es um Bewunderung, der Machiavellist will seine Ziele erreichen und dem Psychopathen geht es um die Handlung selbst.

Es gibt sowohl Hinweise dafür, dass die Eigenschaften der Dunklen Triade eine Fehlanpassung an die Gesellschaft darstellen, als auch Vermutungen, dass diese Eigenschaften adaptiv, also vorteilhaft sind.

Machiavellisten können bereits in der Kindheit keine Empathie empfinden und Verhaltensstörungen zeigen.

Antisoziales Verhalten wird vor allem durch Psychopathie vorhergesagt. Narzissmus und Psychopathie gehen mit höheren Werten in Impulsivität und Risikoverhalten einher. Hohe Werte in der Dunklen Triade hängen mit antisozialen Tendenzen wie u. a. Unehrlichkeit, Aggressivität und Gewaltbereitschaft zusammen.

Trotzdem bestehen die Eigenschaften der Dunklen Triade bereits über einen langen Zeitraum und über viele Nationen hinweg, weshalb man sich die Frage stellen muss, ob diese Eigenschaften womöglich auch adaptiv sind. Diese Perspektive nehmen vor allem Evolutionspsychologen ein. Sie betrachten die Eigenschaften als ökologische Nische, die die Personen wählen, um sich der Umwelt anzupassen und Erfolg zu haben. Evolutionspsychologen gehen davon aus, dass auch unerwünschte Verhaltensweisen adaptiv sein können. Die Machiavellisten zum Beispiel haben eine erfolgreiche Strategie entwickelt, sodass sie manipulieren können, um ihre Ziele zu verwirklichen, ohne oft dabei erwischt zu werden. Die Menschen mit Eigenschaften der Dunklen Triade sind zwar unerwünscht, können aber in bestimmten Lebensbereichen sehr erfolgreich sein, wie zum Beispiel in manchen Karrierelaufbahnen oder im sexuellen Leben. Es besteht folglich eine Verbindung zwischen der Dunklen Triade und Eigenschaften wie resilientem Selbstwert, emotionaler Stabilität und sexuellem Erfolg.

Dunkle Tetrade
In der Psychologie wurde nach der Dunklen Triade als Begriffsableitung zur weiteren Differenzierung auch der Begriff Dunkle Tetrade eingeführt, der neben dem Narzissmus, Machiavellismus und der Psychopathie auch den Sadismus umfasst, und deren vier Bestandteile hoch miteinander korrelieren und zusammen eine destruktive und ausbeuterische Persönlichkeitsstrategie bilden.

Siehe auch
 Hybristophilie

Publikationen
 Heidrun Schüler-Lubienetzki, Ulf Lubienetzki: Schwierige Menschen am Arbeitsplatz. Springer, Berlin 2015, ISBN 978-3-662-46441-0, S. 31 ff (2., erweiterte Auflage, Berlin 2017, ISBN 978-3-662-50454-3).
 DARK TRIAD (DIE DUNKLE TRIADE DER PERSÖNLICHKEIT). Auf: psychologie.uni-graz.at; zuletzt abgerufen am 1. Oktober 2016.
 Fanny Jiménez: Warum radikal rücksichtlose Menschen weiter kommen. Auf: WELT.de Stand: 7. Dezember 2015; zuletzt abgerufen am 1. Oktober 2016.
 Lutz Becker: Die dunkle Triade der Macht. Auf: harvardbusinessmanager.de vom 1. Juli 2011; zuletzt abgerufen am 1. Oktober 2016.
 Sandra Kruse: Die Dunkle Triade im Dienstleistungskontext: Einfluss auf die Emotionsarbeit und Konsequenzen für den Angestellten. Springer Gabler, Wiesbaden 2016, ISBN 978-3-658-12109-9 (zugleich Masterarbeit Friedrich-Schiller-Universität Jena, Jena 2016, Verlagsseite zur Autorin Sandra Kruse).
 Mörzinger Daniela: Die Entwicklung eines impliziten Verfahrens zur Erfassung der Dunklen Tetrade. Wien 2012, (Diplomarbeit Universität Wien, Fakultät für Psychologie, 2012, grafische Darstellungen abstract).
 Christina Sagioglou: Hostility: Sensory Triggers, Corresponding Taste Preferences, and its Perseverance in Evaluations of Scientific Misconduct. Innsbruck 2015,  (Dissertation Universität Innsbruck 2015, englisch).

Einzelnachweise

Differentielle und Persönlichkeitspsychologie
Sozialpsychologie

Dunkle Triade


Assassin's Creed Odyssey este un joc video de genul RPG de acțiune lansat în 2018, dezvoltat de Ubisoft Quebec și publicat de Ubisoft. Este a unsprezecea intrare din ramura principală, a douăzecea, per total, din seria Assassin's Creed și succesorul jocului Assassin's Creed Origins din 2017. Cu o intrigă ce se petrece în anul 431 î.Hr, jocul prezintă o istorie ficțională a războiului peloponesiac dintre Atena și Sparta. Jucătorii controlează un mercenar masculin sau feminin ( misthios) ce luptă de ambele tabere în timp ce încearcă să își salveze familia și să descopere un cult malefic.

Jocul a fost lansat internațional pentru Microsoft Windows, PlayStation 4, Xbox One și (exclusiv în Japonia) pentru Nintendo Switch pe 5 octombrie 2018, iar o versiune pentru Google Stadia a fost lansată ulterior în 2019. A fost lăudat pentru sistemul open world, grafică, lupte, poveste și personaje, dar a fost criticat pentru repetitivitate, microtranzacții și pentru că s-a simțit suprasaturat.

Gameplay
Assassin's Creed Odyssey empatizează cu elementele de role-playing mai mult decât jocurile anterioare din serie. Jocul conține opțiuni de dialog, misiuni branșate și deznodăminte multiple. Jucătorul poate alege sexul protagonistului, preluând rolul lui Alexios sau al Kassandrei. Jocul conține un sistem de notorietate, în care mercenarii îl urmăresc pe jucător dacă acesta a comis fărădelegi, precum crime sau furturi.

Jucătorul-personaj, Alexios sau Kassandra, este un mercenar și descendent al regelui spartan Leonidas I. Aceștia îi moștenesc sulița ruptă, care este transformată într-o lamă ce îi acordă jucătorului abilități speciale în luptă. Jocul folosește un sistem tip arbore de abilități ce îi permite jucătorului să deblocheze noi abilități. Cele trei ramuri ale arborelui sunt "hunter-vânătorul", care îmbunătățesc tragerea cu arcul a jucătorului, "warrior-războinicul", care se concentrează pe lupta corp-la-corp și  "assassin", care se focusează pe stealth. Acesta înlocuiește sistemul disponibil în Origins, care îi acorda jucătorului o serie de abilități pasive.

Sistemul de luptă hitbox introdus în Origins se întoarce și este extins pentru a-i permite jucătorului accesul la diferite abilități speciale atunci când bara de abilități este plină. Aceste abilități includ o "ploaie" de săgeți și o lovitură puternică de picior ce îi va dezechilibra pe inamici, și sunt similiare cu mecanica "Overpower" introdusă în Origins, care îi permitea jucătorului să utilizeze în luptă o mișcare care să-l doboare complet pe inamic. Jocul conține și un sistem de echipament în care fiecare armură purtată de jucător are diferite statistici și furnizează o gamă de avantaje. Acestea pot fi echipate și îmbunătățite individual.

Assassin's Creed Odyssey reintroduce luptele navale, jucătorul având acces la nave de război din perioada Antichității pentru a explora Marea Egee. Conflictul dintre Atena și Sparta este reprezentat printr-un "Sistem de război" ce îi permite jucătorului să accepte contracte de la mercenari și să participe în diferite bătălii la scară largă împotriva facțiunilor ostile. Sistemul de război poate schimba influența unei facțiuni dintr-o regiune.

Jucătorul poate dezvolta relații romantice cu NPC-uri de ambele sexe, indiferent de sexul personajului ales. Regizorul creativ Jonathan Dumont a spus că "de vreme ce povestea este influențată de alegeri, nu vom forța jucătorii să se angajeze în relații romantice cu care nu s-ar simți confortabil (...) Cred că acest lucru le va permite tuturor să construiască o relație pe care și-o doresc, iar asta simt că respectă dorința și stilul de joc al fiecăruia." Jucătorii și criticii au apreciat includerea opțiunilor de relații queer. Cu toate acestea, mulți au reacționat negativ atunci când povestea din DLC-ul Legacy of the First Blade îl forțează pe jucătorul-personaj să intre într-o relație și să aibă un copil cu o persoană de sex opus, considerând că această decizie a invalidat identitatea personajului și aspectele de roleplaying pe care Ubisoft le-a prezentat anterior. Ubisoft a răspuns că "dorim să acordăm jucătorilor alegerea în Odyssey oricând este posibil și ne cerem scuze celor surprinși de evenimentele din acest episod". Ulterior, Ubisoft a anunțat că romanța forțată va fi eliminată printr-un patch și o secvență modificată. Cu toate acestea, modificarea îl face pe jucător doar să îi spună copilului că a făcut ceea ce a făcut pentru moștenirea familiei - copilul rămâne obligatoriu.

Povestea

Cadrul
Acțiunea jocului are loc în anul 431 î.Hr, cu patru sute de ani înainte de evenimentele din Assassin's Creed Origins. Prezintă o istorie ficțională secretă a războiului peloponesiac, care s-a disputat între orașele-stat ale Greciei. Jucătorul preia rolul unui mercenar și poate lupta pentru Liga de la Delos, condusă de Atena, sau pentru Liga peloponesiacă, condusă de Sparta. Povestea principală a jocului îl prezintă pe jucător în încercarea de a-și regăsi familia destrămată, după ce, la comanda oracolului din Sparta, el și fratele său au fost aruncați de pe o stâncă atunci când erau mici și au fost lăsați să moară. Misiunile secundare urmăresc distrugerea unui cult malefic din lumea greacă și descoperirea unor artefacte și monștri de pe Atlantida.

Similar jocurilor anterioare din serie, Odyssey conține și o ramură narativă ce se petrece în prezent și o urmărește pe Layla Hassan, personaj introdus în Assassin's Creed Origins.

Jocul conține diferite personaje istorice cu care protagonistul se poate întâlni și angaja în discuții, printre care Alcibiade, Archidamos al II-lea, Aristofan, Aspasia, Brasidas, Euripide, Kleon, Democrit, Herodot, Hippocrate, Pausanias, Pericle, Phidias, Policlet, Praxilla, Pitagora, Socrate, Sofocle și Thespis. Jocul include și locații istorice sau mitice din Grecia Antică, precum vechea Agoră din Atena, Cefalonia, Itaca, Odeonul din Atena, pădurea de stejari din Foloi, statuia lui Zeus din Olympia, Naxos, Lesbos, Atena antică, Argolida antică, Pnyx, Focida, Macedonia și Mesara, iar jucătorul se poate luptă cu creaturi faimoase din mitologia greacă precum Medusa, Ciclopi și Minotaurul.

Intriga

În timpul bătăliei de la Termopile, regele Leonidas conduce armata spartană împotriva ofensivei persane. Bătălia este câștigată, dar Leonidas află de la un soldat inamic capturat de existența unei cărări în munte, comunicată armatei persane ce va urma să îi înconjoare pe spartani până dimineața. Cu toate acestea, Leonidas reușește să blocheze avansarea persanilor.

În prezent, Layla Hassan recuperează Sulița lui Leonidas și extrage ADN-ul a două persoane, frații Kassandra și Alexios. Cu ajutorul Asasinilor, Layla îi alege pe unul dintre frați ("Misthios-Mercenarul") și activează Animusul pentru a localiza Sceptrul lui Hermes.

Mercenarul începe ca și copil spartan, crescut de părinții săi, Nikolaos și Myrrine, și moștenește Sulița lui Leonidas de la Myrrine, ea fiind descendentă a lui Leonidas. Cu toate acestea, într-o zi, Mercenarul și fratele său sunt aruncați de pe o stâncă, în urma unei profeții a unui oracol, Mercenarul fiind aruncat de însuși Nikolaos. Mercenarul supraviețuiește căderii și fuge pe insula Cefalonia, acolo unde primește misiuni dubioase, până la începerea războiului peloponesiac.

Mercenarul este abordat de un om înstărit pe nume Elpenor, care îl angajează să îl asasineze pe "Lupul din Sparta". Ulterior, Mercenarul descoperă că Lupul este însuși Nikolaos și îl confruntă. Nikolaos regretă ce a făcut, dar spune că a făcut-o pentru binele Spartei. Mercenarul are alegerea de a-l executa sau cruța pe Nikolaos și află că Nikolaos este, de fapt, tatăl vitreg al său și că Myrrine este în pericol. Mercenarul îl confruntă pe Elpenor, care știa că Nikolaos este tatăl vitreg și că îl voia mort pentru a prelungi războiul. Îi oferă apoi misiunea de a o asasina pe Myrrine, dar Mercenarul refuză și Elpenor fuge. Mercenarul călătorește apoi la Delfi pentru a o întreba pe Pythia despre locația Myrrinei. Tot acolo, el îl întâlnește pe Herodot, care recunoaște Sulița lui Leonidas din mâinile Mercenarului. După întâlnirea cu Pythia, Mercenarul este avertizat despre Cultul lui Kosmos, care dorește să îl omoare pe Mercenar și familia sa. Ulterior, Mercenarul îl omoară pe Elpenor și îi fură costumația pentru a se inflitra la o întrunire secretă a Cultului. El află de planul Cultului de a stăpâni Grecia din umbră, și că liderul lor, Deimos, este, de fapt, fratele Mercenarului, acum spălat pe creier pentru a urma ordinele Cultului.

Mercenarul își continuă călătoria prin Grecia, eliminând membrii Cultului atât din Sparta, cât și din Atena, și împrietenindu-se cu personaje influente din lumea greacă, precum Pericle și partenera sa, Aspasia. El nu reușește să oprească asasinatul lui Pericle de către Deimos, dar se reunește cu Myrrine și îl găsește pe tatăl său natural, Pitagora, ținut în viață de Sceptrul lui Hermes. Myrrine și Pitagora dezvăluie că Alexios și Kassandra au fost concepuți pentru a conserva linia de sânge a lui Leonidas și că el și descendenții săi au o legătură specială cu artefactele Precursorilor, precum Sulița lui Leonidas. Pitagora îi cere Mercenarului să recupereze diferite artefacte ale Precursorilor necesare pentru a sigila Atlantida, pentru ca erudiția lor nu fie folosită în scop malefic de către inamici, precum cei din Cult. După aceea, Mercenarul răzbună moartea lui Pericle prin asasinarea rivalului său politic, Kleon. În funcție de alegerile Mercenarului, el îl poate convinge pe Deimos să abandoneze Cultul și să îl coopteze în familie, împreună cu Nikolaos, Myrrine și noul frate vitreg, Stentor, pentru a trăi fericiți în fosta casă din Sparta, dar există și posibilitatea unui deznodământ mai puțin fericit.

Cu războiul încheiat și Cultul eliminat, Mercenarul se îndreaptă spre locul de întâlnire secret al Cultului, de la Templul din Delfi, pentru a distruge piramida Precursorilor, pe care Cultul o utiliza pentru a influența politica din Grecia. Atingând-o, Mercenarul are viziuni cu conflictele ulterioare ale lumii înainte de a distruge piramida. Ulterior, Aspasia ajunge la Templu și dezvăluie că ea a fost liderul inițial al Cultului, dar l-a părăsit atunci când nu a mai fost de acord cu acțiunile întreprinse și membrii devenit corupți. Aspasia îi mulțumește Mercenarului că a distrus Cultul. Mercenarul are opțiune de a o asasina sau cruța pe Aspasia, dar, indiferent de alegerea făcută, rupe legăturile cu ea. Într-un final, Mercenarul colectează toate artefactele necesare pentru a sigila Atlantida și activează o înregistrare a Precursoarei Aletheia, în care pledează cu Mercenarul și Layla că tehnologia și cunoștința Precursorilor nu sunt destinate oamenilor și trebuie distruse pentru ca omenirea să-și atingă potențialul adevărat. Refractar, Pitagora înmânează Sceptrul lui Hermes, Mercenarului și moare. Apoi, Mercenarul își continuă aventurile prin Grecia.

În prezent, Layla folosește datele din Animus pentru a găsi Atlantida și a o activa. În timp ce Asasinii analizează datele, Layla este șocată să îl găsească pe Mercenar, ținut în viață de Sceptrul lui Hermes. Mercenarul o avertizează pe Layla că lumea are nevoie de un echilibru între ordine și haos (Asasini și Templieri) și dacă oricare dintre cele două o va doborî pe cealaltă, lumea va fi distrusă. Mercenarul explică și că Layla este cea care va aduce echilibrul între ordine și haos și îi înmânează Sceptrul, sacrificându-și viața. Cu toate acestea, Layla spune că mai sunt multe de văzut în viața Mercenarului și reintră în Animus.

Conținutul descărcabil
Două pachete noi DLC, fiecare de câte trei episoade, au fost lansate pentru a continua intriga poveștii principale: Legacy of the First Blade și The Fate of Atlantis.

Legacy of the First Blade
Acest DLC se concentrează pe modul cum Odyssey este conectat cu celelalte jocuri din serie. Există trei capitole: Hunted, Shadow Heritage și Bloodline.

În "Hunted", Mercenarul călătorește în Macedonia și îl întâlnește pe Asasinul Darius, născut Artabanus, și copilul său (cu sex opus față de Mercenar). Ordinul Anticilor a ajuns în Grecia pentru a-l ucide pe Darius și pe copilul său, dar și pe Mercenar, pe care îl consideră din linia de sânge a 'Celor Pătați', aceștia fiind considerați oameni cu puterea de a distruge lumea. Mercenarul lucrează împreună cu Darius și copilul său pentru a-l găsi și asasina pe Vânător, om însărcinat cu eradicarea Celor Pătați. Înainte ca Vânătorul să fie asasinat, Darius dezvăluie că a lucrat împreună cu el pe vremea când se afla în Persia pentru a-l asasina pe Xerxes I al Persiei. Cu toate acestea, Darius a încercat să-l asasineze și pe Artaxerxes I al Persiei, dar a fost oprit de fostul său prieten, Amorges, care considera că nu este necesar să-l asasineze pe noul rege. Din această cauză, Darius a fost etichetat ca trădător și forțat să fugă cu singurul său copil. Ulterior, Darius și copilul său părăsesc Macedonia după ce își iau rămas-bun de la Mercenar.

În "Shadow Heritage", Mercenarul călătorește în Ahaia și se întâlnește din nou cu Darius. După ce eliberează câțiva prizonieri, Mercenarul află că Ordinul, condus de Vijelie, a format o blocadă navală în jurul portului din Ahaia pentru a-l bloca pe Darius și pe copilul său din a pleca din Grecia. Cu ajutorul oamenilor, Mercenarul reușește să slăbească puterile Ordinului în Ahaia. În plus, Mercenarul dobândește o nouă armă pentru vasul propriu, armă pe care Vijelia intenționa să o instaleze pe nava lui numită Scila. După ce montează noua armă, Mercenarul distruge blocada navală a Ordinului și nava lui Vijelie, după care îl omoară și pe el, dar nu înainte de a se dezvălui că și el este unul dintre Cei Pătați.
Înainte ca Darius și copilul său să plece, Mercenarul îi roagă să plece sau își ia rămas-bun. Indiferent de alegerea făcută, Darius și copilul său decid să rămână cu Mercenarul în Ahaia. Ulterior, Mercenarul are un băiat, Elpidios, împreună cu copilul lui Darius.

În "Bloodline", Mercenarul petrece timp cu Elpidios, Darius și copilul lui în Ahaia, obișnuindu-se cu viața simplă. Din păcate, satul este atacat de Ordin după ce Amorges, deghizat în negustor, află locația lor. Amorges ordonă întregului Ordin să vină în Grecia pentru a se confrunta cu Darius și Mercenar odată pentru totdeauna. În atac, copilul lui Darius este omorât încercând să-l protejeze pe Elpidios, care este răpit de Ordin. După atac, Mercenarul și Darius ajung la fortăreața Ordinului din Messinia. După ce conlucrează pentru a-l ademeni pe Amorges afară din bârlog, ei se confruntă ulterior cu el și îl asasinează. Amorges dezvăluie unde se află Elpidios și că este în siguranță. În ultimele sale momente, el dezvăluie că Ordinul este o idee, nu un grup de oameni, iar Mercenarul și Elpidios vor fi mereu în vizor. Cu toate acestea, Darius afirmă că știința se poate lupta cu asta și se împacă cu Amorges înainte ca acesta să moară. După ce îl salvează pe Elpidios, Mercenarul crede că viața sa de Pătat ar fi una periculoasă pentru Elpidios și decide să îl trimită departe de Grecia. De aceea, Mercenarul îl pune pe Elpidios în grija lui Darius. După ce își ia rămas-bun de la Mercenar, Darius părăsește Grecia cu Elpidios și se îndreaptă spre Egipt, acolo unde vor deveni strămoși ai asasinei Aya.

The Fate of Atlantis
Acest DLC se concentrează pe mitologia greacă. Există trei episoade: Fields of Elysium, Torment of Hades și Judgement of Atlantis.

În "Fields of Elysium", Mercenarul explorează viața de apoi greacă în paradisul Câmpiilor Elizee (acolo unde Mercenarul se întâlnește cu Persefona, Hermes și Hecate) și descoperă secretele sinistre din spatele fațadelor frumoase. După ce dobândește puterea din Elizee, Mercenarul este obligat să se lupte cu Hermes. După ce îl înfrânge pe acesta, Persefone însuși ajunge și îl omoară pe Hermes. Ea îl invită apoi pe Mercenar în palatul ei și îl izgonește în Tartar.

În "Torment of Hades", Mercenarul se luptă cu Cerber, paznicul de la porțile Infernului, și îl întâlnește pe Hades, care îi promite ieșirea din Tartar dacă îndeplinește anumite munci. Pe parcurs, acesta îi mai întâlnește pe Perseu, Ahile, Agamemnon și Heracle și explorează misterul din spatele scufundării orașului  Atlantida. După ce îndeplinește muncile cerute de Hades și Charon, Mercenarul descoperă că zeul Infernului a mințit în tot acest timp în legătură cu biletul de plecare din Tartar, iar Mercenarul se luptă cu acesta și îl înfrânge.

În "The Judgement of Atlantis", Mercenarul ajunge pe tărâmul zeului mărilor Poseidon și devine mâna dreaptă a acestuia, numit :en:dikastes - judecător. Însărcinat cu puterea zeiței Themis, Mercenarul va trece prin diferite probe propuse de zei și muritori deopotrivă. Pe lângă acest lucru, Mercenarul va dobândi, pe parcursul călătoriei, cunoștințele civilizației antice Isu. Primul punct de cotitură este reprezentat de anularea deciziei titanului Atlas de a-și omorî frații pentru cutezanța acestora. După aceea, Mercenarul se va împrieteni cu amanta titanului, care dorește să intre în posesia unui material rar, numit adamantium. Al treilea punct este reprezentat de o formă de fotosinteză timpurie, dar avansată. În cele din urmă, Mercenarul va fi nevoit să scufunde Atlantida, pentru salvarea acesteia.

Lansare
Anterior apariției jocului la E3 2018, Assassin's Creed Odyssey a fost "leak"-uit în mai 2018, după ce site-ul francez Jeuxvideo a primit un cod ce conținea numele Assassin's Creed Odyssey pe el. Ubisoft a anunțat că Assassin's Creed Odyssey va apărea la Electronic Entertainment Expo 2018 la puțin timp după. Cu o zi înainte de conferința de presă a Ubisoft de la E3, capturi de ecran din joc au apărut pe site-ul web de gaming Gematsu. Jocul a fost lansat pe 5 octombrie 2018 pentru Microsoft Windows, PlayStation 4 și Xbox One. O versiune pentru Nintendo Switch a fost anunțată în timpul conferinței Nintendo Direct din septembrie 2018, din Japonia. Assassin's Creed Odyssey este un joc bazat în cloud pentru Nintendo Switch, această versiune lansându-se în aceeași zi cu cea pentru celelalte platforme, dar exclusiv în Japonia.

Season pass-ul jocului va avea două povești DLC ce se vor întinde pe parcursul a șase episoade, precum și ediții remasterizate ale jocurilor Assassin's Creed III și Assassin's Creed Liberation. Un mod de tip story creator, care le permite jucătorilor să creeze și să distribuie misiuni customizate, a fost lansat în iunie 2019. Discovery Tour: Ancient Greece, un mod educațional care îi permite jucătorului să exploreze liber Grecia Antică pentru a afla mai multe despre istoria și viața zilnică a locuitorilor, dar și să se îmbarcheze într-un tur cu ghid realizat de istorici, este programat să se lanseze la finalul anului 2019.

Ediții
Următoarele ediții au fost anunțate:

Primire

Assassin's Creed Odyssey a primit recenzii "majoritar favorabile" pentru toate platformele, conform site-ului Metacritic.

EGMNow i-a acordat jocului o notă de 8.5/10, scriind că "Assassin's Creed Odyssey se ridică la așteptările seriei. Prin dorința completă de a deveni un RPG de acțiune, personajele, luptele, povestea și mesajul din Odyssey întrec orice lucru pe care seria l-a îndeplinit până acum. Uneori își ratează scopul, precum atunci când împarte momentele poveștii sau când sistemul de leveling îți scapă din mâini, dar, per general, experiența este pur și simplu epică."

IGN a lăudat "construcția lumii, mediul și gameplay-ul captivant" și a încheiat recenzia cu o notă de 9.2/10 și cu "Aventura open-world din Assassin's Creed Odyssey prin Grecia Antică este un fior splendid, cel mai bun de până acum din serie." GamesRadar+ i-a acordat 5 stele din 5, lăudând personajele, lumea și povestea fermecătoare, spunând că "perfecționează toate lucrurile pe care Origins le-a făcut și le îmbunătățește în moduri pe care nu le credeai posibile de la un joc Assassin's Creed. Odyssey le are pe toate."

Cu toate acestea, Ben "Yahtzee" Croshaw de la Zero Punctuation l-a clasat pe locul trei în topul celor mai plictisitoare jocuri din 2018, spunând că "merită mențiunea specială de a fi jocul Assassin's Creed care, într-un final, m-a plictisit de toată această treabă sordidă."

Vânzări
În prima săptămână de la lansare din Japonia, versiunea pentru PlayStation 4 a lui Assassin's Creed Odyssey a fost vândută în 45.166 de copii. În SUA, copiile din prima săptămână de la lansare se vindeau într-un ritm mai rapid decât orice alt joc din serie de pe generația curentă de console.
Ubisoft a spus că vânzările digitale ale jocului au însumat 45% din vânzările totale, o creștere de 10% față de Assassin's Creed Origins.

Distincții

Note

Referințe

Legături externe

 Site web oficial

Jocuri video din 2018
Jocuri video open world
Jocuri pentru PlayStation 4
Jocuri video de stealth
Jocuri pentru Windows
Jocuri pentru Xbox One

Assassin's Creed Odyssey


José Luis Manzanares Japón (Sevilla, 1941) es un ingeniero español, catedrático de Estructuras de la ETS Arquitectura de Sevilla, fundador y presidente de la empresa de ingeniería Ayesa.

Biografía
Es Ingeniero de Caminos, Canales y Puertos de la promoción de 1964 y catedrático de Estructuras en la Escuela Técnica Superior de Arquitectura de Sevilla. Fundador de Ayesa, empresa de la que actualmente es presidente ejecutivo, es académico numerario de la Real Academia Sevillana de Ciencias y de la Academia de Ciencias Sociales y del Medio Ambiente de Andalucía.
Ensayista y novelista, tiene editados nueve libros.

Tiene tres hijos, José Luis, Arancha y Ana.

Proyectos más significativos
Como ingeniero ha proyectado en España obras como la presa de La Serena, La Pedrera, Fernandina, y Giribaile. Además es autor de numerosos puentes entre los que destacan el del Cristo de la Expiración en Sevilla. También otros que se enmarcan dentro de las denominadas estructuras épicas, término acuñado por él mismo, como el puente de Abbas Ibn Firnás en Córdoba o el Puente del Dragón en Alcalá de Guadaíra (Sevilla).

Cuenta también con referencias en la automatización de canales y encauzamientos de ríos. En modernización de regadíos destaca su intervención en zonas como Fuente Palmera o Genil Cabra. Es creador de los primeros modelos matemáticos de fenómenos transitorios hidráulicos de redes de tuberías y canales aplicados en España, los cuales han sido utilizados numerosas veces en distintos proyectos de regadíos y abastecimientos.

En el ámbito deportivo, José Luis Manzanares Japón es autor del Circuito de Jerez y el Estadio Olímpico de Sevilla.

Libros publicados
 Crónicas de un país que no quería ser pobre, 2014, Lid Editorial Empresarial, ISBN 978-84-8356-948-1
 El fin de la crisis, 2012, Almuzara, ISBN 978-84-15338-38-3.
 Crónicas de un país que se creía rico, 2010, Almuzara, ISBN 978-84-9292-410-3.
 Las puertas del agua, 2001, Fundación ESTEYCO, ISBN 978-84-921092-6-5.
 Sevilla en silencio, 2001, Guadalquivir ediciones, ISBN 978-84-8093-102-1.
 Sevilla íntima, 2000, Guadalquivir ediciones, ISBN 978-84-8093-093-2.
 Alía la hechicera, 1999, Guadalquivir ediciones, ISBN 978-84-8093-077-2.
 Amada España, 1998, Guadalquivir ediciones, ISBN 978-84-8093-054-3.
 Joaquín, 1998, Guadalquivir ediciones, ISBN 978-84-8093-035-2.
 Ana, 1996, Guadalquivir ediciones, ISBN 978-84-8093-013-0.
 Astora, 1995, Guadalquivir ediciones, ISBN 978-84-8093-989-8.

Premios y reconocimientos personales

Durante su trayectoria profesional ha recibido múltiples distinciones, entre las que destacan:

 Premio a la Trayectoria Empresarial de Excelencia. confederación de empresarios de Sevilla. (2011).
 Medalla de Honor del Colegio de Ing. de Caminos, Canales y Puertos. Madrid 1985.
 Sevillano del año 1990.
 Premio Puente de Alcántara por la Presa de la Serena (1989).
 Premio Puente de Alcántara por el Encauzamiento del Segura (1995).
 Primer Premio en el concurso de puentes 1995 del Parque tecnológico de Tenerife. Puente de la Granadilla en Tenerife 1994.
 Primer premio Eduardo Torroja: Estadio Olímpico de Sevilla 2000.
 Primer premio Asica 2007. "Obra Civil". Puente de Alcalá de Guadaíra: El Guardián del Castillo.
 Medalla de la Ciudad de Sevilla. 2010

Referencias

Ingenieros de caminos, canales y puertos
Alumnado de la Universidad de Sevilla
Catedráticos de la Universidad de Sevilla
Empresarios de Sevilla

José Luis Manzanares Japón


Black Daisy war eine irische Pop-Rock-Girlband aus Dublin.

Geschichte
2005 erschien die erste selbstkomponierte Single Take You Over als Promoversion inklusive Videoclip beim britischen Label MDM Records. Erst 2008 erschien eine weitere Veröffentlichung, die EP Disturbing New Fashion, bis dahin war Lesley-Ann Halvey die Frontsängerin. 2009 verließ die Gitarristin Stephanie Caffrey die Gruppe.

Die Band gewann zusammen mit der Sängerin Sinéad Mulvey die irische Vorentscheidungsshow zum Eurovision Song Contest 2009 mit dem rockigen Titel Et Cetera. Das Gespann scheiterte aber in Moskau mit Platz 11 im zweiten Halbfinale fürs Finale.

Diskografie
 2005: Take You Over (Promo)
 2008: Disturbing New Fashion (EP)
 2009: Et Cetera (Single, mit Sinéad Mulvey)

Weblinks

Einzelnachweise

Interpret eines irischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Irische Band
Popband
Rockband
Frauenmusikgruppe

Black Daisy


În geometrie, un icosaedru este un poliedru cu 20 de fețe.

Pavare sferică
Icosaedrul poate fi reprezentat și ca o pavare sferică și proiectat pe un plan printr-o proiecție stereografică. Această proiecție este o conformă, păstrând unghiurile, dar nu ariile sau lungimile. Liniile drepte pe sferă sunt proiectate în plan ca arce de cerc.

Note

Vezi și
 Compus de două icosaedre
 Compus de cinci icosaedre
 Compus de dodecaedru și icosaedru

Poliedre platonice
Grafuri individuale

Icosaedru


Raluca Sandu () este o fostă jucătoare profesionistă de tenis română. Pe 18 ianuarie 1999, ea a ajuns pe locul 68, cea mai înaltă poziție în clasamentul de simplu, în timp ce locul 228 a fost cea mai bună clasare la dublu, pe 13 septembrie 1999.

Viața personală
Raluca este fiica fostului fotbalist român și fost președinte al Federației Române de fotbal, Mircea Sandu și al Simonei Arghir, fostă jucătoare de handbal și căpitan al Echipei Naționale de handbal a României. Raluca mai are un frate mai mare, Dan Mircea.

Raluca a devenit profesionistă la vârsta de 15 ani și a ajuns în top 100. Ea a fost, de asemenea, clasată în top 10 în clasamentul ITF la juniori, ajungând în semifinală la Open SUA din 1995. Raluca a fost forțată să se retragă în 2004 din cauza leziunilor la umăr.

Finale în circuitul ITF

Individual: 11 (4–7)

Raluca Sandu


Shinji Makino (født 29. maj 1976) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama Marinos og Sagan Tosu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Shinji Makino


Ağayeri, Kırklareli ilinin Babaeski ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır. Daha önceleri Pehlivanköy ilçesine bağlıyken, 12 Mayıs 1959'da Babaeski ilçesine bağlandı.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 62 km, Babaeski ilçe merkezine 25 km uzaklıktadır. Köy, Babaeski'nin batısında ve Edirne il sınırı yakınındadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Ağayeri Köyü Web Sitesi

Babaeski belde ve köyleri

Ağayeri, Babaeski


Ursula (Latin for 'little female bear', ) is a legendary Romano-British Christian saint. Her feast day in the pre-1970 Calendarium Romanum Generale (General Roman Calendar) is 21 October. There is little information about her and the anonymous group of holy virgins who accompanied and, on an uncertain date, were killed along with her at Cologne. They remain in the Roman Martyrology, although their commemoration does not appear in the simplified General Roman Calendar of the 1970 Missale Romanum.

The earliest evidence of a cult of martyred virgins at Cologne is an inscription from c. 400 in the Church of St. Ursula, located on Ursulaplatz in Cologne which states that the ancient basilica had been restored on the site where some holy virgins were killed. The earliest source to name one of these virgins Ursula is from the 10th century.

Her legendary status comes from a medieval story in which she was a princess who, at the request of her father King Dionotus of Dumnonia in south-west Britain, set sail along with 11,000 virginal handmaidens to join her future husband, the pagan governor Conan Meriadoc of Armorica. After a miraculous storm brought them over the sea in a single day to a Gaulish port, Ursula declared that before her marriage she would undertake a pan-European pilgrimage. She headed for Rome with her followers and persuaded the Pope, Cyriacus (unknown in the pontifical records, though from late 384 AD there was a Pope Siricius), and Sulpicius, bishop of Ravenna, to join them. After setting out for Cologne, which was being besieged by Huns, all the virgins were beheaded in a massacre. The Huns' leader fatally shot Ursula with an arrow in about 383 AD (the date varies).

There is only one church dedicated to Saint Ursula in the United Kingdom. It is located in Wales at Llangwyryfon, Ceredigion.

The Virgin Islands and the Ursulines are named in her honor.

Legend of the Eleven Thousand Companions

Lack of historical credibility
The Catholic Encyclopedia (1912) article on Ursula states that "this legend, with its countless variants and increasingly fabulous developments, would fill more than a hundred pages. Various characteristics of it were already regarded with suspicion by certain medieval writers, and since [Caesar] Baronius have been universally rejected". Neither Jerome nor Gregory of Tours refers to Ursula in his writings. Gregory of Tours mentions the legend of the Theban Legion, to whom a church that once stood in Cologne was dedicated. The most important hagiographers (Bede, Ado, Usuard, Notker the Stammerer, Hrabanus Maurus) of the early Middle Ages also do not enter Ursula under 21 October, her feast day.

Tenth-century legend
A legend resembling Ursula's appeared in the first half of the tenth century; it does not mention the name Ursula, but rather gives the leader of the martyred group as Pinnosa or Vinnosa. Pinnosa's relics were transferred about 947 from Cologne to Essen, and from this point forward Ursula's role was emphasised. In 970, for example, the first Passio Ursulae was written, naming Ursula rather than Pinnosa as the group's leader (although Pinnosa is mentioned as one of the group's members). This change might also be due in part to the discovery at this time of an epitaph speaking of Ursula, the "innocent virgin".

Misreading of Latin

According to Geoffrey of Monmouth, a 12th-century British cleric and writer, Ursula was the daughter of Dionotus, ruler of Cornwall. However, this may have been based on his misreading of the words Deo notus in the second Passio Ursulae, written about 1105. The plot may have been influenced by a story told by the 6th-century writer Procopius about a British queen sailing with 100,000 soldiers to the mouth of the Rhine in order to compel her unwilling groom Radigis, king of the Varni, to marry her.

While there was a tradition of virgin martyrs in Cologne by the fifth century, their number may have been limited to between two and eleven, according to different sources. Yet the cleric Wandelbert of the Abbey of Prüm stated in his martyrology in 848 that the number of martyrs counted "thousands of saints" who were slaughtered on the boards of the River Rhine. The figure of 11,000 first appears in the late-9th century; suggestions as to where this number came from have included the reading of a name Undecimillia or Ximillia as a number, or reading the letters XI. M. V. as 'eleven thousand [in Roman numerals] virgins' rather than as 'eleven martyred virgins'. One scholar has suggested that in the eighth or ninth century, when the relics of virgin martyrs were found, they included those of a girl named Ursula, who was eleven years old—in Latin, undecimilia. This was subsequently misread or misinterpreted as undicimila ('eleven thousand'), thus producing the legend of the 11,000 virgins. In fact, the stone bearing the virgin Ursula's name states that she lived eight years and two months. Another theory suggests that there was only one virgin martyr, named Undecimilla, "which by some blundering monk was changed into eleven thousand".
It has also been suggested that cum [...] militibus, "with [...] soldiers", was misread as cum [...] millibus, "with [...] thousands". Most contemporary sources, however, cling to the number 11,000. The Passio from the 970s tries to bridge conflicting traditions by stating that the eleven maidens each commanded a ship containing one thousand virgins. Implicitly, the legend also refers to the twelve heavenly legions, mentioned in Matthew 26:53.

Skeletal remains

The Basilica of St. Ursula in Cologne holds the alleged relics of Ursula and her 11,000 companions. It contains what has been described as a "veritable tsunami of ribs, shoulder blades, and femurs ... arranged in zigzags and swirls and even in the shapes of Latin words". The Goldene Kammer (Golden Chamber), a 17th-century chapel attached to the Basilica of St. Ursula, contains sculptures of their heads and torsos, "some of the heads encased in silver, others covered with stuff of gold and caps of cloth of gold and velvet; loose bones thickly texture the upper walls". The peculiarities of the relics themselves have thrown doubt upon the historicity of Ursula and her 11,000 maidens. When skeletons of little children ranging in age from two months to seven years were found buried with one of the sacred virgins in 1183, Hermann Joseph, a Praemonstratensian canon at Steinfeld, explained that they were distant relatives of the eleven thousand. A surgeon of eminence was once banished from Cologne for suggesting that, among the collection of bones which are said to pertain to the heads, there were several belonging to full-grown mastiffs. The relics may have come from a forgotten burial ground.

Catholic official stance
Nothing reliable is known about the girls said to have been martyred at the spot. A commemoration of Saint Ursula and her companions in the Mass of Saint Hilarion, formerly in the General Roman Calendar on 21 October, was removed in 1969, because "their Passio is entirely fabulous: nothing, not even their names, is known about the virgin saints who were killed at Cologne at some uncertain time". However, they are still mentioned in the Roman Martyrology, the official but professedly incomplete list of saints recognised by the Catholic Church, which speaks of them as follows: "At Cologne in Germany, commemoration of virgin saints who ended their life in martyrdom for Christ in the place where afterwards the city's basilica was built, dedicated in honour of the innocent young girl Ursula who is looked on as their leader".

Veneration

Catholic order
 The Order of Ursulines, founded in 1535 by Angela Merici, and devoted to the education of young girls, has also helped to spread Ursula's name throughout the world. Ursula was named the patron saint of school girls.

Celebrations
 The town of Binangonan in the province of Rizal in the Philippines also has a church dedicated to Saint Ursula, where her feast is celebrated on 21 October. A fluvial procession at Laguna Lake is carried out to commemorate Ursula's journey. It is made up of a group of men and women in colourful, traditional Filipino costumes dancing in the streets with the image of Ursula and chanting joyfully. Prior to her feast day, a nine-day novena is held at the 224-year-old Santa Ursula Church. During this novena, a woman is assigned as cantor to sing a chant in honour of Ursula.
 The town of Valls, Catalonia, Spain, celebrates the "" in the days around 21 October. The fair concludes on the Sunday after 21 October with "one of the most important" castell (human tower) competitions.

Church music and art
 Hildegard of Bingen composed many chants in honour of Ursula.
 Michael Haydn wrote the Missa in honorem Sanctae Ursulae to commemorate the day Ursula Oswald joined a Benedictine Abbey.
 Hans Memling fashioned during the 1480s a wooden shrine that contained the relics of Ursula, which is now at the Hans Memling Museum in Bruges. It tells the story of Ursula in six bow-arched panels, with the two front panels showing Ursula accompanied by 10 virgins, each representing 1,000 virgins.
 There is also a painting by Caravaggio, The Martyrdom of Saint Ursula in the Gallaria d'Italia in Naples. His last known work.

Places named after her companions
 Christopher Columbus named the Virgin Islands in the Caribbean in her honour when sailing past them in 1493.
 Ferdinand Magellan rounded Cape Virgenes on 21 October 1520, and entered the Straits of Magellan, naming the cape after Ursula's virgins.
 João Álvares Fagundes, a Portuguese explorer, gave in 1521 the name Eleven Thousand Virgins to what is now known as Saint-Pierre and Miquelon.
 Basel, a Swiss city about 400 km south of Cologne, has tradition of Ursula and her companions passing through Basel intending to go to Rome. The legend gave name to the Eleven Thousand Virgins Alley (Elftausendjungfern-Gässlein), which climbs one side of the Münsterberg, a hill in the center of the city.

UK and Anglican Church
 The small village of Llangwyryfon, near Aberystwyth in west Wales, has a church dedicated to Ursula. The village name translates as 'Church of the Virgins'. She is believed to have come from this area.
 There are Anglican churches dedicated to Saint Ursula in the United Kingdom, Switzerland, the United States and the Caribbean.
 The street in London called St Mary Axe is named after the Church of St Mary Axe, originally dedicated to Saint Mary the Virgin, Saint Ursula and the 11,000 virgins. It was demolished in the late 16th century; the site is located close to where the skyscraper informally known as The Gherkin now stands. A manuscript dated 1514 claims that the church contained a holy relic: an axe used by the Huns to execute the virgins.
 Whitelands College in Roehampton, London, the oldest educational institution of the Church of England, has been under the patronage of Saint Ursula since its formation. She is the patron saint of the college's chapel.

Visions
 It was recorded that Elizabeth of Schönau experienced a vision that revealed to her the martyrdom of Ursula and her companions.

Cordula, Ursula's companion
Cordula was, according to a legend in an edition of the Roman Martyrology presented in an English translation on a traditionalist Catholic website, one of Ursula's companions: "Being terrified by the punishments and slaughter of the others, Cordula hid herself, but repenting her deed, on the next day she declared herself to the Huns of her own accord, and thus was the last of them all to receive the crown of martyrdom". In his Albert the Great, Joachim Sighart recounts that, on 14 February 1277, while work was being done at the church of St John the Baptist (Johanniterkirche) in Cologne, Cordula's body was discovered; it was fragrant and on her forehead was written: Cordula, Queen and Virgin. When Albert the Great heard of the finding, he sang mass and transferred the relics. Later, Cordula's supposed remains were moved to Königswinter and Rimini. Cordula's head was claimed by the Cathedral of Palencia. She is listed in the Roman Martyrology on 22 October.

Similarities with Sunniva
There are striking parallels between the 11th-century legend of Ursula and the story of Sunniva of Selje. Their names were sometimes confused by contemporaries. Both saints were considered to be Christian princesses who fled their homeland by ship in order to postpone or avert an undesired marriage with a pagan king. Both were accompanied by a large group of associates, both became victims of hostile foes. The development of their legends may have been interdependent. The martyrdom of Sunniva, however, took place after the first draft of the Passio Ursulae.

References

External links

  Sant' Orsola e compagne
 Colonnade Statue St Peter's Square
 Saint Ursula and the 11,000 British Virgins

383 deaths
4th-century Christian saints
4th-century Roman women
Christian child saints
Christian royal saints
Christianity in Cologne
Late Ancient Christian female saints
Medieval legends
Romano-British saints
Year of birth unknown
Legendary Romans
Virgin martyrs

Saint Ursula


Die Route nationale 763, kurz N 763 oder RN 763, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 zwischen Ancenis und Belleville-sur-Vie verlief. Ihre Länge betrug 78 Kilometer. Zwischen Boufféré und Belleville-sur-Vie ist sie als autobahnähnliche Straße ausgebaut.

Weblinks
 Route nationale française 763 auf WikiSara (französisch)

763
Straße in Pays de la Loire

Route nationale 763


Debain ist der Familienname folgender Personen:

 Alexandre-François Debain (1809–1877), französischer Orgel-, Klavier- und Harmoniumbauer
 Henri Debain (1886–1984), französischer Schauspieler
 Yannick Debain, französischer Comedian

Debain


نتائج مباريات المجموعة الثالثة من بطولة أمم أوروبا 2008.

رومانيا وفرنسا

هولندا وإيطاليا

إيطاليا ورومانيا

هولندا وفرنسا

هولندا ورومانيا

فرنسا وإيطاليا

مراجع

التنافس الإيطالي الفرنسي في كرة القدم
إيطاليا في بطولة أمم أوروبا 2008
بطولة أمم أوروبا 2008
رومانيا في بطولة أمم أوروبا 2008
فرنسا في بطولة أمم أوروبا 2008
هولندا في بطولة أمم أوروبا 2008

بطولة أمم أوروبا 2008 المجموعة ج


Koroğlu (El hijo del ciego) es una ópera en cinco actos con música de Uzeyir Hajibeyov y libreto en azerí del compositor, Mammed Said Ordubadi y Habib Ismaylov. Se estrenó el 30 de abril de 1937 en la Teatro de ópera y ballet estatal de Azerbaiyán, en Bakú. Se representó en Moscú en los años 1938 y 1959

El libreto se basa en episodios de la Épica de Köroğlu, una leyenda heroica destacada en las tradiciones orales de los pueblos turcos. La acción discurre en Azerbaiyán en los siglos XVI-XVII.

Referencias

Enlaces externos

Óperas de Uzeyir Hajibeyov
Óperas en azerí
Óperas de 1937
Óperas estrenadas en Azerbaiyán
Óperas ambientadas en Azerbaiyán

Koroğlu (ópera)


ලිංගික ආකර්ශනය සමාජය විසින් සංස්කරණය කරමින් පවතින බවක්, අපට පෙනෙන්නට තිබුනත්, එය සිදු කරමින් නොව සිදු වෙමින් පවති යන යෙදුම යෝග්‍ය වේ. අතීතයේ සිට අද දක්වා, ලෝකයේ පැවැත්ම උදෙසා ස්වාභාධර්මය (මහා ඥාණය හෙවත් විශ්ව ඥාණය) විසින් යොදා ගන්නා උපායයන් ලිංගික ආකර්ශනය යනුවෙන් හැදින්විය හැකිය.
ලිංගික ආකර්ශනය යුගයෙන් යුගයට සංස්කරණය විය යුතුනම් විවිධ සංස්කෘතීන් තුළ ගැවසෙන සමාජයන් එම වගකීම් බාරගත යුතුය. එවිට අප විසින් සංස්කරණය කිරීමේ කාර්යයට සහය විය යුතුවේ.බැලු බැල්මට අප කරන්නක් ලෙස පෙනුනත්, විඥාණය විසින් ඒ කර්යය අප ලවා කෙසේ හෝ කරවා ගනි.

ලිංගික විෂය ගැන කථා කිරිමට පෙර, විශ්වය පිළිබදව තරමකවත් අවබෝධයක් ඇතිව සිටීම, මේ මාතෘකාව ගැන සාකච්ඡා කිරීමට
පහසු වේයැයි සිතමි. විශ්වයේ ශක්තිය (විශ්ව ශක්තිය) හා ඊට බැදි ස්වාභාව ධර්මයට එකගව ජීවිතය ගෙන යාමේදි ජයත් ඊට එරෙහිව යාමේදි පිරිහිමත් දෙස බලන්න.මෙයයි විශ්වයේ තේමාව, මෙය අපගේද ජීවිත තේමාවම වේ.මේ තේමාව අප ජීවිතය තුළ එක්තරා රිද්මයකට එක් වී, අප ජීවිතය සුන්දර හෝ අසුන්දර තත්වයකට ඇද දමයි. මෙම ජීවිත තේමාවේ රිද්මය තුළ ලිංගික ආකර්ශනයද අන්තර්ගතවී ඇත.
ගස් වැල් මල් ඵල අතුළු සියළුම ජීවධාතුන් මෙම ධර්මයට යටත්ය. දියුණු බුද්ධිමට්ටමක් නැති ජීවයන් ස්වාභාව ධර්ම නීතියට යටත්ව තම වර්ගය බෝකරීමේ කාර්යය ඉබේ කරගනිමින් පැවතෙන අතර, මිනිසා පමණක් තම බුද්ධිය මෙහෙයවා,කළින් මා සදහන් කළ, ජීවන රිද්මය  තවතවත් ඔප දමා,තම වර්ගයා බෝකිරීමේ කාර්යය (ලිංගික) ආකර්ශනශීලිව සංස්කරණය කරමින් සිටියි, එමනිසා එය "ලිංගික ආකර්ශනය සංස්කරණය කරමින් පවතියි." යනුවෙන් සදහන් කළ හැකි වෙයි.

ලිංගිකත්වය
මානව ලිංගිකත්වය

ලිංගික ආකර්ෂණය


The Square kan henvise til flere artikler:

 The Square (hotel) - et hotel i København
 The Square (film) - en svensk film

The Square


مدن ومناطق
 بن عروس، مدينة بالجمهورية التونسية.
 ولاية بن عروس، ولاية بالجمهورية التونسية.
 معتمدية بن عروس، معتمدية بالجمهورية التونسية.

شخصيات
 ابن عروس، شاعر.
 أحمد بن عروس أو سيدي بن عروس، وهو ولي صالح تونسي.

مواضيع أخرى
 زاوية سيدي بن عروس، وهي زاوية الولي الصالح أحمد بن عروس.

بن عروس (توضيح)


Carlo Bellisomi (Pavia, 30 de julho de 1736 - Cesena, 9 de agosto de 1808) foi um cardeal do século XVIII e XIX

Nascimento
Nasceu em Pavia em 30 de julho de 1736. De família nobre e patrícia. Filho do Marquês Gaetano Annibale Bellisome e Teresa Marianna La Corcelle de Percy, de uma nobre família francesa.

Educação
Ainda muito jovem, foi enviado a Roma para estudar no Collegio Clementino ; em 1755, como era costume anual no Clementino, foi escolhido para compor e recitar perante o Papa Bento XIV uma oração intitulada De ineffabili Trinitatis mysterio, na patriarcal basílica vaticana (seus argumentos foram tão brilhantes que a obra foi impressa); em 1756, por causa da morte de seu pai, voltou a Pavia e estudou em sua universidade, onde obteve o doutorado in utroque iure, direito canônico e civil, nesse mesmo ano; sucessivamente, ele foi atribuído ao Collegio Dottorale; ele então voltou a Roma em 1759 e frequentou a Pontifícia Academia dos Nobres Eclesiásticos estudando diplomacia; ele fez amizade com vários padres Somaschan que tinham inclinação jansenista, mas não aderiu à doutrina deles.

Início da vida
Voltou a Roma e ingressou na prelatura romana como referendário dos Tribunais da Assinatura Apostólica de Justiça e da Graça, em 9 de setembro de 1762.

Sacerdócio
Foi ordenado em 29 de maio de 1763, em Roma, pelo Cardeal Marcantonio Colonna. Deputado do hospital de Camerino. Nomeado governador da cidade de San Severino, 4 de janeiro de 1765; ele permaneceu no cargo até 1775.

Episcopado
Eleito arcebispo titular de Tiana, 11 de setembro de 1775. Consagrado, 24 de setembro de 1775, basílica patriarcal do Vaticano, Roma, pelo Papa Pio VI, auxiliado por Carlo Crivelli, arcebispo titular de Patrasso, e por Giovanni Andrea Archetti, arcebispo titular de Calcedonia; o papa fez uma homilia muito eloqüente, publicada pela imprensa da Câmara Apostólica. Nomeado núncio em Colônia em 20 de setembro de 1775; ele chegou a Colônia em 4 de janeiro de 1776; sua missão era obter uma retratação do bispo Johann Nikolaus von Hontheim, sufragâneo de Trier, que, sob o pseudônimo de Iustinus Febronius, havia publicado o livro De statu Ecclesiae, que atacou vigorosamente a prerrogativa do Romano Pontífice, negando sua primazia jurisdicional sobre a Igreja Universal e insistindo no poder dos bispos como derivado da jurisdição universal "individual" dos Apóstolos; após consultas e negociações árduas, o bispo von Hontheim se retratou em 19 de novembro de 1778 e o núncio Bellisomi encerrou sua missão com sucesso; foi também representante papal no final do estabelecimento da nova nunciatura em Munique, Baviera; foi sucedido na nunciatura em Colônia por Bartolomeo Pacca, arcebispo titular de Damietta, futuro cardeal; ele permaneceu em Colônia até 19 de junho de 1786.

Cardinalado
Criado cardeal e reservado in pectoreno consistório de 14 de fevereiro de 1785. Nomeado núncio em Portugal em 7 de maio de 1785; chegou a Lisboa em agosto de 1785. Particularmente preocupante era a situação das ordens religiosas, principalmente no Brasil, que por sua decadência, exigia uma profunda reforma; o núncio obteve um breve apostólico do Papa Pio VI, datado de 3 de novembro de 1789, estabelecendo um conselho encarregado da reorganização das ordens; o núncio acompanhou de perto o trabalho do conselho que com o tempo produziu os resultados desejados. O núncio foi ativo, em harmonia com as diretivas que lhe foram dadas pela Secretaria de Estado, na direção da política externa de Portugal contra os franceses e contra-revolucionários; primeiro induzindo Portugal a protestar vigorosamente em Paris contra a anexação de Avignon; e depois empurrando a rainha de Portugal contra os franceses que promoviam "novidades perigosas". Em novembro de 1792, Nuncio Bellisomi fez contato com o encarregado de negócios britânico Sr. Osterwald, entregando-lhe um memorando que pedia a proteção da frota inglesa às costas dos Estados Papais. O Núncio Bellisomi teve um grande colaborador na luta contra o jansenismo em Portugal na pessoa do Cardeal José Francisco Miguel António de Mendoça, patriarca de Lisboa. Publicado no consistório de 21 de fevereiro de 1794; com um breve apostólico de 25 de fevereiro de 1794, o papa lhe enviou o barrete vermelho; recebeu o gorro vermelho e o título de S. Maria della Pace, em 18 de dezembro de 1795. Atribuído à SS. CC. de Propaganda Fide, Bispos e Regulares, Imunidade Eclesiástica e Consistorial. protetor de entregando-lhe um memorando que pedia a proteção da frota inglesa às costas dos Estados papais. O Núncio Bellisomi teve um grande colaborador na luta contra o jansenismo em Portugal na pessoa do Cardeal José Francisco Miguel António de Mendoça, patriarca de Lisboa. Publicado no consistório de 21 de fevereiro de 1794; com um breve apostólico de 25 de fevereiro de 1794, o papa lhe enviou o barrete vermelho; recebeu o gorro vermelho e o título de S. Maria della Pace, em 18 de dezembro de 1795. Atribuído à SS. CC. de Propaganda Fide, Bispos e Regulares, Imunidade Eclesiástica e Consistorial. protetor de entregando-lhe um memorando que pedia a proteção da frota inglesa às costas dos Estados papais. O Núncio Bellisomi teve um grande colaborador na luta contra o jansenismo em Portugal na pessoa do Cardeal José Francisco Miguel António de Mendoça, patriarca de Lisboa. Publicado no consistório de 21 de fevereiro de 1794; com um breve apostólico de 25 de fevereiro de 1794, o papa lhe enviou o barrete vermelho; recebeu o gorro vermelho e o título de S. Maria della Pace, em 18 de dezembro de 1795. Atribuído à SS. CC. de Propaganda Fide, Bispos e Regulares, Imunidade Eclesiástica e Consistorial. protetor de O Núncio Bellisomi teve um grande colaborador na luta contra o jansenismo em Portugal na pessoa do Cardeal José Francisco Miguel António de Mendoça, patriarca de Lisboa. Publicado no consistório de 21 de fevereiro de 1794; com um breve apostólico de 25 de fevereiro de 1794, o papa lhe enviou o barrete vermelho; recebeu o gorro vermelho e o título de S. Maria della Pace, em 18 de dezembro de 1795. Atribuído à SS. CC. de Propaganda Fide, Bispos e Regulares, Imunidade Eclesiástica e Consistorial. protetor de O Núncio Bellisomi teve um grande colaborador na luta contra o jansenismo em Portugal na pessoa do Cardeal José Francisco Miguel António de Mendoça, patriarca de Lisboa. Publicado no consistório de 21 de fevereiro de 1794; com um breve apostólico de 25 de fevereiro de 1794, o papa lhe enviou o barrete vermelho; recebeu o gorro vermelho e o título de S. Maria della Pace, em 18 de dezembro de 1795. Atribuído à SS. CC. de Propaganda Fide, Bispos e Regulares, Imunidade Eclesiástica e Consistorial. protetor de e Consistorial. protetor de e Consistorial. protetor deTerra di Montefiore . Celebrações solenes foram realizadas em Pavia por ocasião de sua promoção ao cardinalato, incluindo as da Accademia degli Affidati com discursos e poesias, que posteriormente foram publicadas em um volume por Elia Giardini com a colaboração de Gian Paolo Dolfin, bispo de Bérgamo, e Pio Bellisomi, irmão do novo cardeal. Transferido para a sede de Cesena, com título pessoal de arcebispo, em 22 de setembro de 1795. Participou do conclave de 1799-1800, celebrada em Veneza, que elegeu o Papa Pio VII; O cardeal Franziskus Herzan von Harras expressou o descontentamento do Sacro Imperador Romano Franz II contra sua eleição para o papado. Em 1801 presidiu, a pedido de Napoleão Bonaparte, uma comissão eclesiástica que elaborou a Lei Orgânica do Clero italiano (1802), legislação semelhante à Concordata francesa de 1801. Optou pelo título de S. Prassede, a 18 de setembro de 1807 ; ele estava ausente de Roma e foi representado pelo cardeal Giuseppe Maria Doria Pamphilj através de um breve a Sua Santidade, datado de 15 de setembro de 1807.

Morte
Morreu em Cesena em 9 de agosto de 1808. Exposto e enterrado na catedral de Cesena.

Cardeais nomeados pelo papa Pio VI

Carlo Bellisomi


Johan Jacob Georg Lund (født 30. november 1801 i Slagelse, død 11. januar 1884 eller 30. maj 1887 i København) var en dansk læge.

Virke
Han var en søn af stadsfysikus Andreas Lund. Dimitteret privat til Københavns Universitet i 1820 absolverede han den medicinske eksamen 1827, var fra 1829 til 1841 distriktslæge i København, fik 1831 doktorgraden ved universitetet i Halle, var fra 1833 til 1849 teaterlæge, udnævntes 1841 til livlæge hos kronprins Frederik og blev derved 1848 kongelig livlæge. Samme år fik han professortitlen. 1853 fungerede han som koleralæge under koleraepidemien i København. Fra 1863 var Lund fungerende livlæge og rejselæge hos kong Christian IX. I en lang årrække var han medlem af direktionen for Selskabet til Druknedes Redning. Hans hustru var Augusta Charlotte Petrine født Heilmann (født 8. maj 1810 i København, død 30. maj 1887 sammesteds), datter af silke- og klædehandler August Vilhelm Heilmann og og Anne Birgitte født Klidt.

Udmærkelser
1851 blev han etatsråd, 1863 konferensråd og 1883 gehejmekonferensråd. Lund blev 10. juni 1841 Ridder af Dannebrogordenen, Dannebrogsmand 27. december 1849, Kommandør af samme orden 17. april 1857 og slutteligt 29. september 1872 modtog han Storkorset af Dannebrog.

Han fik i sin embedsperiode også talrige høje udenlandske ordener. Han blev Ridder af 1. klasse af Nordstjerneordenen 3. juli 1847 og Kommandør af samme orden i juli 1860. Han blev Ridder af 1. klasse af Sankt Olavs Orden i september 1859, Ridder af 1. klasse af Sankt Stanislavs Orden i juni 1865 og Ridder af 2. klasse af Vasaordenen i juli 1869. Slutteligt bar han også den græske Frelserorden, hvis Ridderkors han modtog i juni 1876.

Kilder

 Kristian Carøe: Den danske Lægestand 1479-1900, III: Læger og kirurger 1786-1838, København: Gyldendal 1905, s. 125.

Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Personer fra Slagelse
Hofmedici fra Danmark
Titulære professorer fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Storkors af Dannebrog
Gehejmekonferensråder fra Danmark

Johan Jacob Georg Lund


Klaus Willimczik (* 23. April 1940 in Königsberg (Ostpreußen)) ist ein deutscher Sportwissenschaftler und ehemaliger Leichtathlet. Als Sportwissenschaftler hat er sich vor allem um die wissenschaftstheoretische Begründung der Sportwissenschaft verdient gemacht.

Leben
Willimczik wurde 1961 und 1963 Deutscher Meister über 110 Meter Hürden und startete für den USC Mainz, wo er von Berno Wischmann trainiert wurde. Er wurde Sportwissenschaftler in der Gründungszeit der Sportwissenschaft Anfang der 70er Jahre des vorigen Jahrhunderts. Promotion in Philosophie an der Philosophischen Fakultät der Johannes-Gutenberg-Universität Mainz mit einem geschichtsphilosophischen Thema. Er habilitierte sich 1971 an der Universität Frankfurt mit einer biomechanischen Arbeit zum 110-Meter-Hürdenlauf und wurde im selben Jahr Professor für Sportwissenschaft an der TU Darmstadt. Von 1971 bis 1973 war er zudem Direktor des Instituts für Leibesübungen der TH Darmstadt. Von 1980 bis 2005 forschte und lehrte er an der Universität Bielefeld. Seit 2005 ist er emeritiert. Seit 2007 ist er Gastprofessor an der Universität Darmstadt.

Wirken
Willimcziks zentrales Anliegen war es, einerseits eine enge Verbindung zwischen (Sport-)Praxis und -Theorie und andererseits zwischen erfahrungswissenschaftlicher und wissenschaftstheoretischer Arbeit herzustellen. So verfasste der promovierte Philosoph zum einen eine vierbändige wissenschaftstheoretische Begründung für eine interdisziplinäre Sportwissenschaft, die Anfang der 70er Jahre (zunächst nur) bildungs- und sportpolitisch gewollt war. Andererseits führte er zahlreiche empirische bewegungstheoretische und sportpsychologische Studien durch. Seine Praxiserfahrung bezog er aus dem Leistungssport. Er war mehrfacher Deutscher Meister über 110 Meter Hürden und Bundestrainer in dieser Disziplin. Als Präsident der Deutschen Vereinigung für Sportwissenschaft (1979 bis 1985) und als Präsident des Ausschusses Deutscher Leibeserzieher (1981 bis 1983) bemühte er sich erfolgreich, das Paradigma einer interdisziplinären Sportwissenschaft institutionell zu fundieren und zu festigen.

Auszeichnung
1999 wurde Willimczik die Ehrendoktorwürde durch die Fakultät für Sportwissenschaft der Johannes-Gutenberg-Universität Mainz verliehen.

Bibliographie (Monographien, Auswahl)
1968: Wissenschaftstheoretische Aspekte einer Sportwissenschaft, Frankfurt/M.: Limpert.
1983: Bewegungslehre (zusammen mit Klaus Roth), Reinbek: Rowohlt, ISBN 3-499-17048-5.
1989: Biomechanik der Sportarten (Hrsg.), Reinbek: Rowohlt, ISBN 3-499-18601-2.
1999: Statistik im Sport: Grundlagen – Verfahren – Anwendungen, Hamburg: Feldhaus.
2001: Sportwissenschaft interdisziplinär: Geschichte, Struktur und Gegenstand der Sportwissenschaft, Hamburg: Feldhaus.
2002: Sozialwissenschaftliche Forschungsmethoden in der Sportwissenschaft (Hrsg., zusammen mit Roland Singer), Hamburg: Feldhaus.
2003: Sportwissenschaft interdisziplinär, Band 2: Forschungsprogramme und Theoriebildung in der Sportwissenschaft, Hamburg: Czwalina, ISBN 3-88020-389-X.
2010: Sportwissenschaft interdisziplinär, Band 3: Forschungsmethodik und Verantwortung in der Sportwissenschaft, Hamburg: Czwalina, ISBN 978-3-88020-390-7.
2011: Sportwissenschaft interdisziplinär, Band 4: Die sportwissenschaftlichen Teildisziplinen in ihrer Stellung zur Sportwissenschaft, Hamburg: Czwalina, ISBN 978-3-88020-391-4.

Weblinks

 Universität Bielefeld: Prof. em Dr. Dr. h. c. Klaus Willimczik (mit Link zu ausführlicher und aktueller Publikationsliste) (abgerufen am 16. Mai 2020).

Einzelnachweise

Sportwissenschaftler
Autor
Sportdidaktiker
Hochschullehrer (Universität Bielefeld)
110-Meter-Hürdenläufer (Deutschland)
Universiadeteilnehmer (Deutschland)
Teilnehmer der Sommer-Universiade 1961
Teilnehmer der Sommer-Universiade 1963
Deutscher Meister (Leichtathletik)
Deutscher
Geboren 1940
Mann

Klaus Willimczik


.
Echiochilon, rod boražinovki smješten u tribus Echiochileae, dio potporodice Boraginoideae. Pripada mu 16 vrsta iz pustinjskih područja od Maroka do Indije, uglavnom Arabija.

Vrste
 Echiochilon arabicum (O. Schwartz) I. M. Johnst.
 Echiochilon baricum Lönn
 Echiochilon callianthum Lönn
 Echiochilon chazaliei (Boiss.) I. M. Johnst.
 Echiochilon collenettei I. M. Johnst.
 Echiochilon cyananthum Lönn
 Echiochilon fruticosum Desf.
 Echiochilon johnstonii Cufod.
 Echiochilon jugatum I. M. Johnst.
 Echiochilon kotschyi (Boiss. & Hohen.) I. M. Johnst.
 Echiochilon lithospermoides (S. Moore) I. M. Johnst.
 Echiochilon longiflorum Benth.
 Echiochilon pauciflorum (Stocks) Långström & M. W. Chase
 Echiochilon persicum (Burm. fil.) I. M. Johnst.
 Echiochilon pulvinatum A. G. Mill. & L. Urb.
 Echiochilon simonneaui Faurel & Dubuis

Sinonimi
 Chilochium Raf.
 Tetraedrocarpus O.Schwarz
 Leurocline S.Moore
 Sericostoma Stocks
 Echiochilopsis Caball.

Izvori

Echiochiloideae

Echiochilon


Modern Folk Üçlüsü, Türk pop müzik grubu.

Doğan Canku, Ahmet Kurtaran ve Selami Karaibrahimgil tarafından 1969'un son aylarında kuruldu. İlk yıllarda menajerliğini Hıncal Uluç yaptı. Ali Kocatepe ile birlikte 1978 Seul Şarkı Yarışması'nda ve 1981 Eurovision Şarkı Yarışması'nda Türkiye'yi temsil ettiler. Eurovision'da seslendirdikleri parça Dönme Dolap idi. 1995 ile 1999 yılları arasında gruba Doğan Canku'nun yerine, Hasan Cihat Örter girdi ve birçok konser ve projede bulundu, daha sonra gruptan ayrıldı.

Diskografi

45'likler
 Deriko & Ali Paşa Ağıdı (1970)
 Sarhoş Oğlan & Leblebi (1970)
 Tello & Su Gelir Ark Uyanır (1970)
 Diley Diley Yar & Gelin Ayşe (1970)
 Klasikler I & Ağlamak Geliyor İçimden (1973)
 Arkadaş Dur Bekle & Kim Ayırdı Sevenleri ? (1973) (Tanju Okan ve Nilüfer ile) (1973)
 Hiç Belli Olmaz & Unutalım Her Derdi (1973)
 Dözerem & Dudilli (1974)
 Gecelerim & Elif (1975)
 Dostluğa Davet & Takalar (1978) (Nükhet Duru ile)
 Dönme Dolap (Ayşegül Aldinç ile)  (1981)

Albümleri)

Doğan Canku (Solo)
Doğan Canku (1981)
Köçekçeler (1987)
Sonsuza Dek & Ayrılık (1990)
Doğa-n'ın Uyanışı (2000)

Kaynakça

Türk müzik grupları
Türkiye'nin Eurovision Şarkı Yarışması yarışmacıları
1981 Eurovision Şarkı Yarışması yarışmacıları
Balet Plak sanatçıları
Anadolu rock grupları

Modern Folk Üçlüsü


The FN P90 is a submachine gun chambered for the 5.7×28mm cartridge, also classified as a personal defense weapon, designed and manufactured by FN Herstal in Belgium. Created in response to NATO requests for a replacement for 9×19mm Parabellum firearms, the P90 was designed as a compact but powerful firearm for vehicle crews, operators of crew-served weapons, support personnel, special forces, and counter-terrorist groups.

Designed in conjunction with the FN Five-seven pistol and FN 5.7×28mm NATO ammunition, development of the weapon began in 1986, and production commenced in 1990, when it was known as the Project 9.0 (from which the "90" in its name is derived), whereupon the 5.7×28mm ammunition was redesigned and shortened. A modified version of the P90 with a magazine adapted to use the new ammunition was introduced in 1993, and the Five-seven pistol was subsequently introduced as a companion weapon using the same 5.7×28mm ammunition.

Featuring a compact bullpup design with an integrated reflex sight and fully ambidextrous controls, the P90 is an unconventional weapon with a futuristic appearance. Its design incorporates several innovations such as a unique top-mounted magazine and FN's small-caliber, high-velocity 5.7×28mm ammunition. Additional integrated features include interchangeable visible or infrared laser and tritium light source.

The P90 is currently in service with military and police forces in over 40 nations, such as Austria, Brazil, Canada, France, Greece, India, Malaysia, Poland, and the United States. In the United States, the P90 is in use with over 200 law enforcement agencies, including the U.S. Secret Service. In the United States, the standard selective fire P90 is restricted to military, law enforcement or holders of certain Federal Firearms Licenses (FFL) with the Special Occupational Tax (SOT).  Since 2005, a semi-automatic version has been offered to civilian users as the PS90.

History

Development
The P90 and its 5.7×28mm ammunition were developed by the Belgian company FN Herstal in response to NATO requests for a replacement for the 9×19mm Parabellum cartridge and associated pistols and submachine guns. NATO called for two types of weapons chambered for a new cartridge—one a shoulder-fired weapon, and the other a handheld weapon. According to NATO, these new weapons, termed personal defense weapons (PDWs), were to provide "personal protection in last-resort situations when the user is directly endangered by the enemy [...]." In 1989, NATO published document D/296, outlining a number of preliminary specifications for these weapons:
 The new cartridge was to have greater range, accuracy, and terminal performance than the 9×19mm cartridge. Additionally, it was to be capable of penetrating body armor.
 The shoulder-fired personal defense weapon was to weigh less than 3 kg (6.6 lb), with a magazine capacity of at least 20 rounds.
 The handheld personal defense weapon (pistol) was to weigh less than 1 kg (2.2 lb), although a weight of 700 g (1.5 lb) was deemed desirable; it was to have a magazine capacity of at least 20 rounds.
 Both weapons were to be sufficiently compact to be carried hands-free on the user's person at all times, whether in the cab of a vehicle or the cockpit of an aircraft, and were to perform effectively in all environments and weather conditions.

FN Herstal was the first small arms manufacturer to respond to NATO's requirement; FN started by developing a shoulder-fired personal defense weapon, the P90, along with a small caliber, high velocity 5.7×28mm cartridge type. The original 5.7×28mm cartridge, called the SS90, went into production with the P90 in 1990. The SS90 propelled a 1.5 g (23 grain) plastic-core projectile from the P90 at a muzzle velocity of roughly 850 m/s (2,800 ft/s).

Following the P90's introduction, FN revised the 5.7×28mm ammunition. The new variation, designated the SS190, used a projectile 2.7 mm (0.11 in) shorter in length than that of the SS90. This allowed it to be used more conveniently in the 5.7×28mm FN Five-seven pistol, which was under development at that time. The SS190 projectile had a greater weight, and a more conventional construction with an aluminium and steel core. The first prototypes of the SS190 were created in 1992, and the design was finalized in 1993, replacing the SS90. A modified version of the P90, with a magazine adapted to use the shortened ammunition, was then introduced in the same year. Several special cartridge variations were developed, such as the L191 tracer round and the SB193 subsonic round for use with a sound-suppressed P90.

NATO evolution

In 2002 and 2003, NATO conducted a series of tests with the intention of standardizing a PDW cartridge as a replacement for the 9×19mm Parabellum cartridge. The tests compared the relative merits of the FN 5.7×28mm cartridge and the HK 4.6×30mm cartridge, which was created by German small arms manufacturer Heckler & Koch as a competitor to the 5.7×28mm. The results of the NATO tests were analyzed by a group formed of experts from Canada, France, the United Kingdom, and the United States, and the group's conclusion was that the 5.7×28mm was "undoubtedly" the more efficient cartridge; However, the German delegation and others rejected the NATO recommendation that 5.7×28mm be standardized, halting the standardization process indefinitely. As a result, both the 4.6×30mm and 5.7×28mm cartridges (and the associated weapons) have been independently adopted by various NATO countries, according to preference; the P90 is currently in service with military and police forces in over 40 countries throughout the world.

Present
Further development of the P90 led to the creation of the P90 TR model, which has a MIL-STD-1913 (Picatinny) triple rail interface for mounting accessories. This model was introduced in late 1999 and continues to be offered alongside the standard P90. More recently, the P90 has been offered to civilian shooters as the PS90, a semi-automatic carbine intended for personal protection and sporting use.

Design

The P90 is a selective fire, straight blowback-operated weapon with a cyclic rate of fire of around 850–1,100 rounds per minute. The weapon is chambered for FN's 5.7×28mm ammunition. Its unusual shape is based on extensive ergonomic research. The weapon is grasped by means of a thumbhole in the frame that acts as a pistol grip, as well as an oversized trigger guard that acts as a foregrip for the shooter's support hand. The P90 fires from a closed bolt for maximum accuracy, and its design makes extensive use of polymers for reduced weight and cost. Overall, the weapon is relatively lightweight, weighing 2.5 kg (5.6 lb) empty, or 3 kg (6.6 lb) with a loaded 50-round magazine.

The P90 is notable for being fully ambidextrous—it can be operated by right or left-handed shooters with equal ease, and without making any modifications to the weapon. FN Herstal has described it as the "first fully ambidextrous individual automatic weapon." The charging handle, magazine release and backup iron sights are symmetrically distributed on both sides of the weapon, and the firing selector is located directly at the foot of the trigger, where it can be operated from either side by the shooter's trigger finger or support hand thumb. When fired, the P90 ejects spent cartridge casings downward through a chute located behind the grip, so spent cases are kept out of the shooter's line of sight.

The P90 can be fitted with a sling for greater ease of carry, and since the weapon has a fixed stock (as opposed to having a collapsing or folding stock), it can be quickly deployed when needed. The weapon's smooth, rounded contours prevent it from snagging on the shooter's clothing or equipment, and a small vertical protrusion is provided at the front end of the weapon's frame to prevent the shooter's hand from accidentally slipping in front of the muzzle while shooting. A hollow compartment inside the rear of the weapon's frame—accessed by removing the buttplate—allows for storage of a cleaning kit.

The P90 was designed to have a length no greater than a man's shoulder width, to allow it to be easily carried and maneuvered in tight spaces, such as the inside of an armored vehicle. To achieve this, the weapon's design uses the unconventional bullpup configuration, in which the action and magazine are located behind the trigger and alongside the shooter's face so that there is no wasted space in the stock. The P90's dimensions are minimized by its unique horizontally mounted feeding system, wherein the box magazine sits parallel to the barrel on top of the weapon's frame. The weapon overall has an extremely compact profile—it is the most compact fixed-stock submachine gun to be made. The standard version of the weapon has an overall length of 500 mm (19.7 in), a height of 210 mm (8.3 in), and a width of 55 mm (2.2 in).

The P90 requires minimal maintenance, and it can be disassembled quickly and easily. It is a modular firearm, consisting of four main component groups: the barrel and optical sight group, the moving parts group, the frame and trigger group, and the hammer group. The P90's barrel is cold hammer-forged and chrome-lined, with an overall length of 263 mm (10.4 in). The barrel has eight rifling grooves with a right-hand twist rate of 1:231 mm (1:9.1 in), and it is equipped with a diagonally cut flash suppressor that also acts as a recoil compensator. The stated service life of the barrel is 20,000 rounds. (equivalent to 400 50-round magazines)

The P90 uses an internal hammer striking mechanism and a trigger mechanism with a three-position rotary dial fire control selector, located at the foot of the trigger. The dial has three settings:

S – safe

1 – semi-automatic fire

A – fully automatic fire.

When set on A, the P90's fire selector provides a two-stage trigger operation similar to that of the Steyr AUG assault rifle—pulling the trigger back slightly produces semi-automatic fire, and pulling the trigger fully to the rear produces fully automatic fire.

Ammunition

Particularly significant to the design of the P90 is the small-caliber, high-velocity bottlenecked cartridge it uses. The 5.7×28mm cartridge was created by FN Herstal in response to a NATO requirement that called for a replacement for the 9×19mm Parabellum cartridge, which is commonly used in pistols and submachine guns. The 5.7×28mm cartridge weighs 6.0 g (93 grains)—roughly half as much as a typical 9×19mm cartridge—allowing the same number of rounds to be carried for less weight, or allowing more rounds to be carried for the same weight. Since the 5.7×28mm cartridge has a relatively small diameter, an unusually high number of cartridges can be contained in a magazine. The cartridge has a loud report and produces considerable muzzle flash (when fired from a pistol), but it produces roughly 30 percent less recoil than the 9×19mm cartridge, improving controllability. Due to its high velocity, the 5.7×28mm exhibits an exceptionally flat trajectory, compared to typical pistol ammunition.

One of the design intents for the standard 5.7×28mm cartridge type, the SS190, was that it has the ability to penetrate Kevlar protective vests that stop conventional pistol bullets. Fired from the P90, the 5.7×28mm SS190 has a muzzle velocity of roughly 716 m/s (2,350 ft/s, Mach 2) and can penetrate the NATO CRISAT vest  or a Level IIIA Kevlar vest at a range of 200 m (219 yd). FN states an effective range of 200 m (219 yd) and a maximum range of 1,800 m (1,969 yd) for the 5.7×28mm cartridge when fired from the P90.

In testing conducted by the Royal Canadian Mounted Police (RCMP) in 1999, the SS190 fired from the P90 at a distance of 25 m (27 yd) exhibited an average penetration depth of 25 cm (9.85 in) in ballistic gelatin covered with a Level II vest. The SS190 exhibited penetration depths ranging from 28 to 34 cm (11 to 13.5 in) when fired from the P90 into bare ballistic gelatin, in tests conducted by Houston Police Department SWAT. In testing, the SS190 and similar 5.7×28mm projectiles consistently turn base over point ("tumble") as they pass through ballistic gelatin and other media, using the 21.6-mm (.85 in) projectile length to create a larger wound cavity. However, some are skeptical of the bullet's terminal performance, and it is a subject of debate among civilian shooters in the United States.

The 5.7×28mm projectile potentially poses less risk of collateral damage than conventional pistol bullets, because the projectile design limits overpenetration, as well as the risk of ricochet. The lightweight projectile loses much of its kinetic energy after traveling only 400 m (437 yd), whereas a conventional pistol bullet such as the 9×19mm retains significant energy beyond 800 m (875 yd), posing greater risk of collateral damage in the event of a miss. This range exceeds the engagement distances expected for the 5.7×28mm cartridge's intended applications, so the cartridge's limited energy at long range is not considered to be disadvantageous. Since the SS190 projectile does not rely on fragmentation or the expansion of a hollow point, the cartridge (and 5.7×28mm weapons) is considered suitable for military use under the Hague Convention of 1899, which prohibits the use of expanding bullets in warfare.

Feeding
The P90 uses a unique horizontally mounted feeding system—patented in the United States—that contributes to the weapon's compact profile and unusual appearance. U.S. Patent 4,905,394 ("Top mounted longitudinal magazine") was awarded in 1990, naming René Predazzer as the sole inventor. The detachable box magazine is mounted parallel to the P90's barrel, fitting flush with the top of the weapon's frame, and it contains 50 rounds of ammunition which lie in two rows facing left, offset 90° from the bore axis. As the cartridges are pushed back by spring pressure and arrive at the rear end of the magazine, they are fed as a single row into a spiral feed ramp and rotated 90 degrees, aligning them with the chamber. The magazine body is composed of polymer, and it is translucent to allow the shooter to see the amount of ammunition remaining at any time.

Sights and accessories

The P90 was originally equipped with the Ring Sights HC-14-62 reflex sight, but the current weapon is instead fitted with the Ring Sights MC-10-80 sight, which was specifically designed for it. The HC-14-62 has a polymer housing and uses a forward-aimed fiber optic collector to illuminate the white daytime reticle, which consists of a large circle of about 180 minutes of arc (MOA), with a 20 MOA circle surrounding a 3.5 MOA dot in the center. The MC-10-80 has an anodized aluminium housing, and has a similar black reticle. The night reticle for both the HC-14-62 and the MC-10-80 consists of an open T that is primarily illuminated by a tritium module, and, in the HC-14-62, ambient light drawn in by an upward-facing collector. The sight is adjustable for both windage and elevation, and it can be used in conjunction with night vision equipment. As backup in case the reflex sight is damaged, a set of fixed iron sights is provided on each side of the reflex sight housing. The newest MC-10-80, designated as the MC-10-80 Electronic, no longer uses tritium for its night reticle. Instead, the normal reticle can be illuminated in green powered by a CR2032 battery, with eight different brightness settings. The illuminated reticle makes the sight more versatile in a variety of different conditions.

The P90 has provisions for mounting a number of different types of accessories, including tactical lights and laser aiming devices. A sling can be attached to the P90 for greater ease of carry, or it can be fitted with various sound suppressors such as the Gemtech SP90, which was designed specifically for the weapon in cooperation with FN Herstal. This stainless steel suppressor with a black oxide finish is built according to MIL-SPECs, including saltwater corrosion resistance. It has a length of 184 mm (7.2 in), a diameter of 35 mm (1.4 in) and a weight of 680 g (1.5 lb). When subsonic ammunition is used in conjunction with the suppressor, it reduces the sound signature of the P90 by 33 dB. A small case collector pouch for the P90 is available which fits over the ejection port and collects spent cases as they are ejected downward; the pouch will collect up to one hundred cases before filling.

Variants

P90

P90 TR

The P90 TR (Triple Rail) model, also known as the "flat-top," was introduced in late 1999. It features a receiver-mounted triple MIL-STD-1913 (Picatinny) rail interface system, or "Triple Rail," for mounting accessories. Also, instead of the integrated reflex sight, this model uses standard tritium iron sights. There is one full-length accessory rail integrated into the top of the receiver, and two rail stumps are included on the sides of the receiver. The top rail will accept various optical sights with no tools or additional mounting hardware required, and the side rails serve to mount secondary accessories, such as tactical lights or laser aiming devices.

P90 USG
The P90 USG (United States Government) model is similar to the standard P90, except the reflex sight housing is aluminium, and the sight has a revised reticle. The black reticle consists of a tiny dot inside of a small ring, which is joined by three posts that glow red in low light conditions due to tritium-illumination. The USG reflex sight can be removed and replaced with a special MIL-STD-1913 (Picatinny) rail mount for attaching a different sight.

P90 Laserex models
The P90 LV (Laser Visible) and P90 IR (InfraRed) models, both of which were introduced in late 1995, have an integrated laser sight manufactured by Laserex Technologies in Australia. The P90 LV model projects an 8 mW visible laser intended to be used as a low-light shooting aid or for dissuasive effect, while the P90 IR model projects a 4.5 mW infrared laser that can only be seen with night vision equipment. Both laser systems are compact, consisting of a small, flat panel integrated into the front end of the weapon's frame.

The Laserex P90 laser systems have a weight of , and they are activated by means of a green pressure switch located on the underside of the weapon's pistol grip. The lasers can be configured for three different internal settings: Off – disabled to prevent accidental activation, Training – low intensity for eye safety and extended battery life in training, or Combat – high intensity for maximum visibility. The Laserex P90 laser systems have a battery life of 250 hours when used on the Training setting, or a life of 50 hours when used on the Combat setting.

PS90
The PS90 is a semi-automatic carbine variant of the P90, intended for civilian shooters for personal protection and sporting use; it was introduced in 2005, and continues to be offered in several configurations. The PS90 will accept the standard 50-round P90 magazines, but the gun is supplied with a magazine that is blocked to a capacity of 10 or 30 rounds, allowing it to be sold in jurisdictions where magazine capacities are restricted by law.

In order to be legal for purchase by civilians without obtaining a tax stamp for a Short Barreled Rifle (SBR) as defined by the United States National Firearms Act, the PS90 carbine has an extended 407 mm (16 in) barrel and is semi-automatic, with a trigger pull of approximately . The lengthened barrel has eight rifling grooves, with a right-hand twist rate of 1:229 mm (1:9 in) and a rifled length of ; the muzzle is equipped with a fixed "birdcage" type flash suppressor.

Despite the added barrel length, the PS90 is relatively compact and lightweight, with an overall length of 667 mm (26.3 in), and a weight of 3.4 kg (7.5 lb) with a fully loaded 50-round magazine. Due to the added barrel length, the PS90 can achieve a muzzle velocity of up to 777 m/s (2,550 ft/s) with SS195LF ammunition, or up to 930 m/s (3,050 ft/s) with third-party ammunition.

PS90 Standard
The PS90 Standard is the current model of the PS90 offered by FN Herstal. It features a MIL-STD-1913 (Picatinny) rail fitted to the top of the receiver, which allows the shooter to mount their preferred optical sight. The rail includes a set of integrated iron sights, as backup in case the primary sight is damaged. As of 2019 the PS90 Standard is available with a black frame.

PS90 SBR
The PS90 SBR variant is functionally identical to the "PS90 Standard", but instead of the extended 16 inch barrel, this variant retains the standard 10.5 inch barrel of its selective-fire counterpart, thus making it the ballistic equivalent, in semi-automatic only form. The PS90 SBR is not usually listed on FN Herstal's website, but is offered commercially through third-party extensions. These are made either through factory standard layouts, or conversions made by swapping the barrel. This renders the weapon a "short barreled rifle", and thus the required tax stamp is necessary in order to purchase and/or transfer it. The weapon is regulated as "Title II", and special certification is required in most states. As with all factory standard PS90 receivers special welding is in place to complicate full auto conversion.

PS90 TR
The PS90 TR is now discontinued. It featured a "Triple Rail" receiver assembly identical to that of the P90 TR. The top of the receiver consisted of an MIL-STD-1913 (Picatinny) rail, allowing the shooter to mount their preferred optical sight. Two polymer side rails—one on each side of the receiver—were included for mounting secondary accessories, such as lasers or tactical lights. Like the PS90 Standard, the PS90 TR was available with either an olive drab or black frame. As of 2013, the PS90 TR model is no longer listed by FNH USA.

PS90 USG

The PS90 USG is now discontinued. In the same fashion as the P90 USG, this model had an aluminium reflex sight housing with a revised reticle. The black reticle consisted of a tiny dot inside of a small ring, which was joined by three posts that glowed red in low light conditions due to tritium-illumination. The USG reflex sight could be removed and replaced with a special MIL-STD-1913 (Picatinny) rail mount for attaching a different sight, and like other models of the PS90, the USG was available with either an olive drab or black frame.

As of 2011, the PS90 USG model is no longer listed by FNH USA, but the USG reflex sight is still offered as a standalone accessory.

Users

Despite being originally intended as a defensive weapon for military personnel whose primary role is not fighting with small arms (such as vehicle drivers), most sales of the P90 have been to special forces and counter-terrorist groups who use it for offensive roles.

In 1997, suppressed P90s were used in combat by the Peruvian special forces group (Grupo de Fuerzas Especiales) in Operation Chavín de Huantar, the hostage rescue siege that ended the Japanese embassy hostage crisis. The operation was a success: all 14 MRTA revolutionaries were killed, and 71 hostages were rescued. The MRTA revolutionaries who had taken the hostages were equipped with body armor, but it was defeated by the Peruvian special forces' P90s. In 2011, P90s were used by Muammar Gaddafi's military forces in the 2011 Libyan civil war, and some of these examples were captured and used in the war by Libyan rebel forces.

By 2009, the P90 was in service with military and police forces in over 40 countries. In the United States, Houston Police Department was the first local law enforcement agency to adopt the P90, acquiring it for their SWAT team in 1999. In 2003, the Houston SWAT team became one of the first agencies in the country to use the weapon in a shootout. By 2009, the P90 was in use with over 200 law enforcement agencies in the United States, including the Secret Service and Federal Protective Service. In response, the National Rifle Association added the P90 and PS90 to its NRA Tactical Police Competition standards, allowing law enforcement agencies to compete in the event using either weapon.

See also
 AR-57
 Kel-Tec P50
 Magpul PDR
 ST Kinetics CPW
 QCW-05
 List of bullpup firearms

References

External links

 : FNH USA
 PS90 Owner's Manual

5.7×28mm firearms
Bullpup personal defense weapons
P90
Personal defense weapons
Submachine guns of Belgium
Weapons and ammunition introduced in 1990

FN P90


Korkaklık, ihtiyat bozukluğu olarak değerlendirilebilir. ABD askeriyesine göre "düşman önünde davranış bozmak" olarak adlandırılır ve düşmandan kaçmak, korunması gereken mevkiyi terk etmek veya ele vermek, mücadele esnasında silah veya cephaneyi ihraç etmek ve yardım istendiğinde yardım etmemek gibi çeşitli durumları kapsar.

Korku anında başın üst kısmı ile diz altı bacak kısmında uyuşma, karıncalanma, titreme hissedilir.

Korku anında sağlıklı olmayan durumlar gösterilebilir. Örneğin, bazı kişilerde kendini koruma içgüdüsü bir süreliğine kaybolabilir.

Duygular
Fobiler

Korkaklık