Pekcan Koşar, (11 Nisan 1936, İstanbul - 16 Eylül 2005, Yalova), Türk oyuncu ve seslendirme sanatçısı.

İlk yılları ve mesleği
Güzel Sanatlar Akademisi'ni bitirdi. Tiyatroya Güzel Sanatlar Akademisi'nde amatör olarak başladı. Küçük Sahne'de 1955 yılında "Çayhane" oyunuyla profesyonelliğe adımını attı. Burada Agah Hün, Vala Önengüt gibi isimlerden seslendirme eğitimi aldı.

1958 yılında Oda Tiyatrosu'na girdi; "Misafir", "Gökteki Kaldırımlar", "Öteki", "Tapılacak Kadın" ve "Tersine Dönen Şemsiye" adlı piyeslerde oynadı. Lale Oraloğlu Tiyatrosu'nun saat 6 temsillerine katıldı.

1961'de Gong Tiyatrosu'nu kurdu. Gülriz Sururi-Engin Cezzar Tiyatrosu'nun Küçük Sahne'deki temsillerinde oynadı. Arena Tiyatrosu ve Kadıköy Özel Tiyatrosu'nda kısa bir süre bulunduktan sonra 1969 yılında Kent Oyuncuları Tiyatrosu'nda geçti. Bakırköy Belediye Tiyatroları'nda oyunculuk ve yönetmenlik yaptı. Burada Uğur Taşdemir, Günyol Bakoğlu, Kerem Kobanbay, Elif Acehan, Tarkan Koç gibi birçok seslendirme sanatçısı yetiştirdi.

Özel hayatı ve ölümü
Kendisi gibi tiyatro sanatçısı olan Itri Koşar'ın babasıdır. Pekcan Koşar, daha çok Hababam Sınıfı serilerinde hem Tarık Akan'ın hem Ahmet Arıman'ın seslendirmesini yaptı. Selvi Boylum Al Yazmalım filminde de Kadir İnanır'ı seslendirmesiyle akıllarda yer etmiştir.

16 Eylül 2005 tarihinde kalp krizi sonucu Yalova'nın Çınarcık ilçesindeki yazlığında öldü. İstanbul Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedildi.

Rol aldığı tiyatro oyunları
 1955: Çayhane : Vern Sneider - Küçük Sahne
 1956: Tersine Dönen Şemsiye : Oda Tiyatrosu
 1957: Tapılacak Kadın : Oda Tiyatrosu
 1958: Öteki : Oda Tiyatrosu
 1959: Gökteki Kaldırımlar : Oda Tiyatrosu
 1960: Misafir : Oda Tiyatrosu
 1993: Lourcine Sokağı Cinayeti : Eugène Labiche - Bakırköy Belediye Tiyatrosu
 1998: Salaklar Sofrası : Francis Weber - Tiyatrokare
 1999: Hadi Öldürsene Canikom : Aziz Nesin - Bakırköy Belediye Tiyatrosu

Rol aldığı sinema filmleri
 1957: Lejyon Dönüşü
 1965: Kocamın Nişanlısı
 1966: Ölüm Tarlası
 1971: Hüdaverdi-Pırtık
 1975: Ah Nerede Vah Nerede
 1975: Dam Üstüne Çul Serer
 1975: Gelinin Ödü Patladı / Evlilikte İlk Gece
 1975: Kuvvet Macunu
 1975: Sevgili Halam
 1975: Tamam mı Devam mı
 1976: Hamal
 1976: Şeytan Diyor ki
 1977: Özgürlüğün Bedeli
 1985: Çıplak Vatandaş : Başar Sabuncu
 1987: Rumuz Goncagül : İrfan Tözüm

Rol aldığı diziler
 1993: Yaz Evi
 1994: Bekarlık Sultanlık mı? : Mehmet Dinler
 1994: Mutlu Günler : Ahmet Bilge
 1998: Ruhsar : Ümmü Burhan
 1999: Evimiz Olacak mı? : Ahmet Bilge

Seslendirme çalışmaları

 1965: Horasan'ın Üç Atlısı (Yılmaz Köksal)
 1966: Affedilmeyen (Yılmaz Köksal)
 1967: Cango Ölüm Süvarisi (Yılmaz Köksal)
 1968: İstanbul Tatili (Yılmaz Köksal)
 1972: Bela Mustafa (Kayhan Yıldızoğlu)
 1972: Karaoğlan Geliyor (Zeki Alasya)
 1972: Tarkan: Altın Madalyon (Zeki Alasya)
 1973: Canım Kardeşim (Halit Akçatepe)
 1973: Hamsi Nuri (Zeki Alasya)
 1973: Karateci Kız (Bülent Kayabaş)
 1973: Tarkan: Güçlü Kahraman (Halit Akçatepe)
 1973: Umut Dünyası (Bülent Kayabaş)
 1973: Yalancı Yarim (Zeki Alasya)
 1974: Beş Tavuk Bir Horoz (Zeki Alasya)
 1974: Yatık Emine (Serdar Gökhan)
 1975: Acele Koca Aranıyor (Bülent Kayabaş)
 1975: Ah Nerede (Tarık Akan)
 1975: Ateş Böceği (Tarık Akan)
 1975: Babaların Babası (Cemil Şahbaz)
 1975: Baldız (Kadir İnanır)
 1975: Hababam Sınıfı (Tarık Akan)
 1975: Hayret 17 (Bülent Kayabaş)
 1975: Köprü (Kadir İnanır)
 1975: Kılıç Aslan (Cemil Şahbaz)
 1975: Pisi Pisi (Kadir İnanır)
 1975: Sevimli Frankeştayn (Bülent Kayabaş)
 1976: Alev (Kadir İnanır)
 1976: Bizim Aile (Tarık Akan)
 1976: Bodrum Hâkimi (Kadir İnanır)
 1976: Deprem (Kadir İnanır)
 1976: Devlerin Aşkı (Kadir İnanır)
 1976: Hababam Sınıfı Sınıfta Kaldı (Tarık Akan)
 1976: Ne Umduk Ne Bulduk (Şemsi İnkaya)
 1976: Öyle Olsun (Tarık Akan)
 1977: Ah Bu Ne Dünya (Ünsal Emre)
 1977: Baraj (Tarık Akan)
 1977: Bizim Kız (Şemsi İnkaya)
 1977: Selvi Boylum Al Yazmalım (Kadir İnanır)
 1977: Sevgili Dayım (Tarık Akan)
 1977: Tövbekar (Kadir İnanır)
 1978: Ali Babanın Çiftliği (Salih Güney)
 1978: Bebek (Tuncay Akça)
 1978: Cevriyem (Kadir İnanır)
 1978: Evlidir Ne Yapsa Yeridir (Kadir İnanır)
 1978: Hedef (Kadir İnanır)
 1978: Çilekeş (Yılmaz Köksal)
 1979: Doktor (Kadir İnanır)
 1979: Ne Olacak Şimdi (Bülent Kayabaş)
 1981: Deli Kan (Kamil Sönmez)
 1983: Aptal Kahraman (Bülent Kayabaş)
 1983: Yıkılan Gurur (Bülent Kayabaş)
 1984: Aşkım Günahımdır (Murat Soydan)
 1984: Güneş Doğarken (Kadir İnanır)
 1984: Sevdalandım (Bülent Kayabaş)
 1985: Gazino Bülbülü (Bülent Kayabaş)
 1985: Hayat Köprüsü (Kadir İnanır)
 1985: Kızlar Sınıfı Yarışıyor (Bülent Kayabaş)
 1985: Paramparça (Tarık Akan)
 1985: Ölüm Yolu (Kadir İnanır)
 1985: İkizler (Behçet Nacar)
 1986: Adem ile Havva (Tarık Akan)
 1986: Affet Allah'ım (Cem Erman)
 1986: Dikenli Yol (Eşref Kolçak)
 1986: Küskünüm (Behçet Nacar)
 1986: Kıskıvrak (Korhan Abay)
 1986: Melek Yüzlü Cani / Nefret (Cüneyt Arkın)
 1986: Sen Türkülerini Söyle (Kadir İnanır)
 1987: Skandal (Tarık Akan)
 1988: Kurtar Beni (Nuri Alço)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Tiyatronline
 Tiyatro Dergisi

1936 doğumlular
2005 yılında ölenler
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Türk erkek dizi oyuncuları
Türk erkek seslendirme sanatçıları
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler
İstanbul doğumlu erkek oyuncular
Yalova'da ölenler
Kalp krizinden ölenler

Pekcan Koşar


Sercan Kaya (* 15. März 1988 in Izmir) ist ein türkischer Fußballspieler.

Karriere

Verein
Kaya spielte in seiner Jugend für Bucaspor. Vor dem Beginn der Saison 2006/07 wurde er aus der Jugendmannschaft in die Profimannschaft berufen und spielte für Bucaspor vier Jahre lang. Während dieser Zeit gelang ihm mit dem Verein der Aufstieg in die Süper Lig, jedoch stieg man nach der ersten Saison, im Mai 2011, wieder ab. Der Mittelfeldspieler überzeugte trotzdem mit seiner Leistung einige Vereine und entschied sich fortan für Trabzonspor zu spielen. Sein Debüt für Trabzonspor gab Kaya am 11. Januar 2012 gegen Istanbul Güngörenspor im türkischen Fußballpokal. Er erzielte im gleichen Spiel sein erstes Tor für Trabzon.

In der Wintertransferperiode 2012/13 wechselte er gemeinsam mit seinem Teamkollegen Eren Albayrak zum Zweitligisten Çaykur Rizespor.

Im Sommer 2016 verließ er nach drei Jahren Rizespor und heuerte stattdessen beim Zweitligisten Adana Demirspor an. Bereits nach seiner Saison zog er innerhalb der TFF 1. Lig zu MKE Ankaragücü weiter. Noch innerhalb der gleichen Transferperiode verließ Kaya nach zwei Ligaeinsätzen die Hauptstädter wieder und wechselte zum Ligarivalen Adanaspor.

Nationalmannschaft
Sercan Kaya spielte zweimal für die türkische U-20-Auswahl.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (1461 Trabzon)
Fußballspieler (Adana Demirspor)
Fußballspieler (Adanaspor)
Fußballspieler (Bucaspor)
Fußballspieler (Çaykur Rizespor)
Fußballspieler (Darıca Gençlerbirliği)
Fußballspieler (Gümüşhanespor)
Fußballspieler (Kemerspor 2003)
Fußballspieler (MKE Ankaragücü)
Fußballspieler (Şanlıurfaspor)
Fußballspieler (Trabzonspor)
Fußballspieler (Vanspor FK)
Sportler (Izmir)
Türke
Geboren 1988
Mann

Sercan Kaya


Kei-Car (japansk: 軽自動車, keijidōsha, dansk: "let bil") er en japansk betegnelse for små mikrobiler. Kei-Cars står for omkring en tredjedel af det samlede nybilssalg i Japan. For at en bilmodel kan tilhøre Kei-Car klassen, må den maksimalt være 3,39 meter lang og 1,475 meter bred, og motorens slagvolume må maksimalt være 660 cm³. Privat registrerede Kei-Cars har en gul nummerplade med sort skrift, mens kommercielt registrerede køretøjer har en sort nummerplade med gul skrift. Denne indregistrering giver et afgiftsnedslag samt en fritagelse for parkeringstilladelse. På trods af de lave ydermål findes Kei-Cars i flere forskellige karrosseriformer, lige fra mikrobil over mini-MPV til offroader.

Da normen frem til 1990 udelukkende var baseret på fysiske parametre (ydermål og slagvolume), findes der i Japan rigtig mange modeller af den type, som er meget sjældne i andre lande. Samtidig omfatter udstyret ting, som man normalt ikke forventer i en mikrobil. Dermed sælges den i Japan under navnet Mira solgte Daihatsu Cuore med bl.a. firehjulstræk, afstandsradar, ESP, dvd-navigation, xenonforlygter og flere airbags. Der findes også turboladede små motorer med slagvolume under grænsen. Suzuki Twin var i årene 2003 til 2005 den første Kei-Car med hybriddrift.

Af Kei-Cars, som også har været markedsført i Danmark, kan bl.a. nævnes Daihatsu Cuore og Suzuki Wagon R+. Dog benyttes i Europa ikke de for Kei-Cars typiske 660 cm³-motorer, men derimod større og kraftigere motorer.

Krav til Kei-Cars
I årenes løb er grænserne for Kei-Cars blevet øget lidt efter lidt, indtil de i dag er oppe på de for en mikrobil typiske mål på 1,48 × 3,4 meter.

Galleri

Eksterne henvisninger

Bilklasser

Kei-Car


Secta Familia Manson este numele prin care a fost cunoscut grupul format din Charles Manson și adepții săi în California anului 1960. Grupul era format din tineri din diferite părți ale Statelor Unite ale Americii, care trăiau în comunitate în diferite părți ale zonei din Los Angeles, pentru a se stabili ulterior pe o proprietate cunoscută sub numele de Spahn Ranch, dedicându-se în primul rând accidentelor vasculare cerebrale mici, drogurilor, abstinenței și idolatriei față de liderul lor. În august 1969, membrii grupului, ca urmare a ordinelor lui Manson, au comis o serie de crime în Los Angeles, cel mai cunoscut caz fiind cel al actriței Sharon Tate. Chiar și după arestarea liderului și a ucigașilor care au urmat, grupul a continuat să apară în media pentru furt și atacuri comise, până în anii 1970.

Membri și colaboratori

 Charles Manson: liderul și fondatorul cultului, care a fost condamnat la închisoare pe viață pentru instigarea la crimele comise de membrii săi. A murit în închisoare în 2017.
 Tex Watson: unul dintre principalii membri ai Familiei, care a fost implicat în multe dintre crimele comise de aceștia.
 Susan Atkins: a fost implicată în mai multe crime comise de aceștia. A murit în închisoare în 2009.
 Patricia Krenwinkel: a fost implicată în uciderea lui Sharon Tate și a celor patru persoane din locuința sa.
 Leslie Van Houten: a fost implicată în uciderea lui Sharon Tate și a celor patru persoane din locuința sa.
 Linda Kasabian: a fost implicată în uciderea lui Sharon Tate și a celor patru persoane din locuința sa, dar nu a participat la crimele în sine și a fost martoră la procesul celorlalți membri ai Familiei.
 Dennis Wilson: unul dintre membrii trupei The Beach Boys, care a avut o relație cu Familia Manson și a oferit ajutor financiar acestora.
 Squeaky Fromme: o altă membră notabilă a Familiei, care a încercat să-l asasineze pe președintele american Gerald Ford în 1975.
 Bobby Beausoleil: a fost implicat în uciderea lui Gary Hinman în iulie 1969.
 Clem Grogan: a fost implicat în uciderea lui Shorty Shea în august 1969.
 Catherine Share: a fost implicată în mai multe activități criminale ale grupului, inclusiv în jafuri și furturi de mașini.
 Terry Melcher: a fost un producător muzical și compozitor american, care a lucrat cu artiști celebri precum The Byrds, The Beach Boys și Doris Day. El a fost, de asemenea, unul dintre asociații notabili ai Familiei Manson.
 Phil Kaufman
 Bruce M. Davis: a fost implicat în uciderea lui Gary Hinman în iulie 1969, împreună cu Bobby Beausoleil și alți membri ai Familiei. El a fost, de asemenea, implicat în uciderea lui Donald "Shorty" Shea în august 1969, precum și în alte infracțiuni, inclusiv jafuri și furturi de mașini.
 Sandra Good cunoscută și sub numele de "Blue". Ea a fost implicată în multe activități criminale ale grupului, inclusiv în jafuri și furturi de mașini. În 1975, Good a încercat să-l asasineze pe președintele Gerald Ford și a fost condamnată la închisoare pentru această infracțiune. Ea a fost eliberată condiționat din închisoare în 1985.
 Gregg Jakobson
 George Spahn
 Paul Watkins: a fost un membru al Familiei Manson care a depus mărturie împotriva grupului în procesul lor.
 Ruth Ann Moorehouse
 Nancy Pitman cunoscută sub numele de "Brenda McCann". A fost implicată în mai multe jafuri și furturi de mașini alături de alți membri ai Familiei. Pitman a fost, de asemenea, prezentă în timpul uciderea lui Gary Hinman în iulie 1969 și a depus mărturie împotriva lui Charles Manson în procesul său.
 Kathryn Lutesinger cunoscută sub numele de "Kitty Lutesinger". A fost implicată în mai multe activități criminale ale Familiei, inclusiv în jafuri și furturi de mașini. Lutesinger a fost, de asemenea, prezentă în timpul uciderea lui Gary Hinman în iulie 1969 și a depus mărturie împotriva membrilor Familiei în procesul lor.
 Ella Jo Bailey

 Catherine Gillies s-a alăturat grupului în 1968. Ea a fost implicată în mai multe activități criminale ale Familiei, inclusiv în jafuri și furturi de mașini. Gillies a fost, de asemenea, prezentă în timpul uciderea lui Gary Hinman și a depus mărturie împotriva membrilor Familiei în procesul lor.

 Sherry Cooper a fost o fostă membră a Familiei Manson, care a depus mărturie împotriva membrilor grupului în procesul lor. Cooper a fost prezentă în timpul uciderea lui Donald "Shorty" Shea și a depus mărturie împotriva membrilor Familiei în procesul lor.

 Danny DeCarlo a fost un fost membru al Familiei Manson, care a fost implicat în activitățile criminale ale grupului. El a fost prezent în timpul uciderea lui Gary Hinman și a depus mărturie împotriva membrilor Familiei în procesul lor.

 Brooks Poston a fost un fost membru al Familiei Manson, care s-a alăturat grupului în 1968. El a fost implicat în mai multe activități criminale ale Familiei, inclusiv în jafuri și furturi de mașini. Poston a fost, de asemenea, prezent în timpul uciderea lui Gary Hinman și a depus mărturie împotriva membrilor Familiei în procesul lor.

 Barbara Hoyt a fost o fostă membră a grupului și a fost prezentă în timpul uciderea lui Gary Hinman în iulie 1969. Hoyt a depus mărturie împotriva membrilor grupului în procesul lor.
 Mary Brunner a fost una dintre primele persoane care s-au alăturat Familiei Manson. Ea a fost implicată în mai multe activități criminale ale grupului și a fost prezentă în timpul uciderea lui Gary Hinman și a Tate-LaBianca.
 Dianne Lake a fost cea mai tânără membră a grupului, având doar 14 ani când s-a alăturat Familiei. Lake a fost prezentă în timpul uciderea lui Gary Hinman și a Tate-LaBianca, dar nu a fost implicată direct în crime.
 Deirdre Shaw a fost o fostă membră a grupului și a fost prezentă în timpul uciderea lui Gary Hinman. Shaw a depus mărturie împotriva membrilor grupului în procesul lor.

Nașterea "Familiei"

Adepții din San Francisco
După eliberarea sa din închisoare pe 22 martie 1967, Charles Manson s-a mutat la San Francisco, unde, cu ajutorul unui fost coleg din închisoare, a închiriat un apartament în Berkeley. În închisoare, jefuitorul de bănci Alvin Karpis îi învățase lui Manson să cânte la chitara. Trăind în mare parte din milă, Manson a devenit curând cunoscut cu Mary Brunner, o absolventă în vârstă de 23 de ani a Universității din Wisconsin-Madison. Brunner lucra ca asistentă de bibliotecă la Universitatea din California și Manson s-a mutat cu ea. Potrivit unei mărturii indirecte, el a reușit să o convingă să accepte ca și alte femei să locuiască cu ei. În curând, Brunner împărțea locuința cu încă optsprezece alte femei.

Manson s-a impus ca guru în cartierul Haight-Ashbury din San Francisco, care în 1967, în timpul "Verii iubirii", devenea un loc emblematic  pentru mișcarea hippie. Se crede că Manson a împrumutat o parte din filozofia sa de la Biserica Procesului Judecății Finale, care credea că la sfârșitul lumii, Satana și Iisus se vor reuni pentru a judeca omenirea. În curând, Manson a format primul dintre grupurile sale de adepți, majoritatea de sex feminin, care ulterior au fost numiți "Familia Manson" de procurorul din Los Angeles, Vincent Bugliosi, și de mass-media. Manson le-a învățat pe femeile din "Familia Manson" că sunt reîncarnarea creștinilor originali și că establishmentul poate fi comparat cu romanii. În jurul anului 1967, Manson a început să folosească pseudonimul "Charles Willis Manson".

Înainte de sfârșitul verii din 1967, Manson și câteva dintre femeile din "Familia Manson" au început să călătorească cu un autobuz școlar vechi, pe care îl adaptaseră pentru a fi confortabil, înlocuind scaunele cu covoare colorate și perne. În cele din urmă, s-au stabilit în zonele din Los Angeles, în Topanga Canyon, Malibu și Venice, de-a lungul coastei.

În 1967, Mary Brunner a rămas însărcinată cu Manson. Pe 15 aprilie 1968, ea a născut fiul lor, pe care l-au numit Valentine Michael, într-o casă abandonată din Topanga Canyon, unde locuiau. Brunner, la fel ca majoritatea membrilor "Familiei Manson", a avut mai multe pseudonime și porecle, printre care "Marioche", "Och", "Mother Mary", "Mary Manson", "Linda Dee Manson" și "Christine Marie Euchts".

Prezentarea lui Manson
Actorul Al Lewis l-a rugat pe Manson să aibă grijă de copiii săi de câteva ori și l-a descris ca fiind "un tip de treabă când l-am cunoscut". Producătorul muzical Phil Kaufman l-a prezentat pe Manson producătorului de la Universal Studios, Gary Stromberg, care lucra la acea vreme la o adaptare cinematografică a vieții lui Iisus, plasată în America modernă. Filmul înfățișa un Iisus negru și "romani țărănoi" din sudul SUA. Stromberg a considerat că Manson a adus idei interesante despre ceea ce ar putea face Iisus într-o astfel de situație și că era potrivit pentru rol. În timpul unei întâlniri, Manson i-a cerut uneia dintre femeile sale să-i sărute picioarele, pentru a demonstra locul femeilor. Într-o altă ocazie, pe plajă, Stromberg l-a văzut pe Manson predicând împotriva unei viziuni materialiste și unul dintre ascultători l-a întrebat despre autobuzul bine mobilat. Manson i-a aruncat cheile autobuzului celui care se îndoia, iar acesta a plecat imediat cu autobuzul, în timp ce Manson privea aparent indiferent.

Potrivit lui Stromberg, Manson avea o personalitate vibrantă și era capabil să citească slăbiciunile emoționale ale unei persoane și să o manipuleze. De exemplu, Manson a încercat să îl manipuleze pe Danny DeCarlo, trezorierul clubului de motocicliști Straight Satan's, oferindu-i "acces" la femeile din "Familia Manson". Manson l-a convins pe DeCarlo că penisul lui mare a ajutat la menținerea femeilor în grup.

Colaborarea cu Wilson, Melcher și alții

În sfârșitul primăverii anului 1968, Dennis Wilson de la Beach Boys a luat-o la autostop pe Patricia Krenwinkel și Ella Jo Bailey, în timp ce se aflau sub influența alcoolului și a LSD. El le-a dus la casa sa din Pacific Palisades pentru câteva ore. În dimineața următoare, când Wilson s-a întors acasă de la o sesiune de înregistrări de noapte, a fost întâmpinat pe alee de Manson, care ieșise din casă. Wilson l-a întrebat pe străin dacă intenționa să-i facă rău. Manson l-a asigurat că nu avea o astfel de intenție și a început să-i sărute picioarele lui Wilson. În interiorul casei, Wilson a descoperit 12 străini, majoritatea femei. Conform versiunii prezentate în Manson in His Own Words, Manson l-a întâlnit pentru prima dată pe Wilson în casa unui prieten din San Francisco, unde Manson se dusese pentru a obține marijuana. Manson a susținut că Wilson i-a dat adresa sa de pe Sunset Boulevard și l-a invitat să treacă pe la el când va veni în Los Angeles. Wilson a declarat într-un articol din 1968 din Record Mirror că atunci când a pomenit de relația Beach Boys cu Maharishi Mahesh Yogi unui grup de femei ciudate, "acestea mi-au spus că și ele aveau un guru, un tip pe nume Charlie".  În următoarele câteva luni, numărul femeilor din casa lui Dennis Wilson s-a dublat, iar el a acoperit costurile acestora, care s-au ridicat la aproximativ 100.000 de dolari. Aceste costuri includeau și o factură medicală pentru tratamentul gonoreei și 21.000 de dolari pentru distrugerea mașinii sale neasigurate, pe care a împrumutat-o. Wilson a plătit pentru timpul de studio pentru înregistrarea cântecelor scrise și interpretate de Manson și l-a introdus în cercurile sale din industria de divertisment, inclusiv Gregg Jakobson, Terry Melcher și Rudi Altobelli. Acesta din urmă deținea o casă pe care a închiriat-o actriței Sharon Tate și soțului ei, regizorul Roman Polanski. Jakobson a fost impresionat de "întregul pachet Charlie Manson" de artist, stilist de viață și filozof, și a plătit pentru a-i înregistra materialul.

Wilson a părăsit locuința închiriată când a expirat contractul de închiriere, iar proprietarul a expulzat Familia.

Spahn Ranch
În august 1968, Charles Manson a organizat o bază pentru Familia sa la ferma Spahn Ranch, după ce proprietarul anterior, i-a expulzat. Acest teren fusese anterior un platou de filmare pentru producțiile western, însă clădirile se deterioraseră la sfârșitul anilor '60. În acel moment, principala sursă de venit a fermei era reprezentată de plimbările călare.Femeile din Familia lui Manson se ocupau cu munca în jurul fermei, îndeplinind sarcini diverse, dar executau și ordinele lui Manson de a întreține relații sexuale cu proprietarul George Spahn, un bărbat în vârstă de 80 de ani, aproape orb. În plus, femeile serveau și ca ghizi pentru Spahn. În schimb, Spahn le permitea lui Manson și grupului său să locuiască pe proprietatea sa fără plată.

Întâlnirea cu Sharon Tate
La 23 martie 1969: 228-233 Manson a intrat pe proprietatea din 10050 Cielo Drive, pe care o știa ca fiind reședința lui Melcher, unde nu fusese invitat.

În timp ce se apropia de casa principală, Manson a fost întâmpinat de Shahrokh Hatami, un fotograf iranian care se împrietenise cu Polanski și Tate în timpul realizării documentarului Mia and Roman. Hatami se afla acolo pentru a fotografia Tate înainte ca aceasta să plece la Roma a doua zi. Văzându-l pe Manson apropiindu-se, Hatami s-a dus pe veranda din față pentru a-l întreba ce dorește, Manson a spus că îl căuta pe cineva al cărui nume Hatami. Hatami, îngrijorat de străin, a coborât pe aleea din față pentru a-l sfătui pe Manson să încerce "aleea din spate", prin care se referea la drumul spre casa de oaspeți de dincolo de casa principală.

În cele din urmă, Manson a ajuns în fața casei de oaspeți și a pătruns înăuntru fără să spună un cuvânt. Însă, Hatami și Tate au rămas pe verandă. După o scurtă perioadă de timp, Manson s-a întors în fața casei principale și a plecat fără să spună nimic în plus.

În aceeași seară, Manson s-a întors pe proprietate și a mers din nou la casa de oaspeți. A intrat pe veranda închisă și a discutat cu Altobelli, proprietarul, care tocmai ieșise de la duș. Manson a întrebat de Melcher.  Altobelli i-a spus lui Manson prin ușă că Melcher se mutase în Malibu și că nu-i știa adresa exactă (în ciuda faptului că o cunoștea). Altobelli, care lucra în domeniul divertismentului, îl întâlnise pe Manson cu puțin timp înainte la casa lui Wilson și era convins că Manson știa deja acest lucru. La acea întâlnire, i-a făcut unele complimente limitate lui Manson pentru înregistrările sale muzicale. Altobelli i-a spus lui Manson că pleacă din țară a doua zi și că va fi plecat pentru mai mult de un an. Manson i-a cerut să vorbească cu el la întoarcere, iar Altobelli a fost de acord. Manson a spus că a fost îndrumat către casa de oaspeți de către persoanele din casa principală; Altobelli i-a cerut lui Manson să nu-i deranjeze pe chiriașii săi.

În ziua următoare, Altobelli și Tate au zburat împreună la Roma. Tate l-a întrebat dacă "tipul acela cu aspect înfiorător" se dusese să-l vadă la casa de oaspeți cu o zi înainte.

Crime

Omorul lui Bernard Crowe

Tex Watson s-a implicat în traficul de droguri și a jefuit un traficant de droguri pe nume Bernard "Lotsapoppa" Crowe. Crowe a amenințat că îi va ucide pe toți cei de la Spahn Ranch. Ca răspuns, Charles Manson l-a împușcat pe Crowe la 1 iulie 1969, în apartamentul său din Hollywood. Convingerea lui Manson că el l-a ucis pe Crowe a fost confirmată aparent de o știre despre descoperirea trupului aruncat al unui membru Black Panther în Los Angeles. Deși Crowe nu era membru al Black Panthers, Manson a concluzionat că acesta a fost și aștepta răzbunare din partea Panthers. El a transformat Spahn Ranch într-un tabără defensivă, stabilind patrule de noapte cu paznici înarmați. Manson a adus membri ai clubului de motocicliști Straight Satans pentru a asigura paza. În același timp, Bobby Beausoleil a început să se implice mai mult pe lângă Familie.

Omorul lui Hinman
Gary Allen Hinman era un profesor de muzică și student de doctorat la UCLA. La un moment dat, în ultimii ani ai deceniului al șaselea, a devenit prieten cu membri ai Familiei Manson, permițându-le unora să stea din când în când la el acasă. Conform unor persoane, inclusiv a membrei a Familiei Susan Atkins, Manson credea că Hinman era bogat. El a trimis membrii Familiei Bobby Beausoleil, Mary Brunner și Atkins la casa lui Hinman pe 25 iulie 1969 pentru a-l convinge să se alăture Familiei și să le predea averea pe care Manson credea că Hinman o moștenise. Cei trei l-au ținut pe Hinman ostatic timp de două zile, în timp ce acesta a nega că are bani. Între timp, a sosit Manson cu o sabie și i-a tăiat fața și urechea. După aceea, Beausoleil l-a înjunghiat pe Hinman până la moarte, se presupune că la indicațiile lui Manson. Înainte de a părăsi reședința din Topanga Canyon, Beausoleil sau una dintre femei a folosit sângele lui Hinman pentru a scrie "Political piggy" pe perete și a desena o lăbuță de panteră, un simbol al Black Panthers.

Potrivit lui Manson și Beausoleil în interviuri acordate în reviste din 1981 și 1998-1999, Beausoleil a declarat că s-a dus la Hinman pentru a recăpăta banii plătiți lui Hinman pentru mescalina furnizată celor de la Straight Satans care ar fi fost rea. Beausoleil a adăugat că Brunner și Atkins, fără să știe de intenția sa, au mers împreună cu el pentru a-l vizita pe Hinman. Atkins, în autobiografia sa din 1977, a scris că Manson le-a ordonat lui Beausoleil, Brunner și ei să meargă la Hinman și să încaseze presupusa moștenire de 21.000 de dolari. Ea a spus că, cu două zile mai devreme, Manson îi spusese în privat că, dacă vrea să "facă ceva important", ar putea să-l ucidă pe Hinman și să obțină banii.

Beausoleil a fost arestat pe 6 august 1969, după ce a fost prins conducând mașina lui Hinman. Poliția a găsit arma crimei în compartimentul pentru roți.

Asasinarea lui Tate, Sebring, Folger, Frykowski și Parent

În noaptea de 8 august 1969, Charles Manson a dat ordin lui Tex Watson să conducă trei dintre membrii Familiei - Susan Atkins, Linda Kasabian și Patricia Krenwinkel - la fosta reședință a lui Terry Melcher, situată la adresa 10050 Cielo Drive din Los Angeles. Conform relatării lui Watson, Manson le-a spus să ucidă pe toți cei aflați acolo. Casa fusese recent închiriată de actrița Sharon Tate și soțul ei, regizorul Roman Polanski, care se afla în Europa la acea vreme, lucrând la filmul "Ziua delfinului". Manson a dat instrucțiuni celor trei femei să execute ordinele date de Watson.

Membrii Familiei au trecut la uciderea celor cinci persoane pe care le-au găsit în locuință: Sharon Tate (însărcinată în opt luni și jumătate), care locuia acolo în acel moment; Jay Sebring, Abigail Folger și Wojtek Frykowski, care o vizitau; și Steven Parent, care fusese în vizită la îngrijitorul casei. Atkins a scris "porc" cu sângele lui Tate pe ușa din față când au plecat.  Aceste crime au provocat un val de șoc și indignare la nivel național.

Asasinarea lui Leno și Rosemary LaBianca
În noaptea de 9 august 1969, șapte membri ai familiei: Leslie Van Houten, Steve "Clem" Grogan, Charles Manson și cei patru din noaptea precedentă, au mers cu mașina la casa lui Leno și Rosemary LaBianca. Watson a declarat că, după ce s-a dus acolo singur, Manson s-a întors pentru a-l lua cu el în casă. După ce Manson le-a arătat prin fereastră un bărbat care dormea în sufragerie, cei doi bărbați au intrat în casă pe ușa din spate care nu era încuiată. Watson a legat cuplul și le-a acoperit capul cu niște fețe de pernă. Manson a plecat, trimițându-i pe Krenwinkel și Van Houten în casă.

Watson le-a trimis pe femei în dormitorul în care Rosemary fusese legată. Apoi a început să-l înjunghie pe Leno cu o baionetă în sufragerie.Mergând în dormitor, Watson a descoperit-o pe Rosemary în timp ce lovea cu o lampă în femeile familiei. A înjunghiat-o cu baioneta și s-a întors în sufragerie pentru a relua să îl agreseze pe Leno, pe care l-a înjunghiat de 12 ori.

Krenwinkel a folosit sângele familiei LaBianca pentru a scrie "Rise" și "Moarte porcilor" pe pereți, și "Healter Skelter" pe ușa frigiderului.

Suspiciuni de alte crime
Pe lângă cele nouă capete de acuzare de crimă pentru care Charles Manson și adepții săi au fost condamnați, există și suspiciuni cu privire la alte crime brutale care ar fi putut fi comise de Familia Manson. Potrivit poliției din Los Angeles, există cel puțin douăsprezece alte victime care ar putea fi legate de membrii acestei grupări. Fostul detectiv al Diviziei de jafuri și omucideri din cadrul LAPD, Cliff Shepard, a afirmat că Manson a recunoscut că ar fi ucis multe alte persoane, iar procurorul Stephen Kay a declarat că Manson i-ar fi spus unui coleg de celulă că ar fi responsabil pentru 35 de crime.

Debra Tate, sora mai mică a lui Sharon Tate, a sugerat că numărul de victime ale lui Manson este mult mai mare decât se credea inițial și a dezvăluit că Manson i-a trimis o hartă batjocoritoare cu cruci pe ea, care ar fi trebuit să indice locul unde se aflau cadavre îngropate. Acest lucru a dus la mai multe săpături în Barker Ranch, ferma lui Manson, dar nu s-a găsit niciun cadavru.

În plus, există alte crime și omoruri pe care presa le-a legat de Familia Manson, cum ar fi uciderea lui Gary Hinman și a lui Donald "Shorty" Shea, precum și alte cazuri de omor ciudate și brutale care par să aibă legătură cu această grupare. Prin urmare, este posibil ca numărul de victime ale lui Manson și ale Familiei sale să fie mult mai mare decât se credea inițial.

Urmează câteva dintre celelalte crime și omoruri care au fost prezentate în mass-media ca fiind comise de familia Manson:

 Pe 13 octombrie 1968, Nancy Warren, în vârstă de 64 de ani, și Clyda Dulaney, în vârstă de 24 de ani, au fost găsite moarte în magazinul de antichități deținut de Warren, în apropiere de Ukiah, California. Clyda era însărcinată în opt luni și era soția unui ofițer de poliție rutieră. Ambele femei fuseseră bătute și strangulate cu șnururi de piele. După arestarea membrilor Familiei Manson, aceștia au devenit suspecți în acest caz, deoarece autoritățile știau că gruparea se aflase în zonă în momentul comiterii crimelor. De asemenea, știau că în timpul dublului asasinat al lui Warren și Dulaney au fost folosite șnururi de piele, la fel ca în cazul crimelor LaBianca. Manson era cunoscut că purta un șnur de piele similar cu cel folosit pentru a-i lega mâinile lui Leno LaBianca. Cu toate acestea, niciun membru al Familiei nu a fost acuzat de aceste crime și nu s-a făcut nicio arestare în acest caz.
 Marina Elizabeth Habe, în vârstă de 17 ani, a fost ucisă la 30 decembrie 1968 în Los Angeles, în timp ce se afla în vacanță acolo. Era studentă la Universitatea din Hawaii. Potrivit raportului de autopsie, corpul ei a fost găsit complet îmbrăcat, cu excepția unui pantof care era lângă ea. Gâtul îi fusese tăiat, primise numeroase înjunghieri în piept și avea multiple contuzii la nivelul feței și al gâtului. Nu s-au găsit alcool sau barbiturice în sângele ei și nu existau dovezi de viol. Marina Habe a fost răpită în fața casei mamei sale din West Hollywood, pe strada Cynthia Avenue, un cartier care fusese locul mai multor violuri în săptămânile dinaintea uciderii sale. Un fost asociat al Familiei Manson a afirmat că membrii acesteia ar fi cunoscut-o pe Marina și s-a presupus că ea a fost una dintre victimele lor. Medicul legist din comitatul Los Angeles, Thomas Noguchi, a declarat că adolescenta a sângerat până la moarte. Cu toate acestea, niciun membru al Familiei Manson nu a fost acuzat sau condamnat pentru această crimă.
 La 27 mai 1969, Darwin Morell Scott, unchiul lui Manson și fratele tatălui său, a fost găsit înjunghiat în mod brutal în apartamentul său din Ashland, Kentucky. Corpul său era prins de podeaua bucătăriei cu un cuțit de măcelar și fusese înjunghiat de 19 ori. După arestarea lui Manson, s-a raportat că locuitorii din zonă au afirmat că au văzut un bărbat care semăna cu Manson și care folosea pseudonimul "Preacher". Manson era eliberat condiționat în California la momentul crimei, dar crima a avut loc când Manson nu mai avea contact cu ofițerii săi de eliberare condiționată. Cu toate acestea, Manson nu a fost niciodată acuzat sau condamnat pentru această crimă, iar legătura sa cu aceasta este încă subiect de dezbatere și cercetare.
 Mark Walts, în vârstă de 16 ani, era o cunoștință a membrilor Familiei Manson și se întâlnea uneori cu aceștia la ferma Spahn Ranch. Pe 17 iulie 1969, el a făcut autostopul până la Santa Monica Pier pentru a merge la pescuit. Undița sa de pescuit a fost găsită abandonată pe chei, iar cadavrul său a fost găsit a doua zi lângă Mulholland Drive. Avea fața bătută cu brutalitate și fusese împușcat de trei ori în piept.  Deși Familia Manson a fost "șocată" de uciderea lui Walts, fratele său era convins că Manson era responsabil de moartea sa și chiar l-a sunat pentru a-l acuza direct de crimă. Departamentul șerifului din Los Angeles a investigat ferma Spahn Ranch în legătură cu uciderea lui Walts, dar nu s-a găsit nicio legătură și crima nu a fost niciodată rezolvată. Cu toate acestea, există speculații că membrii Familiei ar fi putut fi implicați în uciderea lui Walts.
 John Philip "Zero" Haught, în vârstă de 22 de ani, era originar din Ohio, care se mutase în California și l-a întâlnit pe Manson în vara anului 1969. S-a alăturat Familiei Manson și a făcut parte din grupul care a fost arestat în raidul din octombrie al clanului pentru crimele de la Tate-LaBianca; Manson îl suspecta că era informator. La 5 noiembrie 1969, Haught se afla împreună cu unii membri ai Familiei - inclusiv cu Bruce M. Davis, care fusese implicat în uciderea lui Donald Shea la ordinul lui Manson cu două luni înainte. Potrivit tuturor celorlalți membri ai Familiei prezenți, Haught a găsit pe neașteptate o armă în cameră, a luat-o și s-a împușcat imediat în timp ce încerca să joace un joc de ruletă rusească. Cu toate acestea, potrivit cărții lui Jeff Guinn, Manson, când poliția a investigat moartea, a descoperit că arma, în loc să aibă zero gloanțe și un cartuș uzat, conținea în schimb șapte gloanțe și un cartuș uzat.  Cu toate acestea, poliția a concluzionat că Haught se sinucisese și nu a existat nicio anchetă suplimentară în legătură cu moartea sa. Un martor care a fost prezent în momentul morții lui Haught a declarat că a intrat în cameră și a găsit o adeptă a lui Manson cu arma în mână.
 James Sharp, în vârstă de 15 ani, și Doreen Gaul, în vârstă de 19 ani, au fost găsiți înjunghiați mortal pe o alee din Los Angeles la 7 noiembrie 1969. Poliția a remarcat asemănările dintre aceste crime și cele din cazul crimelor Tate-LaBianca, iar ambii tineri erau implicați într-un grup desprins din scientologie numit Biserica Procesului Judecății Finale, cunoscută și sub numele de Biserica Procesului. În primele zile petrecute în închisoare, Manson a fost interesat de scientologie, iar multe dintre ideologiile sale au fost preluate de la Process Church. Gaul a fost presupusă a fi o fostă iubită a lui Bruce M. Davis, membru al familiei Manson, care a fost și el cândva scientolog și care a locuit în același complex de locuințe cu Gaul, dar el a negat că o cunoaște într-un interviu acordat poliției în anii 1970. Un alt bărbat a mărturisit că i-a ucis pe cei doi în timpul unui jaf, dar nu a fost niciodată acuzat și a murit între timp. Crima nu a fost niciodată rezolvată.
 Reet Jurvetson, în vârstă de 19 ani, a fost găsită înjunghiată mortal la 16 noiembrie 1969 și a fost identificată în decembrie 2015. Ea s-a născut în Suedia și a crescut în Canada, apoi s-a mutat în California, unde a fost ucisă. Corpul ei a fost găsit cu peste o sută cincizeci de lovituri de cuțit înjunghiat cu un briceag în gât și în partea superioară a corpului, iar ea murise cu una sau două zile înainte. Poliția crede că ucigașul ei a fost, probabil, cineva pe care îl cunoștea, pe baza nivelului de omucidere. Se știe că Reet a plecat de la casa ei din Toronto, Canada, pentru a se întâlni cu un bărbat pe nume "Jean" sau "John" în California, iar la câteva săptămâni după sosirea ei, a contactat familia afirmând că era fericită în America. Charles Manson a negat orice implicare în uciderea ei. Detectivii au observat asemănări între metoda de ucidere a lui Jurvetson și a lui John Habe, care și-a pierdut viața în mod similar, dar nu s-a stabilit o legătură fermă între cele două crime. Crima nu a fost niciodată rezolvată.
 Joel Pugh, în vârstă de 29 de ani, a fost găsit mort în hotelul Talgarth din Londra, Anglia, la 1 decembrie 1969. Îi fuseseră tăiate încheieturile mâinilor, iar gâtul îi fusese tăiat de două ori. Autoritățile britanice au catalogat moartea ca fiind o sinucidere provocată de droguri, dar unii susțin că Pugh ar fi fost ucis, deoarece nu avea niciun motiv să se sinucidă. Pugh era un membru al Familiei Manson și era căsătorit cu un alt membru al Familiei, Sandra Good, cu care avea un fiu. Manson nu-l plăcea pe Pugh și era nefericit că Sandy era cu el, conform unor surse. Moartea lui Pugh a avut loc în momentul în care mai mulți membri ai familiei Manson erau arestați pentru crimele Tate-LaBianca. Un alt adept al lui Manson, Bruce M. Davis, se afla în Londra în momentul în care Pugh a murit. Cu toate acestea, nu există dovezi clare care să sugereze că Davis ar fi avut vreo implicare în moartea lui Pugh.
 Ronald Hughes, un avocat american care a reprezentat-o pe Leslie Van Houten, membră a Familiei Manson, a dispărut în timpul unei excursii cu cortul în timpul unei pauze de zece zile din procesul de crimă Tate-LaBianca, în noiembrie 1970. Cadavrul său a fost găsit în martie 1971, în ziua în care au fost pronunțate verdictele care recomandau pedeapsa cu moartea pentru patru membri ai Familiei Manson. Corpul lui Hughes, în stare avansată de descompunere, fusese găsit prins între doi bolovani în Ventura County. Chiar dacă nu a fost niciodată dovedit, s-a zvonit că Hughes a fost ucis de Familia Manson, posibil pentru că îi ținuse piept lui Manson și a refuzat să-i permită lui Van Houten să vină la bară și să-l absolve pe Manson de crime. Avocatul Stephen Kay a declarat că Manson l-a disprețuit deschis pe Hughes în timpul procesului și că ultimul lucru pe care Manson i l-a spus a fost că nu vrea să-l mai vadă în sala de judecată. Membră a Familiei, Sandra Good, a declarat că Hughes a fost "prima dintre crimele din răzbunare". Cu toate acestea, există și posibilitatea ca Hughes să fi pierit în timpul inundațiilor.
 La 8 noiembrie 1972, cadavrul lui James L.T. Willett, un veteran de luptă din Vietnam, în vârstă de 26 de ani, a fost găsit împușcat și îngropat prost în apropiere de Guerneville, California. Mașina sa de serviciu a fost găsită în fața unei case din Stockton, unde locuiau mai mulți membri ai Familiei Manson, printre care Priscilla Cooper, Lynette "Squeaky" Fromme și Nancy Pitman. Poliția a intrat cu forța în casă și a arestat mai multe dintre persoanele aflate acolo, împreună cu Fromme. Cadavrul soției lui James Willett, Lauren "Reni" Chavelle Olmstead Willett, în vârstă de 19 ani, a fost găsit îngropat în subsol, fiind ucisă foarte recent de o împușcătură în cap, în ceea ce membrii Familiei au susținut inițial că a fost un accident. Ulterior s-a sugerat că a fost ucisă de teamă că ar fi dezvăluit cine i-a ucis soțul, deoarece descoperirea cadavrului acestuia devenise o știre proeminentă. Fiica cea mică a soților Willetts a fost găsită în viață în casă. Michael Monfort a pledat vinovat de uciderea lui Reni Willett, iar Priscilla Cooper, James Craig și Nancy Pitman au pledat vinovați ca și complici după comiterea faptei. Monfort și William Goucher au pledat ulterior vinovați pentru uciderea lui James Willett, iar James Craig a pledat vinovat ca și complice după comiterea faptei. Grupul locuia în casă cu familia Willetts în timp ce comitea diverse jafuri.
 Laurence Merrick a fost un regizor de film și autor american, cunoscut mai ales pentru că a regizat împreună cu Robert Hendrickson documentarul Manson, nominalizat la Oscar în 1973. Sharon Tate, una dintre victimele crimelor lui Manson, a fost o fostă studentă la Academia de Arte Dramatice a lui Merrick.  La 26 ianuarie 1977, Merrick a fost împușcat în spate și ucis de un bărbat înarmat în parcarea școlii sale de actorie. Crima a rămas nerezolvată timp de peste patru ani, până în octombrie 1981, când Dennis Mignano, un actor și cântăreț în devenire șomer, cu un lung istoric de probleme psihiatrice și o posibilă relație anterioară cu clanul Manson, a mărturisit poliției. La procesul care a urmat, Mignano a fost găsit nevinovat pe motiv de nebunie și internat într-un spital de boli mintale. Acesta a susținut că a dat o audiție la școala lui Merrick și că, în timpul audiției, i-au fost aruncate vrăji de magie neagră care au contribuit ulterior la problemele sale psihiatrice.
 La șase luni după uciderea lui Laurence Merrick, sora lui Dennis Mignano, Michele Mignano, o dansatoare topless în vârstă de 21 de ani, a fost și ea ucisă. Cadavrul ei a fost găsit pe 13 iunie 1977, la 350 de metri în tunelul căii ferate Western Pacific din Niles Canyon. Autoritățile au considerat că moartea ei a fost o "crimă de tip execuție", ea murind prin exsangvinare din cauza multiplelor răni prin împușcare. Lângă cadavrul ei au fost găsite mai multe cartușe de glonț. Deși nu avea pantofi, era complet îmbrăcată și purta bijuterii, astfel încât agresiunea sexuală și jaful au fost excluse ca motive. Cu toate acestea, crima ei nu a fost niciodată rezolvată.

Motivație și ipoteze alternative

Vince Bugliosi (Helter Skelter)
În noiembrie 1968, Familia lui Manson se stabilise în împrejurimile Văii Morții, la fermele Myers și Barker, prima fiind deținută de bunica unui membru al Familiei numit Catherine Gillies.

Conform relatărilor lui Charles Watson și Paul Watkins, Manson și Watson au vizitat o cunoștință care a pus la ascultare un album al trupei Beatles. Manson a devenit obsedat de grup și a spus că melodiile lor au prezis totul în cod. Potrivit lui Watkins, Manson a prezis că tensiunile rasiale dintre negri și albi vor izbucni și că americanii de culoare se vor răscula în rebeliune.

Conform lui Watkins, până în februarie, Familia a planificat să creeze un album ale cărui cântece să declanșeze haosul prezis. Asasinatele albilor de către negri vor fi întâmpinate cu represalii, iar o scindare între albii rasiști și cei ne-rasiști ar duce la autoanihilarea albilor. Mike McGann, un anchetator al poliției din Los Angeles în cazul crimelor din Tate-LaBianca, a afirmat mai târziu: "Tot ce scrie în cartea lui Vince Bugliosi (Helter Skelter) este greșit. Eu am fost investigatorul principal în acest caz. Bugliosi nu l-a rezolvat. Nimeni nu avea încredere în el"

Imitație
Potrivit membrilor Familiei, precum Susan Atkins, Patricia Krenwinkel, Leslie Van Houten, Bobby Beausoleil și alții, arestarea lui Beausoleil pentru torturarea și uciderea lui Gary Hinman a fost catalizatorul pentru seria de crime care a urmat în cadrul Familiei. Aceștia au vrut să convingă poliția că ucigașul sau ucigașii lui Hinman erau încă în libertate. Interviurile lui Truman Capote cu Beausoleil și cel realizat de Ann Louise Bardach în noiembrie 1981 au afirmat această versiune.

Detectivul de poliție Charlie Guenther, care a investigat crimele, a declarat despre Beausoleil: "A sunat la ferma [Spahn] după ce a fost arestat. Singurul motiv al acelor crime a fost acela de a-l scoate pe Bobby din închisoare." Co-procurorul lui Bugliosi, Aaron Stovitz, a declarat că el crede că motivul crimelor Tate-LaBianca a fost ca și crimele copiate după Hinman.

Droguri
Există și alte teorii cu privire la motivul crimelor. Unele surse sugerează că motivul ar fi fost legat de traficul de droguri al lui Jay Sebring și Voytek Frykowski și de legătura acestora cu Charles Watson și Manson, precum și de o afacere proastă cu droguri. Jim Markham, protejatul lui Sebring, crede că crimele au fost un răspuns la o afacere proastă cu droguri din ziua precedentă, în care Manson a mers la casa lui Tate pentru a le vinde marijuana și cocaină lui Sebring și Frykowski. În schimb, cei doi bărbați l-au atacat și l-au bătut.

Într-un interviu cu poliția, prietenul lui Frykowski, Witold Kaczanowski, a declarat că Frykowski a fost implicat cu mulți infractori și în comerțul cu droguri. În interviul acordat mai târziu lui Truman Capote, Bobby Beausoleil a declarat că "au ars oameni în afaceri cu droguri. Sharon Tate și banda aia."

Ed Sanders și Paul Krassner au descoperit informații conform cărora Joel Rostau, prietenul secretarei lui Sebring, le livrase mescalină și cocaină lui Sebring și Frykowski la casa lui Tate cu câteva ore înainte de crime. În timpul procesului Manson, Rostau și alți asociați ai lui Sebring au fost uciși.

Ancheta și procesul

Investigarea
Asasinarea familiei Tate a devenit știre națională pe 9 august 1969. Femeia de serviciu a lui Polanski, Winifred Chapman, a descoperit scena crimei când a ajuns la muncă în dimineața aceea. Pe 10 august, detectivii Departamentului Șerifului din comitatul Los Angeles, care avea jurisdicție în cazul Hinman, i-au informat pe detectivii Departamentului de Poliție din Los Angeles (LAPD) desemnați pentru cazul Tate despre scrierile sângeroase de la casa lui Hinman. Potrivit lui Vincent Bugliosi, pentru că detectivii credeau că crimele de la Tate erau consecința unei tranzacții cu droguri, echipa Tate a ignorat inițial această și alte dovezi ale similitudinii dintre crime. Autopsiile de la Tate erau în curs de desfășurare înainte ca trupurile LaBianca să fie descoperite.

În timpul autopsiilor de la Tate, detectivii care lucrau la cazul Gary Hinman au observat similitudini în armele folosite, în plagile de cuțit și în scrierile cu sânge de pe pereți. De asemenea, au crezut că cazul are ceva de-a face cu narcoticele. Au prezentat informațiile detectivilor care lucrau la crimele de la Tate. Potrivit detectivului Charlie Guenther, "Vince [Bugliosi] nu a vrut să aibă de-a face cu cazul Hinman. Hinman era un caz insignifiant. Vince nu a vrut să-l urmărească."

Steven Parent, unul dintre cei patru oameni uciși în dimineața zilei de 9 august 1969, pe aleea Tate/Polanski, a fost, conform investigațiilor ulterioare, o cunoștință a lui William Garretson, îngrijitorul casei de oaspeți unde locuia. Garretson fusese angajat de Rudi Altobelli pentru a avea grijă de proprietate în timpul absenței acestuia și era la fața locului în momentul atacului. Parent a fost întâlnit de ucigași în timp ce pleca de la casa lui Garretson.

Garretson a fost reținut pentru o perioadă scurtă de timp ca suspect, dar a declarat poliției că nu a auzit și nici nu a văzut nimic în noaptea crimelor și a fost eliberat după ce a trecut cu succes un test poligraf.

LaBianca a fost găsit mort în casa sa, la aproximativ 19 ore după comiterea crimelor din aleea Tate/Polanski. Descoperirea a fost făcută de fiul său vitreg, Frank Struthers, care s-a întors acasă după o excursie și a observat jaluzelele trase și barca rapidă a tatălui său încă atașată de mașină. El și prietenul său au intrat în casă, unde au descoperit cadavrul lui Leno și au alertat poliția. După sosirea autorităților, a fost descoperit și cadavrul lui Rosemary.

La 12 august 1969, poliția din Los Angeles a exclus orice legătură între omuciderile de la aleea Tate/Polanski și cele de la casa LaBianca. La 16 august, biroul șerifului a făcut un raid la Spahn Ranch, locul unde trăiau Charles Manson și alți membri ai familiei sale. Manson și alți 25 de suspecți au fost arestați pentru presupuse furturi de mașini, dar au fost eliberați câteva zile mai târziu din cauza unei erori de procedură în ceea ce privește mandatul de percheziție.

Într-un raport de la sfârșitul lunii august, detectivii de la LaBianca au remarcat o posibilă legătură între scrierile însângerate din casa LaBianca și "cel mai recent album al grupului de cântăreți The Beatles.

Capturarea
Continuând investigația, echipa LaBianca a descoperit, în mijlocul lunii octombrie, informații cu privire la posibile crime similare cu cele investigate de echipa Tate. Aceștia au aflat de cazul Hinman și au aflat că detectivii care lucrau la cazul Hinman vorbiseră cu prietena lui Beausoleil, Kitty Lutesinger, care fusese arestată cu câteva zile mai devreme împreună cu membri ai grupului "Familia Manson". Arestările au avut loc în fermele din deșert în care membrii Familiei se mutaseră și, fără ca autoritățile să știe, aceștia cercetaseră Valea Morții în căutarea unei găuri în pământ, pe care o considerau a fi Groapa fără fund.

În cele din urmă, o forță comună formată din Rangeri ai Serviciului Parcurilor Naționale și ofițeri de la Patrula Autostrăzilor din California și de la Biroul Șerifului din comitatul Inyo a efectuat un raid atât la fermele Myers, cât și la ferma Barker, după ce a urmărit urmele lăsate de membrii Familiei atunci când au incendiat un utilaj de terasament deținut de Monumentul Național din Valea Morții. Raidul a condus la descoperirea unor dune buggy-uri și alte vehicule furate și arestarea a douăzeci și patru de persoane, printre care se număra și Charles Manson. În timpul arestării, un ofițer al Highway Patrol l-a găsit pe Manson ascuns într-un dulap sub chiuveta din baia lui Barker, iar ofițerii nu aveau habar că aceștia erau implicați în crimele din Los Angeles.

Echipa LaBianca a continuat să urmărească piste în căutarea de informații despre omorurile din zona Tate/LaBianca, lucrând independent de echipa Tate. În mijlocul lunii octombrie, au contactat membrii unei bande de motocicliști pe care Manson încercase să-i recruteze ca gărzi de corp în timp ce Familia se afla la Spahn Ranch. Aceștia au furnizat informații care sugerau o legătură între Manson și acele crime oribile. În timp ce ancheta se desfășura, o altă sursă de informații a apărut în persoana unei colege de cameră a lui Susan Atkins, care a informat poliția din Los Angeles despre implicarea Familiei în aceste crime.

Atkins a fost reținută pentru crima lui Hinman după ce a recunoscut că a fost implicată în această crimă, și i-a informat pe detectivii șerifului despre aceasta. Ea a fost transferată la Institutul Sybil Brand, un centru de detenție din Monterey Park, California, unde a început să povestească colegelor de cameră Ronnie Howard și Virginia Graham despre evenimentele în care a fost implicată.

Arestarea

La data de 1 decembrie 1969, poliția din Los Angeles a emis mandate de arestare pentru Susan Atkins, Patricia Krenwinkel și Charles Watson în legătură cu cazul crimelor de la casa lui Tate și menționând, de asemenea, implicarea lor în crimele LaBianca. În acea perioadă, Manson și Atkins erau deja în custodie, iar legătura dintre cazul LaBianca și Leslie Van Houten, care se afla și ea printre suspecți, nu a fost încă recunoscută. Watson și Krenwinkel se aflau deja în arest în McKinney, Texas și Mobile, Alabama, iar Kasabian s-a predat de bunăvoie autorităților din Concord, New Hampshire, în urma unei notificări din partea LAPD.

Într-un timp scurt, s-au ivit dovezi fizice concludente, inclusiv amprentele lui Krenwinkel și Watson, adunate de LAPD la Cielo Drive Fotografiile de la locul crimei, au fost completate cu probe recuperate de public. Pe 1 septembrie 1969, revolverul de calibrul 22 Hi Standard "Buntline Special", folosit de Watson împotriva lui Parent, Sebring și Frykowski, a fost găsit și predat poliției de către Steven Weiss, un băiat de zece ani care locuia în apropierea reședinței Tate. În decembrie, Los Angeles Times a publicat o relatare detaliată a crimei, bazată pe informațiile furnizate de Susan Atkins avocatului ei. Ca urmare, tatăl lui Weiss a făcut a făcut numeroase apeluri telefonice care au determinat în cele din urmă poliția din Los Angeles să localizeze arma în dosarul de probe și să o lege de crime prin teste balistice.

În plus, acționând în conformitate cu aceeași relatare din ziar, o echipă de televiziune locală ABC a localizat și recuperat rapid hainele însângerate aruncate de ucigașii Tate. Cu toate acestea, cuțitele aruncate pe drum de la reședința Tate nu au fost niciodată recuperate, în ciuda eforturilor depuse de unii dintre membrii aceleiași echipe și, ulterior, de către poliția din Los Angeles, câteva luni mai târziu. În schimb, un cuțit găsit în spatele pernei unui scaun din sufrageria familiei Tate ar fi fost identificat ca fiind al lui Susan Atkins, care și-ar fi pierdut cuțitul în timpul atacului.

Procesul
Procesul a început la 15 iunie 1970[9]: 297-300. Principalul martor al acuzării a fost Kasabian, care, împreună cu Manson, Atkins și Krenwinkel, fusese acuzat de șapte capete de acuzare de crimă și unul de asociere pentru crimă. Deoarece Kasabian, după toate mărturiile, nu participase la crime, i s-a acordat imunitate în schimbul unei mărturii care detalia nopțile crimelor. Inițial, se ajunsese la o înțelegere cu Atkins, prin care acuzarea era de acord să nu solicite pedeapsa cu moartea împotriva ei în schimbul mărturiei sale în fața marelui juriu, pe baza căreia au fost asigurate acuzațiile; odată ce Atkins a renegat această mărturie, înțelegerea a fost retrasă. Deoarece Van Houten a fost implicată doar în crimele comise împotriva familiei LaBianca, ea a fost acuzată de două capete de acuzare de crimă și unul de asociere pentru crimă.

La început, judecătorul William Keene a fost reticent să acorde permisiunea lui Manson de a acționa ca avocat propriu. Însă, din cauza comportamentului său, care a inclus încălcarea unui ordin de tăcere și depunerea unor moțiuni "ciudate" și "fără sens" înainte de proces, permisiunea a fost revocată înainte de începerea procesului. Manson a depus o declarație sub jurământ de prejudiciu împotriva lui Keene, iar acesta a fost înlocuit de judecătorul Charles Older. În prima zi de mărturii, vineri, 24 iulie, Manson a apărut în instanță cu un X gravat pe frunte. Într-o declarație ulterioară, el a susținut că a fost "considerat inadecvat și incompetent să vorbească sau să se apere [pe sine]" și că semnul de pe frunte a fost o modalitate de a se "scoate cu X din lumea [instituției]". În următorul weekend, inculpații de sex feminin au copiat semnul pe propriile frunți, la fel ca majoritatea membrilor Familiei, timp de aproximativ o zi. Mai târziu, Manson a sculptat X-ul într-o svastică.

Conform acuzării, motivul principal al lui Manson a fost declanșarea "Helter Skelter", o referință la albumul alb însângerat găsit la locul crimei, "helter skelter", scris de Susan Atkins. Acest lucru a fost legat de mărturiile care indicau că Manson a prezis că crimele pe care negrii le vor comite la începutul Helter Skelter vor implica scrierea de "porci" pe pereți cu sângele victimelor. În schimb, inculpații au susținut că scrisul cu sânge pe pereți a fost o copie a celor de la scena crimei lui Hinman, și nu a fost legat de un război rasial apocaliptic .

Conform lui Bugliosi, Manson i-a ordonat lui Kasabian să ascundă un portofel luat de la locul crimei în toaleta femeilor dintr-o benzinărie aproape de un cartier de negri. Cu toate acestea, după cum a subliniat ulterior coprocurorul Stephen Kay, portofelul a fost de fapt lăsat la aproximativ 30 de kilometri distanță, într-un cartier predominant alb, Sylmar.

În timpul procesului, membrii Familiei Manson au rămas în apropierea intrării și coridoarelor tribunalului. Pentru a-i ține departe de sala de judecată, acuzarea i-a citat ca martori potențiali, astfel încât erau nevoiți să rămână în afara sălii în timp ce alții depuneau mărturie[9]: 309. Pe trotuar, acești membri poartă cuțite de vânătoare în teacă, care, deși erau la vedere, erau purtate legal. Fiecare membru era în mod clar identificabil prin semnul X de pe frunte.

Unii membri ai Familiei Manson au încercat să descurajeze martorii să depună mărturie. Martorii acuzării, Paul Watkins și Juan Flynn, au fost amenințați. Watkins a fost ars puternic într-un incendiu suspect în furgoneta sa.

Fosta membră a Familiei, Barbara Hoyt, care o auzise pe Susan Atkins descriind crimele Tate lui Ruth Ann Moorehouse, membră a Familiei, acceptase să o însoțească pe aceasta din urmă în Hawaii. Acolo, Moorehouse i-ar fi dat un hamburger înțesat cu mai multe doze de LSD. Găsită întinsă pe o bordură din Honolulu, într-o semi-stupoare drogată, Hoyt a fost dusă la spital, unde a făcut tot posibilul să se prezinte ca martoră în procesul crimei Tate-LaBianca. Înainte de incident, Hoyt fusese un martor mai puțin dispus să depună mărturie; după încercarea de a o reduce la tăcere, reticența ei a dispărut.

Pe 4 august, în ciuda măsurilor de precauție luate de instanță, Manson a arătat juriului o primă pagină a Los Angeles Times, al cărei titlu era "Manson vinovat, declară Nixon". Aceasta era o referire la o declarație făcută în ziua precedentă de președintele american Richard Nixon, care a denunțat ceea ce el considera a fi o glorificare a lui Manson de către mass-media. Întrebat de judecătorul Charles Older, jurații au susținut că titlul nu i-a influențat. În ziua următoare, inculpatele s-au ridicat și au spus la unison că, în lumina remarcii lui Nixon, nu avea rost să continue procesul .

Pe 5 octombrie, lui Manson i s-a refuzat permisiunea instanței de a interoga un martor al acuzării pe care avocații apărării refuzaseră să-l interogheze. Sărind peste masa apărării, Manson a încercat să-l atace pe judecător. A fost trântit la pământ de către executorii judecătorești și scos din sala de judecată împreună cu femeile acuzate, care ulterior s-au ridicat și au început să cânte în latină . După acest incident, judecătorul Charles Older a început să poarte un revolver sub robă.

Apararea
La 16 noiembrie, acuzarea și-a încheiat procedura. Trei zile mai târziu, apărarea a uimit instanța prin faptul că s-a retras și ea, fără a chema nici măcar un martor, după ce a susținut moțiunile standard de respingere. Atkins, Krenwinkel și Van Houten și-au cerut dreptul de a depune mărturie, strigându-și dezaprobarea .

În camera de consiliu, avocații femeilor i-au spus judecătorului că clientele lor doreau să depună mărturie că ele plănuiseră și comiseseră crimele și că Manson nu fusese implicat . Avocații apărării au încercat să împiedice acest lucru și au pus în restanță cazul. Avocatul lui Van Houten, Ronald Hughes, a declarat cu vehemență că nu va "împinge un client pe fereastră". În opinia procurorului, Manson a fost cel care le-a sfătuit pe femei să depună mărturie în acest fel ca mijloc de a se salva .

Krenwinkel a declarat într-un documentar din 1987 că întreaga procedură a fost scenarizată de către Manson.

A doua zi, Manson a depus mărturie. Juriul a fost scos din sala de judecată. Potrivit lui Vincent Bugliosi, aceasta a fost pentru a se asigura că adresa lui Manson nu încalcă decizia Curții Supreme din California în cauza Poporul vs. Aranda, făcând declarații care îi implicau pe co-inculpații săi. Cu toate acestea, Bugliosi a susținut că Manson și-ar fi folosit puterile hipnotice pentru a influența în mod nedrept juriul. Vorbind timp de mai bine de o oră, Manson a spus, printre altele, că "muzica le spune tinerilor să se ridice împotriva establishmentului". El a mai spus: "De ce să dai vina pe mine? Nu eu am scris muzica". "Ca să fiu sincer cu voi", a mai declarat Manson, "nu-mi amintesc să fi spus vreodată "Ia un cuțit și un schimb de haine și du-te și fă ce spune Tex".

În timp ce se încheia procesul și cu argumentele finale iminente, avocatul apărării Hughes a dispărut în timpul unei excursii de weekend. Când Maxwell Keith a fost desemnat să-l reprezinte pe Van Houten în absența lui Hughes, a fost necesară o întârziere de peste două săptămâni pentru a-i permite lui Keith să se familiarizeze cu voluminoasele transcrieri ale procesului. Imediat după ce procesul a fost reluat, chiar înainte de Crăciun, întreruperile aduse de inculpați la pledoaria finală a acuzării l-au determinat pe Older să le interzică celor patru inculpați accesul în sala de judecată pentru tot restul fazei de vinovăție. Este posibil ca acest lucru să se fi întâmplat deoarece inculpații acționau în conivență unii cu alții și pur și simplu dădeau spectacol, lucru care, potrivit lui Older, devenea evident.

Faza condamnării și a pedepsei
La data de 25 ianuarie 1971, juriul a pronunțat verdictul de vinovăție împotriva celor patru inculpați, fiecare fiind acuzat pentru cele 27 de capete de acuzare. În apropierea fazei de pedeapsă a procesului, jurații au avut ocazia să ia la cunoștință apărarea pe care Manson - conform acuzării - o plănuise să o prezinte. Atkins, Krenwinkel și Van Houten au depus mărturie că crimele comise au fost concepute ca versiuni "imitatoare" ale crimei Hinman, pentru care Atkins și-a asumat responsabilitatea. Aceștia au susținut că scopul lor a fost să distragă suspiciunile de la Bobby Beausoleil, prin asemănarea cu crima pentru care fusese încarcerat. Conform presupunerilor, acest plan ar fi fost pus în aplicare sub îndrumarea unei persoane care se presupune că era îndrăgostită de Beausoleil - Linda Kasabian. Printre punctele slabe ale narațiunii se numără incapacitatea lui Atkins de a explica de ce, așa cum susținea, scrisese în primul rând "porcul politic" la casa Hinman.

În mijlocul procesului de condamnare, Manson a decis să-și radă capul și să-și tundă barba într-un stil neobișnuit, declarând ulterior presei: "Eu sunt Diavolul, iar Diavolul are întotdeauna capul chel". Această acțiune a fost interpretată de acuzare ca o recunoaștere târzie a influenței puternice pe care Manson o avea asupra celor implicați în crime. Cu toate acestea, inculpatele au ales să nu își urmeze liderul și să își radă capul, până când jurații s-au retras pentru a lua în considerare cererea statului de a condamna la moarte cei patru acuzați.

Încercarea de a-l exonera pe Manson prin intermediul scenariului "de imitare" a eșuat. La data de 29 martie 1971, juriul a pronunțat verdictul de condamnare la moarte împotriva tuturor celor patru inculpați, pentru toate capetele de acuzare. La data de 19 aprilie 1971, judecătorul Older i-a condamnat la moarte pe toți cei patru inculpați.

Evenimente ulterioare

Anii 1970-1980
Watson s-a întors în McKinney, Texas, după crimele Tate-LaBianca. A fost arestat în Texas la 30 noiembrie 1969, după ce poliția locală a fost anunțată de către investigatorii californieni că amprentele sale se potrivesc cu o amprentă găsită pe ușa din fața casei Tate. Watson s-a luptat cu extrădarea în California suficient de mult timp pentru a nu fi inclus printre cei trei inculpați judecați împreună cu Manson. Procesul a început în august 1971; în octombrie, și el a fost găsit vinovat pentru șapte capete de acuzare de crimă și unul de complicitate. Spre deosebire de ceilalți, Watson a prezentat o apărare psihiatrică; procurorul Vincent Bugliosi nu a făcut decât o scurtă trecere în revistă afirmațiile lui Watson privind nebunia. La fel ca și co-conspiratorii săi, Watson a fost condamnat la moarte.

În luna februarie a anului 1972, sentințele de condamnare la moarte ale tuturor celor cinci inculpați au fost automat reduse la închisoare pe viață, datorită cazului Poporul v. Anderson, în care Curtea Supremă din California a abolit pedeapsa cu moartea în acest stat. După ce s-a întors în închisoare, retorica și discursurile de tip hippie ale lui Manson au avut puțină influență. Deși a obținut o aprobare temporară din partea Frăției Ariene, rolul său a fost unul de supunere față de un membru agresiv din punct de vedere sexual al grupului deținuților de la San Quentin.

Înainte de încheierea procesului Tate-LaBianca al lui Manson, un reporter de la Los Angeles Times a reușit să o găsească pe mama lui Manson, care se recăsătorise și locuia în nord-vestul Pacificului. Fosta Kathleen Maddox a declarat că în copilărie fiul ei nu a suferit nicio formă de neglijare, ci dimpotrivă a fost "răsfățat de toate femeile care îl înconjurau".

Asasinarea lui Shea

În 1971, Charles Manson a fost găsit vinovat de uciderea lui Gary Hinman și Donald "Shorty" Shea, într-un proces care a avut loc după condamnarea sa la Tate-LaBianca. Shea era un cascador și călăreț la Spahn Ranch, unde Manson și Familia sa locuiau. La aproximativ zece zile după un raid al șerifului din 16 august 1969 la fermă, Shea a fost ucis.

Se crede că Manson a bănuit că Shea a ajutat la organizarea raidului și că încerca să îl determine pe proprietarul fermei să îi alunge pe membrii Familiei. De asemenea, există posibilitatea ca Manson să fi considerat un "păcat" faptul că Shea s-a căsătorit cu o femeie de culoare. În plus, se crede că Shea ar fi putut fi la curent cu crimele Tate-LaBianca.

Membrii Familiei, Bruce Davis și Steve "Clem" Grogan, au fost, de asemenea, găsiți vinovați în procese separate pentru uciderea lui Shea.

În 1977, autoritățile au descoperit rămășițele lui Shorty Shea, contrazicând afirmațiile Familiei că trupul său a fost dezmembrat și îngropat în mai multe locuri. Grogan a dezvăluit locul exact unde a fost îngropat trupul lui Shea și a fost primul dintre cei condamnați pentru crimele ordonate de Manson care a fost eliberat condiționat, în 1985.

Revenirea in atenție
Pe 5 septembrie 1975, Squeaky Fromme, membră a Familiei Manson, a încercat să asasineze președintele american Gerald Ford, fapt care a adus din nou grupul în atenția publicului. Tentativa a avut loc în Sacramento, unde Fromme și Sandra Good, o altă adeptă a lui Manson, locuiau pentru a fi aproape de Manson, care era încarcerat la închisoarea de stat Folsom. După percheziționarea apartamentului în care locuiau, au fost găsite dovezi care au dus la condamnarea lui Good pentru complot în vederea trimiterii de comunicări amenințătoare prin intermediul serviciului poștal al Statelor Unite. Amenințările vizau directori de corporații și oficiali guvernamentali americani în legătură cu presupuse neglijențe de mediu din partea acestora. Fromme a fost condamnată la închisoare pe viață, devenind prima persoană condamnată în temeiul Codului Statelor Unite care a transformat în infracțiune federală tentativa de asasinare a președintelui Statelor Unite.

În decembrie 1987, Fromme, care ispășea o condamnare pe viață pentru tentativa de asasinat, a evadat pentru scurt timp din închisoarea  federală Alderson din Virginia de Vest. Ea a încercat să ajungă la Manson după ce a auzit că acesta avea cancer testicular, dar a fost capturată după câteva zile. Fromme a fost eliberată condiționat de la Centrul Medical Federal, Carswell, la 14 august 2009.

1980-prezent
Într-o conversație cu procurorul Vincent Bugliosi din 1994, Catherine Share, o fostă adeptă a lui Manson, a dezvăluit că mărturia sa în faza de pedeapsă a procesului lui Manson a fost o invenție menită să-l salveze pe Manson de la camera de gazare și că a fost dată la indicația explicită a lui Manson. Mărturia lui Share a inclus povestea cu motivul imitatorului, pe care mărturiile celor trei femei acuzate o reluau și conform căreia crimele de la Tate-LaBianca fuseseră ideea Lindei Kasabian. Share a sugerat într-un segment din emisiunea Hard Copy din 1997 că mărturia sa a fost dată sub amenințarea lui Manson cu violență fizică. După procesul și condamnarea lui Manson, Share a participat la un jaf violent într-un magazin de vânzare cu amănuntul din California, în august 1971. Scopul jafului era achiziționarea de arme pentru a ajuta la eliberarea lui Manson.

În ianuarie 1996, un site web dedicat lui Manson a fost înființat de către un adept recent al lui Manson, George Stimson, care a fost ajutat de Sandra Good. Good a fost eliberată din închisoare în 1985, după ce a executat 10 ani din pedeapsa de 15 ani pentru amenințări cu moartea.

Într-un interviu acordat revistei Seconds în 1998-1999, Bobby Beausoleil a negat că Manson i-ar fi dat ordin să-l ucidă pe Gary Hinman. El a declarat că Manson a venit la casa lui Hinman și l-a tăiat cu o sabie, un lucru pe care îl negase anterior într-un interviu acordat în 1981 revistei Oui. Beausoleil a spus că, atunci când a citit despre crimele Tate în ziar, nu a avut nicio idee despre cine ar putea fi autorul, dar avea o mică premoniție că grupul lui Manson ar putea avea legătură cu acestea. În interviul acordat revistei Oui, el declarase că știa cine le făcuse, fiind destul de sigur.

Într-o emisiune difuzată pe E! pe 25 iulie 1999, William Garretson, fostul îngrijitor de la 10050 Cielo Drive, a indicat că a văzut și a auzit o parte din crimele Tate din locul în care se afla în casa de oaspeți a proprietății. Aceasta a coroborat rezultatele neoficiale ale examenului poligraf care îi fusese administrat lui Garretson la 10 august 1969 și care îl eliminase ca suspect. Ofițerul LAPD care a efectuat examinarea a concluzionat că Garretson era "curat" în ceea ce privește participarea la crime, dar "tulbure" în ceea ce privește faptul că ar fi auzit ceva.

La începutul anului 2008, s-a anunțat că Susan Atkins suferea de cancer la creier. O cerere de eliberare din motive de compasiune, bazată pe starea ei de sănătate, a fost respinsă în iulie 2008, iar la 2 septembrie 2009 i s-a refuzat eliberarea condiționată pentru a 18-a și ultima oară. La 24 septembrie 2009, Atkins a murit din cauze naturale la centrul pentru femei din California Centrală din Chowchilla.

Într-un segment din emisiunea Most Evil difuzată în ianuarie 2008 pe Discovery Channel, Barbara Hoyt a declarat că nu a însoțit-o pe Ruth Ann Moorehouse în Hawaii doar pentru a evita să depună mărturie la procesul lui Manson, cum se credea anterior. Hoyt a spus că a cooperat cu Familia pentru că încerca să îi împiedice să îi ucidă familia. Ea a declarat că, în momentul procesului, era amenințată constant, iar Familia îi spunea că familia ei va muri și că crimele s-ar putea repeta la ea acasă.

La 15 martie 2008, Associated Press a raportat că anchetatorii criminaliști au efectuat o căutare de rămășițe umane la Barker Ranch în luna precedentă. Urmărind zvonurile de lungă durată conform cărora Familia ar fi ucis auto-stopiști, persoane care au fugit de acasă și care au intrat pe cercul său în timpul petrecut la Barker, anchetatorii au identificat două posibile morminte clandestine și un alt loc care ar fi meritat investigat în continuare. Deși au recomandat săpături, CNN a raportat la 28 martie că șeriful din comitatul Inyo a pus la îndoială metodele folosite de anchetatori cu ajutorul câinilor de căutare și a ordonat teste suplimentare înainte de orice excavare. După o întârziere cauzată de deteriorarea echipamentului de testare, șeriful a anunțat pe 9 mai că rezultatele testelor nu au fost concludente și că "săpăturile exploratorii" vor începe pe 20 mai. Între timp, Charles "Tex" Watson a declarat public că "nimeni nu a fost ucis" în tabăra din deșert în timpul lunii și jumătate în care a stat acolo după crimele Tate-LaBianca. Pe 21 mai, după două zile de muncă, șeriful a pus capăt căutărilor; patru posibile morminte au fost săpate și s-a constatat că nu conțineau rămășițe umane.

În iulie 2009, când se apropia cea de-a 40-a aniversare a crimelor de la Tate-LaBianca, revista Los Angeles a publicat o "istorie orală" în care foști membri ai familiei, ofițeri de poliție și alte persoane implicate în activitatea lui Manson, arestări și procese și-au amintit și comentat evenimentele care l-au făcut celebru pe Manson. În articol, Juan Flynn, un muncitor de la Spahn Ranch care a devenit asociat cu Manson și cu Familia, a declarat că Manson a scăpat de toate: "Oamenii vor spune: "Este în închisoare". Dar Charlie este exact acolo unde vrea să fie."

În septembrie 2009, History Channel a difuzat o docudramă care a abordat activitățile Familiei și crimele, ca parte a reportajului cu ocazia celei de-a 40-a aniversări a crimelor. Programul a inclus un interviu în profunzime cu Linda Kasabian, care a vorbit în public pentru prima dată de la o apariție în 1989 la A Current Affair, o revistă de știri a televiziunii americane. De asemenea, în programul History Channel au fost incluse interviuri cu Vincent Bugliosi, Catherine Share și Debra Tate, sora lui Sharon.

Referințe

Legături externe
Manson Familie Mugshots by RXSTR

Charles Manson Family

Secte
Criminali americani
Criminali americani din secolul al XX-lea

Familia Manson


E̦ (minuscule : e̦), appelé E virgule souscrite, est un graphème utilisé dans certaines transcriptions phonétiques. Il s'agit de la lettre E diacritée d'une virgule souscrite.

Utilisation
Le E virgule souscrite a été utilisé dans certaines transcriptions phonétiques pour représenter une voyelle mi-ouverte antérieure non arrondie , par exemple dans la Grammaire de l'hébreu biblique de Paul Joüon de 1947.

Représentations informatiques
Le E virgule souscrite peut être représenté avec les caractères Unicode suivants (latin de base, diacritiques) :

Bibliographie

Voir aussi
 Écriture latine
 E (lettre)
 Virgule souscrite

Lettre E diacritée
Lettre latine comportant une virgule souscrite

E̦


An Echinosepala arenicola in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Germán Carnevali ngan Ivón Mercedes Ramírez Morillo, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Germán Carnevali och Gustavo Adolfo Romero. An Echinosepala arenicola in nahilalakip ha genus nga Echinosepala, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Echinosepala

Echinosepala arenicola


Richard "Rich" Fellers  (* 3. Oktober 1959 in Coos Bay (Oregon)) ist ein US-amerikanischer Springreiter.

Im April 2012 befindet er sich auf Rang 33 der Springreiter-Weltrangliste.

Im Sattel von Flexible siegte er 2012 beim Weltcupfinale in 's-Hertogenbosch im Stechen gegen den Schweizer Steve Guerdat.

Fellers lebt in Sherwood, ist seit 1987 mit der Springreiterin Shelley Fellers verheiratet und hat mit ihr zwei Kinder.

Pferde (Auszug)
ehemalige Turnierpferde:
 Gyro (* 1993), dunkelbrauner KWPN-Wallach, Vater: Haarlem, Besitzer: Andrea Harris
 Flexible (1996–2021), Fuchshengst, Vater: Cruising, Muttervater: Safari
 Mc Guinness (* 1995), brauner Wallach, Vater: Cavalier Royale, Besitzer: Harry + Mollie Chapman
 Colgan Cruise (* 2002), braune Stute, Vater: Cruising, Muttervater: Clover Hill, Besitzer: Rich Fellers & Harry Chapman

Erfolge

Championate und Weltcup
 Weltcupfinale:
 2007, Las Vegas: 36. Platz mit Gyro
 2008, Göteborg: 2. Platz mit Flexible
 2009, Las Vegas: 18. Platz mit Flexible
 2010, Genf: 12. Platz mit Flexible
 2011, Leipzig: 24. Platz mit Flexible
 2012, 's-Hertogenbosch: 1. Platz mit Flexible
 2016, Göteborg

Einzelnachweise

Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Springreiter
Reiter (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1959
Mann

Rich Fellers


Casă, dulce casă (Home Sweet Home) este un film franco-belgian în regia lui Benoît Lamy, lansat în 1973, având în rolurile principale pe Claude Jade și Jacques Perrin.

Home Sweet Home este unul dintre primele filme belgiene care au primit premii internaționale, 14 în total, inclusiv cel mai bun film la Montreal, premiul special al juriului la Moscova, cel mai bun regizor la Budapesta.

Note

Legături externe

Filme din 1973
Filme belgiene
Filme în limba franceză
Filme despre bătrânețe
Filme de comedie din anii 1970

Casă, dulce casă (1973)


{{Taksokuş
| ad = Yakut tepeli çalı kuşu
| statü = LC
| resim = Regulus calendula1.jpg
| alem = Animalia
| şube = Chordata
| sınıf = Aves
| takım = Passeriformes (Ötücü kuşlar)
| familya = Regulidae (Çalı kuşugiller)
| cins = Regulus  (Çalı kuşu)
| tür = R. calendula
| ikili_ad = Regulus calendula
| ikili_ad_yazar = Linnaeus, 1766
| dış_bağlantılar =
}}Yakut tepeli çalı kuşu''' (Regulus calendula''), çalı kuşugiller (Regulidae) familyasından çok küçük bir ötücü kuş türü.

Özellikleri
Erişkinlerin üst yüzeyi zeytuni-gri alt yüzeyi açıktır. İnce siyah bir gaga ve kısa bir kuyruk ile beyaz göz halkası ve beyaz kanat barları bulunur. Erişkin erkeklerin kışkırtıldığı zaman kırmızı yamalı tacı ortaya çıkar.

Üreme
Kuş, kozalaklı ağaç dalına yaptığı fincan şeklindeki derin yuvasına bir seferde on iki kadar yumurta bırakabilir.

Göç
Yakut tepeli çalı kuşu populasyonunda yapılan sayımlara göre yükseliş yaşanmaktadır. Bunun nedini ise bu bölgelerde pek rahatsız edilmemeleridir. Bu da daha başarılı beslenme olanaklarına izin verir. Bu kuşlar, kışın güney Birleşik Devletler ve Meksika'ya göç eder. Bazıları, batının sürekli sakinlerindendir.

Beslenme
Ağaç ve fundalarda yem ararken oldukça hareketlidirler; daha çok küçük böcek, örümcek ve bazı küçük yumuşak meyvelerle beslenirler. Beslenirken bir dalın üzerinde asılı durabilirler ve bazen de uçarken havada böcekleri yakalamaya çalışırlar.

Ötüşü
Yaz ötüşü yüksek, ahenkli bir şakımadır, ama kışın sesleri, "Jdit" gibi azarlama biçiminde, çoğunlukla peşin sıra devam eder.

Dağılımı
Anayurdu, Kanada, Alaska, kuzey New England ve batı Birleşik Devletler'inin kozalaklı ormanlarıdır.

Çalı kuşugiller
Kayalık Dağlar faunası
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Yakut tepeli çalı kuşu


ماريانو مورينو (Mariano Moreno؛ 23 سبتمبر 1778 - 4 مارس 1811) هو محامي وصحفي وسياسي أرجنتيني. لعب دورًا بارزًا في المجلس الأول Primera Junta، وهي أول حكومة وطنية في الأرجنتين، وتم إنشاؤها بعد ثورة مايو.

ولد مورينو في بوينس آيرس عام 1778. ووالده يدعى مانويل مورينو إي آرغوموسا، وولد في سانتاندر في إسبانيا، وأتى إلى الأرجنتين في عام 1776 وتزوج ماريا ديل فالي. كان ماريانو أول أبناء عائلة مورينو وكان لديه ثلاثة عشر أخا. درس خلال شبابه اللاتينية والمنطق والفلسفة في كلية سان كارلوس الملكية، وتابعها بدراسة القانون في جامعة تشوكيساكا. تعلم خلال هذه الفترة الأفكار الجديدة لعصر التنوير في إسبانيا. تزوج من ماريا غوادالوبي كوينكا وعاد إلى بوينس آيرس، وأصبح محاميا بارزا في مجلس الكابيلدو. وخلافا لمعظم أفراد طبقة الكريولو الآخرين، رفض المشروع الكارلوتي وإدارة نائب الملك سانتياغو دي لينيير، وانضم إلى عصيان ألزاغا الفاشل ضد لينيير. عمل لحساب نائب الملك الذي خلفه، بالتاسار هيدالغو دي سيسنيروس. كتب مقالة اقتصادية بعنوان «تمثيل ملاك الأراضي» ، والتي أقنعت نائب الملك بفتح التجارة مع بريطانيا.

لم يشارك بشكل بارز في ثورة مايو التي خلعت سيسنيروس، ولكن تم تعيينه وزيرا للحرب في الحكومة الجديدة. دعا مع خوان خوسيه كاستيلي إلى اتباع سياسة قاسية ضد أنصار الحكومة السابقة وتعزيز النظام الجديد. تم تفصيل هذه السياسات في وثيقة سرية تدعى خطة العمليات ، ولكت يشكك بعض المؤرخين في هوية مؤلف الوثيقة. نظم مورينو حملات عسكرية إلى الباراغواي والبيرو العليا وساهم في إعدام سانتياغو دي لينيير بعد هزيمة ثورته المضادة. أسس مورينو أول صحيفة أرجنتينية، La Gazeta de Buenos Ayres، وترجم العقد الاجتماعي للفيلسوف جان جاك روسو إلى الإسبانية.

عندما حقق المجلس العسكري أول انتصار عسكري له، قام الرئيس كورنيليو سافيدرا بمعارضة مورينو، مفضلا السياسات المعتدلة. تحالف سافيدرا مع غريغوريو فونيس، ووسع عدد أعضاء المجلس العسكري ليجعل من أنصار مورينو أقلية. استمرت الخلافات بينهما، وتم تعيين مورينو في بعثة دبلوماسية في بريطانيا لكنه توفي في البحر في الطريق إلى هناك. زعم شقيقه مانويل مورينو أنه قد تم تسميمه. ظل أنصاره وحزبه مؤثرين في السياسة لبضع سنوات بعد وفاته. يحمل المؤرخون عدة وجهات النظر حول دور مورينو وأهميته في التاريخ، وتتفاوت آراؤهم من التبجيل إلى الرفض. وهو يعتبر أب الصحافة الأرجنتينية.

روابط خارجية

مراجع

صحفيون ذكور أرجنتينيون
محامون من بوينس آيرس
محامون أرجنتينيون في القرن 19
أرجنتينيون من أصل إسباني
أشخاص ماتوا في البحر
أشخاص من بوينس آيرس
سياسيون أرجنتينيون
صحفيون
صحفيون أرجنتينيون
مترجمو القرن 19
مترجمون أرجنتينيون
مترجمون في القرن 18
مترجمون من الإنجليزية إلى الإسبانية
محامون أرجنتينيون
مدفونون في البحار
مناهضون للعبودية أرجنتينيون
مواليد 1778
مواليد في بوينس آيرس
مؤسسو شركات أرجنتينيون
مؤسسو صحف أرجنتينيون
وفيات 1811

ماريانو مورينو


Michael Culme-Seymour ( - ) est un officier supérieur de la Royal Navy. Le 17 septembre 1880, il devient  baronnet, à la mort de son père. Les Culme-Seymour sont des parents de la famille Seymour, son père ayant ajouté le nom de famille de sa femme - Culme - au sien après sa mort.

Biographie

Carrière militaire
Culme-Seymour est né à Northchurch, Berkhamsted le 13 mars 1836, fils de Sir John Hobart Culme-Seymour, 2 baronnet (1800-1880) et de son épouse Elizabeth Culme, fille du révérend Thomas Culme. Il entre dans la marine en 1850 et sert en 1856 comme second à bord du , navire amiral de l'escadre des Indes orientales, qui participe à la seconde guerre de l'opium. La flotte est commandée par le contre-amiral Sir Michael Seymour (son oncle), tandis que le Calcutta est commandé par William King-Hall. Le 25 mai 1857, il est promu lieutenant et continue à servir sur le Calcutta jusqu'au 6 juin 1859, date à laquelle il est à nouveau promu commandant. Du 20 juin 1861 au 16 août 1865, il commande le  dans la Mediterranean Fleet (flotte de la Méditerranée). Le 16 décembre 1865, il est promu capitaine.

En décembre 1870, il commande le  dans le Channel Fleet (escadre de la Manche). De 1874 à 1876, il est secrétaire privé du First Lord of the Admiralty (Premier Lord de l'Amirauté) George Ward Hunt. En 1876, il retourne en Méditerranée, commandant le . En juillet 1877, il est transféré sur le  et participe au passage des Dardanelles en 1878, commandé par l'amiral Sir Geoffrey Phipps Hornby.

Du 29 juillet 1879 au 9 mai 1882, il est capitaine du , qui est le navire amiral de l'officier commandant le port de Portsmouth, l'amiral Alfred Phillips Ryder, à la fin duquel il est promu contre-amiral. En 1885, il est commandant en second de l' sous les ordres de Phipps Hornby pendant l'incident du Panjdeh. Du 5 juillet 1885 au 20 septembre 1887, il est commandant en chef de l'escadre du Pacifique. Il est promu vice-amiral le 19 juin 1888 et à partir de 1890, il commande la flotte de la Manche pendant deux ans.

Du 3 mai 1893 au 10 novembre 1896, il est Commander in Chief, Mediterranean Fleet (commandant en chef de la flotte de la Méditerranée), remplaçant George Tryon après le naufrage accidentel du  lors d'une collision. Il est promu amiral à part entière avant de prendre le commandement.

Du 3 août 1897 au 3 octobre 1900, il est Commander-in-Chief, Portsmouth (commandant en chef à Portsmouth), et en mars 1901, il est placé sur la liste des retraités".

En 1899, il est nommé premier et principal aide de camp naval de la reine Victoria. Il est reconduit dans ses fonctions après la succession du nouveau roi Édouard VII, en février 1901, mais démissionne de ce poste en avril de la même année.

Au début de 1901, le roi Édouard demande à Sir Michael de participer à une mission diplomatique spéciale pour annoncer l'avènement du roi aux gouvernements de Belgique, de Bavière, d'Italie, du Wurtemberg et des Pays-Bas.

Il obtient les fonctions honorifiques de vice-amiral du Royaume-Uni (Vice-Admiral of the United Kingdom) et de lieutenant de l'Amirauté (Lieutenant of the Admiralty) en juillet 1901, qu'il conserve jusqu'à sa mort.

Il est mort à Oundle dans le Northamptonshire en 1920.

Famille
Il épouse le 16 octobre 1866 Mary Georgina Watson, fille de l'Honorable Richard Watson (1800-1852) et petite-fille du  Lord Sondes. Lady Culme-Seymour est décédée en 1912. Ils ont trois fils et deux filles.

Son fils aîné, Sir Michael Culme-Seymour (1867-1925), lui succède comme baronnet, et est lui-même un officier supérieur de la marine.

Sa fille Mary Elizabeth Culme-Seymour (1871-1944) épouse le vice-amiral Sir Trevylyan Napier.

Son fils cadet, George Culme-Seymour (1878-1915) est capitaine dans le King's Royal Rifle Corps et sert comme adjudant dans le Queen Victoria's Rifles pendant la Grande Guerre. Il est tué pendant la deuxième bataille d'Ypres le 7 mai 1915 à la tête d'une compagnie des QVR qui franchissait une barricade de tranchée pour tenter de reprendre la colline 60. Son souvenir est gravé sur la porte de Menin à Ypres.

L'une de ses filles, dont on ne sait pas laquelle, aurait secrètement épousé George V alors qu'il est un jeune officier de marine. Cette rumeur de longue date est finalement publiée par Edward Mylius en 1911. Sir Michael, Mary et ses trois fils (mais pas sa femme ni sa fille cadette) ont témoigné au procès. Les détails de l'accusation se sont avérés faux, et Mylius est emprisonné pour diffamation criminelle. Cependant, un rapport de journal de 1891 est apparu plus tard, disant que Mary, qui avait prétendu ne jamais avoir rencontré le prince, avait en fait ouvert un bal à l'hôtel de ville de Portsmouth en dansant avec lui.

Son arrière-arrière-petite-fille est la comédienne et actrice Miranda Hart.

Distinctions honorifiques

Décorations britanniques
  - Chevalier Grand-croix de l'Ordre du Bain

  - Chevalier Grand-croix de l'Ordre royal de Victoria

Références

Bibliographie
  Andrew Gordon (1996). The Rules of the Game: Jutland and British Naval Command. Londres: John Murray. .
  Andrew Gordon (2006). 1914—1918: the proof of the pudding dans Till, Geoffrey. The Development of British Naval Thinking: Essays in memory of Bryan McLaren Ranft. Abingdon: Routledge. .

Liens externes

 The Dreadnought Project: Sir Michael Culme-Seymour, 3rd Baronet

Naissance en mars 1836
Naissance à Berkhamsted
Décès en octobre 1920
Décès dans le Northamptonshire
Décès à 84 ans
Officier de la Royal Navy durant la Première Guerre mondiale
Chevalier grand-croix de l'ordre du Bain
Chevalier grand-croix de l'ordre royal de Victoria
Lord de l'Amirauté
Famille Seymour
Baronnet du XIXe siècle
Baronnet du XXe siècle

Michael Culme-Seymour (3e baronnet)


ගන්සූ යනු, රටෙහි   වයඹ  දිග ප්‍රදේශයෙහි පිහිටි  චීන මහජන සමූහාණ්ඩුවේ  පළාතකි.

ගන්සූ


An Henrardia persica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pierre Edmond Boissier, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Edward Hubbard. An Henrardia persica in nahilalakip ha genus nga Henrardia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Henrardia (Poaceae)

Henrardia persica


Cyclefly were an alternative rock band from Cork, Ireland, and Antibes, France.

The band toured on both sides of the Atlantic many times, including headline and support tours with Bush, Live, Linkin Park, and Iggy Pop. The band also played at a number of major music festivals, including Reading and Leeds Festivals, Woodstock 99, and Ozzfest. They released two full-length albums; the critically acclaimed Generation Sap in 1999, recorded in the Sound City Studios in Van Nuys, Los Angeles, California, which was produced by Sylvia Massy, and Crave in 2002, produced by Colin Richardson, Bill Appleberry and Tobias Miller. Crave also featured a guest vocal spot on "Karma Killer" from Linkin Park vocalist Chester Bennington.

In the early 2000s, the band dissolved with members moving to
a band called Hueman. While guitarist Nono Presta went on form alt metal outfit That Falling Feeling.  In the early 2010s, Mako (and later Mako DC) formed through former members.

Discography

Albums

EPs
Dogabone (1995)
Cyclefly (1998)

Singles
"Supergod"
"Violet High"
"No Stress" - UK No. 68
"Karma Killer" (feat. Chester Bennington)

References

External links
 MAKO DC (Cyclefly members Declan & Christians New Project)
 Band Information on Radioactive Records
 Band Information on MCA Records
 Cyclefly Interview

Irish rock music groups
Musical groups from Cork (city)
Glam rock groups

Cyclefly


Viaductul Gilău este un viaduct pe A3, peste râul Someșul Mic.

Viaductul a fost dat în folosință în data de 28 septembrie 2018.

Note

Clădiri și structuri din județul Cluj
Transportul în județul Cluj
Poduri rutiere din România
Viaducte din România
2018 în România

Viaductul Gilău


محافظة بابل هي إحدى المحافظات الواقعة في وسط العراق جنوب العاصمة بغداد، وخامس أكبر محافظة من حيث عدد السكان في العراق إذ يقدر عدد سكانها بنحو 2,065,042 مليون نسمة بحسب تقديرات وزارة التخطيط العراقية لعام 2018.

التاريخ والتسمية
كلمة بابل تعني باب الإله وصارت بابل بعد سقوط السومريين قاعدة إمبراطورية بابل، وقد أنشأها حمورابي، حوالي 2100 ق.م امتدت من الخليج العربي جنوبًا إلى نهر دجلة شمالاً. وقد دام حكم حمورابي 43 عامًا ازدهرت فيها الحضارات البابلية حيث يعد عصره العصر الذهبي للبلاد العراقية وبها حدائق بابل المعلقة التي تعد من عجائب الدنيا السبع وكان يوجد بها ثماني بوابات وكان أفخم هذه البوابات بوابة عشتار الضخمة وبها معبد مردوخ الموجود داخل الأسوار بساحة المهرجان الديني الكبير، الواقعة خارج المدينة وقد سماها الأقدمون بعدة أسماء منها (بابلونيا) وتعني أرض بابل ما بين النهرين وبلاد الرافدين وسُميت بابل بحسب الكتاب المقدس:

الاسم مشتق، بكلمة بلبل، وسميت بهذا الاسم بحسب ما ورد في الكتاب المقدس بسبب حادثة شهيرة، عندما حاول الناس أن يصنعوا برج عال ضد إرادة الله، فبلبل الله ألسنتهم، لذلك سُمِّيت هذه المنطقة بابل.

النص المذكور في سفر التكوين 11

وَكَانَتِ الأَرْضُ كُلُّهَا لِسَانًا وَاحِدًا وَلُغَةً وَاحِدَةً. 2 وَحَدَثَ فِي ارْتِحَالِهِمْ شَرْقًا أَنَّهُمْ وَجَدُوا بُقْعَةً فِي أَرْضِ شِنْعَارَ وَسَكَنُوا هُنَاكَ. 3 وَقَالَ بَعْضُهُمْ لِبَعْضٍ: «هَلُمَّ نَصْنَعُ لِبْنًا وَنَشْوِيهِ شَيًّا». فَكَانَ لَهُمُ اللِّبْنُ مَكَانَ الْحَجَرِ، وَكَانَ لَهُمُ الْحُمَرُ مَكَانَ الطِّينِ. 4 وَقَالُوا: «هَلُمَّ نَبْنِ لأَنْفُسِنَا مَدِينَةً وَبُرْجًا رَأْسُهُ بِالسَّمَاءِ. وَنَصْنَعُ لأَنْفُسِنَا اسْمًا لِئَلاَّ نَتَبَدَّدَ عَلَى وَجْهِ كُلِّ الأَرْضِ». 5 فَنَزَلَ الرَّبُّ لِيَنْظُرَ الْمَدِينَةَ وَالْبُرْجَ اللَّذَيْنِ كَانَ بَنُو آدَمَ يَبْنُونَهُمَا. 6 وَقَالَ الرَّبُّ: «هُوَذَا شَعْبٌ وَاحِدٌ وَلِسَانٌ وَاحِدٌ لِجَمِيعِهِمْ، وَهذَا ابْتِدَاؤُهُمْ بِالْعَمَلِ. وَالآنَ لاَ يَمْتَنِعُ عَلَيْهِمْ كُلُّ مَا يَنْوُونَ أَنْ يَعْمَلُوهُ. 7 هَلُمَّ نَنْزِلْ وَنُبَلْبِلْ هُنَاكَ لِسَانَهُمْ حَتَّى لاَ يَسْمَعَ بَعْضُهُمْ لِسَانَ بَعْضٍ». 8 فَبَدَّدَهُمُ الرَّبُّ مِنْ هُنَاكَ عَلَى وَجْهِ كُلِّ الأَرْضِ، فَكَفُّوا عَنْ بُنْيَانِ الْمَدِينَةِ، 9 لِذلِكَ دُعِيَ اسْمُهَا «بَابِلَ» لأَنَّ الرَّبَّ هُنَاكَ بَلْبَلَ لِسَانَ كُلِّ الأَرْضِ. وَمِنْ هُنَاكَ بَدَّدَهُمُ الرَّبُّ عَلَى وَجْهِ كُلِّ الأَرْضِ

و جاء اسم بابل من لفظ «باب إيلو» من اللغة الآكدية ومعناه «باب الله» ونفس اللفظ ترجمة الكلمة السومرية «كادنجرا»
وهو اسم العاصمة العظيمة لمملكة بابل القديمة «شنعار» المذكورة في تك 10: 10 و14: 1
والأسماء الأخرى التي أطلقت على المدينة كثيرة، منها «تندير» مركز الحياة و«ايريدوكي» المدينة الطيبة آي الفردوس،
إذ كان البابليون يعتقدون أن جنة عدن في بقعتها و«سو-انا» اليد العالية، ويظن أن المعنى «ذات الأسوار العالية».

الجغرافيا

ترتفع أراضي محافظة بابل المنحدرة نحو الجنوب 35 ْم فوق مستوى سطح البحر، يسودها مناخ صحراوي يمتاز بقلة سقوط الأمطار وارتفاع درجات الحرارة صيفاً والتي تصل إلى 50 ْم، يسودها جو دافئ شتاءً.

أحداث تاريخية

مرت محافظة بابل في كثير من الأحداث أهمها شاركت معظم مناطقها في ثورة العشرين ضد الإحتلال البريطاني للعراق عام 1920م في مدينة الحلة وكبّدت القوات البريطانية ما يقارب 170 قتيل أثناء الهجوم على قافلة إمدادات في هجوم كبير على منطقة الرارنجية شمال مدينة الحلة من قبل الثوار كما شاركت المحافظة في الانتفاضة الشعبانية التي انطلقت من محافظة البصرة حتى الحدود الشمالية لمحافظة بابل وفي عام 2003 بعد الغزو الأمريكي للعراق وسقوط بغداد بيد القوات الأمريكية وقوات التحالف بعد الاضطرابات التي حصلت في وسط وجنوب العراق لم تستطع القوات الأمريكية السيطرة على المحافظة بشكل كامل حتى انسحابها من العراق وانسحبت القوات الأمريكية من المحافظة عام 2011 م من كل القواعد في المحافظة، كما عانت المحافظة من الإرهاب الذي سيطرة على معظم مناطق المحافظة الشمالية أبرزها سيطرة تنظيم القاعدة وآخرها سيطرة تنظيم داعش على منطقة جرف الصخر والتي تحولت إلى جرف النصر بعد عملية عاشوراء.

الوضع الحالي
تعيش المحافظة وضعا أمنياً شبه مستقر بعد أعوام من العمليات الإنتحارية التي شهدتها المحافظة وخصوصا مدينة الحلة ومدينة المحمودية وتسيطر على المحافظة القوات الأمنية العراقية وقوات الحشد الشعبي في ناحية جرف النصر.

المدن والسكان

تقسم محافظة بابل إلى 7 أقضية رئيسية هي:
 قضاء الحلة
 قضاء المحاويل
 قضاء كوثى
 قضاء المسيب
 قضاء الهاشمية
 قضاء الحمزة الغربي
 قضاء الكفل

إحصاء عام 1920م
يذكر إحصاء أجرته السلطات قبل أبريل/نيسان عام 1920م أن مجموع سكان لواء الحلة (محافظة بابل حالياً) كان 175 ألف نسمة. وقد توزع السكان وفقاً للمجموعات الدينية التالية:

 خانة ديانات أخرى تشمل الصابئة المندائيون عادةً.
تعد منطقة بابل بشكل عام ذات غالبية عربية مسلمة شيعية بنسبة 55% و يلها السنة بنسبة 45% و هناك اقليات اخرى بنسبة 5%.

عام 2003 بلغ عدد سكان بابل مليون وسبعمائة ألف نسمة
ولكن بعد تحويل قضاء المحمودية ازداد عدد سكان نصف مليون نسمة وليصبح عدد السكان مليونين ونصف المليون نسمة عام 2008.

التقسيم الإداري

المعالم الدينية

المراقد

 مرقد الإمام القاسم
 مرقد الشريفة العلوية بنت الإمام الحسن
 مرقد السيد يعسوب الدين
 مرقد ومزار الإمام زيد بن علي
 مقام النبي إبراهيم الخليل
 مقام النبي ذو الكفل
 مقام النبي أيوب
 مرقد الإمام علي بن الحسين بن القاسم
 مرقد أولاد مسلم بن عقيل
 مرقد أولاد الإمام الكاظم
 مرقد بنات الإمام الكاظم
 مرقد بنات الإمام الحسن
 مرقد السيدة هدية بنت الإمام الحسن العسكري
 مرقد الإمام محمد بن عقيل بن أبي طالب
 مرقد الإمام أحمد بن الإمام الكاظم
 مرقد الإمام عون بن علي بن أبي طالب
 مرقد الإمام عبد الله العسكري
 مرقد السيد رشيد الهجري
 مرقد ومزار السيد العلاق
 مرقد السيد علي بن طاووس
 مزار الإمام الحمزة الغربي
 مرقد الإمام محمد الأصغر بكر بن الإمام علي

مساجد بابل
تحتوي محافظة بابل على الكثير من المساجد والجوامع القديمة الأثرية والتراثية ومنها:
 مسجد النخيلة
 جامع الحلة الكبير
 جامع الهيتاوين
 جامع الإسكندرية الكبير
 جامع السكوتي
 جامع المسيب الكبير
 جامع الأمير علي
 مسجد الإمام الحسين
 جامع الشيوخ
 جامع الإمام علي
 جامع وحسينية المتقين

معرض الصور

طالع أيضا
 قائمة للحوادث الإرهابية التي ضربت محافظة بابل

المصادر

الهلال الخصيب
محافظات العراق

محافظة بابل


3C 279 (also known as 4C–05.55, NRAO 413, and PKS 1253–05) is an optically violent variable quasar (OVV), which is known in the astronomical community for its variations in the visible, radio and x-ray bands. The quasar was observed to have undergone a period of extreme activity from 1987 until 1991. The Rosemary Hill Observatory (RHO) started observing 3C 279 in 1971, the object was further observed by the Compton Gamma Ray Observatory in 1991, when it was unexpectedly discovered to be one of the brightest gamma ray objects in the sky. It is also one of the brightest and most variable sources in the gamma ray sky monitored by the Fermi Gamma-ray Space Telescope. It was used as a calibrator source for Event Horizon Telescope observations of M87* that resulted in the first image of a black hole.

Observations
 Apparent superluminal motion was detected during observations first made in 1973 in a jet of material departing from the quasar, though it should be understood that this effect is an optical illusion caused by naive estimations of the speed, and no truly superluminal motion is occurring.
 16 June 2015, the 3C 279 had a large gamma-ray outburst, believed to be caused by injection of high-speed electrons in central, high-density region.
 Further observations with the Event Horizon Telescope during April 2017 provided a high level of detail to the radio jet, with a resolution as small as 20 micro-arcseconds. They indicated a bent or rotating jet shaped by shock waves.

Gallery

References

External links

OVV quasars
279
Virgo (constellation)
?

3C 279


Arbejdets ære er en skulptur på Möllevångstorget i Malmø.

Arbejdets ære blev skabt i 1929 af den svenske billedhugger Axel Ebbe i bronze og granit og blev afsløret i 1931.
Den forestiller en gruppe nøgne personer som løfter en granitblok.

På granitblokken kan man se et bronzerelief af Malmøs skyline fra den tid, med blandt andet fabriksskorstene.
Den oprindelige granitblok var for lille, og kunstneren måtte bestille en større der viste sig at være for stor, så han måtte hugge den ned til den nuværende størrelse.
Hvor på torvet statuen skulle stå, blev bestemt efter at man havde flyttet rundt på en replika i træ.

Noter

Skåne
Malmø
Skulpturer

Arbejdets ære


Fue la edición del 2010 de la Primera División de la Liga distrital del Cercado de Lima en la que solo participan equipos del mencionado distrito y que es el primer torneo que estos equipos deberán disputar para aspirar llegar al Campeonato Descentralizado 2011 o al Torneo de Segunda División 2011. El sistema del campeonato fue; primero se jugaron dos grupos de cinco equipos (todos contra todos en cancha neutral y descansa uno de cada grupo por fecha), y luego los dos primeros de cada grupo clasificarán a las semifinales, y los ganadores de cada serie jugarán una final para poder tener un campeón de distrito.

Todo el torneo se desarrolló en el Estadio Santa Lucía de Cercado ya que como todos los equipos son del mismo distrito no había problema para escoger una sede neutral. Para el Interligas de ese año clasificaron solo el campeón y el subcampeón; Estudiantil Ascope y Jardín Primavera. Mientras que Dos de Mayo quedó relegado a la Segunda División distrital.

Primera Fase

Segunda fase

1 Estudiantil Ascope y Jardín Primavera clasificaron al Interligas de Lima al ser campeón y subcampeón respectivamente de la torneo.

2 Perpetuo Socorro ganó por W.O. ya que Dos de Mayo no se presentó para el encuentro. Esto permitió que Perpetuo Socorro se mantenga en la primera división distrital.

Referencias

Enlaces externos
 Liga Regional de Lima y Callao
 Liga distrital de Breña 2010

Ligas Distritales de Perú
Fútbol en Perú en 2010

Liga distrital del Cercado de Lima 2010


Circuit de Barcelona-Catalunya er et motorsportsanlæg beliggende i Montmeló, i den nordlige del af provinsen Barcelona, Catalonien, Spanien. Siden åbningen i 1991, er det spanske grand prix i Formel 1-serien blevet kørt her.

Indtil 2013 var banen kendt som Circuit de Catalunya, inden en sponsoraftale med bystyret i Barcelona tilføjede Barcelona til navnet.

Historie
Banen blev bygget i 1991, og var vært for det spanske Formel 1 Grand Prix i slutningen af september samme år. Byggeriet faldt også sammen med de olympiske sommerlege, der skulle finde sted i Barcelona det følgende år. Circuit de Catalunya blev ved OL anvendt som start- og målstreg ved konkurrencen i holdkørsel på cykel for mænd.

Formel 1 banen er 4,655 kilometer lang, og indeholder 16 sving. Omkring banen er der plads til godt 140.000 tilskuere.

Circuit de Barcelona-Catalunya skal ikke forveksles med gadebanen Montjuïc circuit, der var vært for det spanske Grand Prix fire gange mellem 1969 og 1975, og i modsætning til Circuit de Barcelona-Catalunya, var Montjuïc faktisk beliggende i byen Barcelona.

Vindere af Formel 1 på Catalunya

Referencer

Eksterne henvisninger

 Circuit de Barcelona-Catalunyas officielle hjemmeside

Formel 1-baner
Motorsportsanlæg i Spanien
Etableret i 1991
Sport i Barcelona

Circuit de Barcelona-Catalunya


Jean Kent (n. 29 iunie 1921, Brixton, Londra, Anglia − d. 30 noiembrie 2013, Bury St Edmunds, Suffolk) a fost o actriță engleză de film și televiziune.

Biografie
Născută Joan Mildred Summerfield în Londra, singurul copil al actorului de varietăți Norman Field și a lui  Nina Norre, a început cariera teatrală  în 1931 ca dansatoare. a folosit numele de Jean Carr când a apărut ca și coristă în Windmill Theatre din Londra.

Filmografie selectivă

 1939 A Ship in the Bay (Muzical TV)
 1943 It's That Man Again
 1943 Warn That Man
 1944 Fanny by Gaslight
 1944 Two Thousand Women
 1944 Champagne Charlie
 1945 Madonna of the Seven Moons
 1945 Waterloo Road
 1945 The Wicked Lady
 1945 The Rake's Progress
 1946 Caravan
 1946 Carnival
 1947 The Man Within
 1948 Good-Time Girl
 1948 Sleeping Car to Trieste
 1949 Trotti True
 1950 The Reluctant Widow
 1951 Suflete împietrite (The Browning Version), regia Anthony Asquith
 1957 The Prince and the Showgirl
 1958 Bună ziua tristețe (Bonjour tristesse), regia Otto Preminger
 1959 Beyond this Place
 1961–1962 Sir Francis Drake (serie TV)
 1963 Maupassant (serie TV)
 1970 Up Pompeii! (serie TV)
 1971 Doctor at Large (Sitcom)
 1976 Shout at the Devil
 1981 Crossroads (serie TV)
 1990 Missing Persons (film TV)
 1991 Lovejoy (serie TV)

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1921
Decese în 2013
 Actrițe britanice

Jean Kent