La evolución subclínica y clínica de la enfermedad es la evolución de un  proceso patológico sin intervención médica. Representa el curso de acontecimientos biológicos entre la acción secuencial de las causas componentes (etiología) hasta que se desarrolla la enfermedad y ocurre el desenlace (curación, paso a cronicidad o muerte).

El interés que tiene la medicina por conocer la evolución natural de cada enfermedad es descubrir las diferentes etapas y componentes del proceso patológico, para intervenir lo más temprano posible y cambiar el curso de la enfermedad, con el objetivo de evitar el deterioro de la salud.

Hay dos perspectivas complementarias para caracterizar la historia natural de la enfermedad: la del médico de cabecera, que mediante la historia clínica registra todo el proceso de cada paciente, y puede determinar tanto que hay un nuevo problema de salud, como sus peculiaridades; es una visión individualizada. La del epidemiólogo, que mediante los múltiples registros sanitarios que maneja, y el apoyo de la bioestadística puede descubrir una nueva enfermedad y su evolución; es una visión poblacional.

Etapas de las enfermedades

Período prepatogénico

En esta fase se inicia la enfermedad, pero el ser vivo no presenta manifestaciones clínicas, ni cambios celulares, tisulares u orgánicos. Está conformado por las condiciones del huésped, el agente y el medio ambiente.

Período patogénico
Es la etapa en la que hay cambios celulares, tisulares u orgánicos, pero el paciente aún no percibe síntomas o signos de enfermedad, es una fase subclínica.

Se subdivide en dos etapas:

Período de incubación y de latencia
En las enfermedades transmisibles se habla de Período de incubación, ya que los microorganismos se están multiplicando y produciendo toxinas, es de rápida evolución, puede durar horas o días (ejemplo: gripe).

Sin embargo, en las enfermedades de tipo degenerativo se habla de Período de latencia, por su lenta evolución, que puede durar meses o años, o enfermedades crónicas (ejemplo: artrosis, demencia senil, etc.)

Período clínico

Es cuando el ser vivo presenta síntomas o signos clínicos. Es decir, cuando se manifiesta clínicamente la enfermedad, y el afectado demanda ayuda sanitaria. Pero si el proceso patológico siguiera evolucionando de manera espontánea, sin intervención médica, tendría un desenlace que podría ser la curación, la incapacidad (secuelas) o la muerte. A su vez tiene 3 períodos:
 Prodrómico: aparecen los primeros signos o síntomas, que indica el inicio clínico de una enfermedad.
 Clínico: aparecen los síntomas y signos específicos, lo que permite determinar la patología que afecta al huésped y a su vez el tratamiento a aplicar para curar al paciente y evitar secuelas.
 De resolución:	es la etapa final. La enfermedad desaparece, se vuelve crónica o el paciente fallece.

Tipos de prevención

La medicina ha desarrollado diferentes actuaciones sanitarias para diagnosticar, prevenir, tratar y rehabilitar el curso natural de las enfermedades, cambiando artificialmente su evolución con el objetivo de curar, mitigar las secuelas, e intentar evitar la muerte del paciente.

Prevención primaria

Son un conjunto de actividades sanitarias que se realizan tanto por la comunidad o los gobiernos como por el personal sanitario antes de que aparezca una determinada enfermedad. Comprende:
 La promoción de la salud, que es el fomento y defensa de la salud de la población mediante acciones que inciden sobre los individuos de una comunidad, como por ejemplo las campañas antitabaco para prevenir el cáncer de pulmón y otras enfermedades asociadas al tabaco.
 La protección específica de la salud como por ejemplo la sanidad ambiental y la higiene alimentaria. Las actividades de promoción y protección de la salud que inciden sobre el medio ambiente no las ejecuta el personal médico ni de enfermería, sino otros profesionales de la salud pública, mientras que la vacunación sí son llevadas a cabo por personal médico y de enfermería.
 La quimioprofilaxis, que consiste en la administración de fármacos para prevenir enfermedades como por ejemplo la administración de estrógenos en mujeres menopáusicas para prevenir la osteoporosis.

Según la OMS, uno de los instrumentos de la promoción de la salud y de la acción preventiva es la educación para la salud, que aborda además de la transmisión de la información, el fomento de la motivación, las habilidades personales y la autoestima, necesarias para adoptar medidas destinadas a mejorar la salud. La educación para la salud incluye no sólo la información relativa a las condiciones sociales, económicas y ambientales subyacentes que influyen en la salud, sino también la que se refiere a los factores y comportamientos de riesgo, además del uso del sistema de asistencia sanitario.

Prevención secundaria

También se denomina diagnóstico precoz, cribado, o screening. Un programa de detección precoz es un programa epidemiológico de aplicación sistemática o universal, para detectar en una población determinada y asintomática, una enfermedad grave en fase inicial o precoz, con el objetivo de disminuir la tasa de mortalidad y puede estar asociada a un tratamiento eficaz o curativo.

La prevención secundaria se basa en los cribados poblacionales y para aplicar estos han de darse unas condiciones predeterminadas definidas en 1975 por Frame y Carslon para justificar el cribado de una patología.
 Que la enfermedad represente un problema de salud importante con un marcado efecto en la calidad y duración del tiempo de vida.
 Que la enfermedad tenga una etapa inicial asintomática prolongada y se conozca su historia natural.
 Que se disponga de un tratamiento eficaz y aceptado por la población en caso de encontrar la enfermedad en estado inicial.
 Que se disponga de una prueba de cribado rápida, segura, fácil de realizar, con alta sensibilidad, especificidad, alto valor predictivo positivo, y bien aceptada por médicos y pacientes.
 Que la prueba de cribado tenga una buena relación coste-efectividad.
 Que la detección precoz de la enfermedad y su tratamiento en el periodo asintomático disminuya la morbilidad y mortalidad global o cada una de ellas por separado.

Prevención terciaria

Es el restablecimiento de la salud una vez que ha aparecido la enfermedad. Es aplicar un tratamiento para intentar curar o paliar una enfermedad o unos síntomas determinados. El restablecimiento de la salud se realiza tanto en atención primaria como en atención hospitalaria.

También se encuentra dentro de Prevención terciaria cuando un individuo, con base en las experiencias, por haber sufrido anteriormente una enfermedad o contagio, evita las causas iniciales de aquella enfermedad, en otras palabras evita un nuevo contagio basado en las experiencias previamente adquiridas.

Prevención cuaternaria

La prevención cuaternaria es el conjunto de actividades sanitarias que atenúan o evitan
las consecuencias de las intervenciones innecesarias o excesivas del sistema sanitario.

Son «las acciones que se toman para identificar a los pacientes en riesgo de sobretratamiento, para protegerlos de nuevas intervenciones médicas y para sugerirles alternativas éticamente aceptables». Concepto acuñado por el médico general belga Marc Jamoulle y recogido en el Diccionario de medicina general y de familia de la WONCA.

Véase también
 Diagnóstico
 Enfermedad
 Incertidumbre médica
 Nosología
 Problema de salud
 Pronóstico
 Secuela (medicina)
 Tratamiento

Referencias

Bibliografía
 Martínez López de Letona J. La historia natural de la enfermedad como fuente esencial para la formulación del pronóstico. Madrid: HM; 2007
 Bhopal R. Concepts of Epidemiology. Integrating the ideas, theories, principles and methods of epidemiology (2nd edition). New York: Oxford University Press; 2008

Enfermedades
Términos médicos

Historia natural de la enfermedad


Nostradameus ist eine schwedische Power-Metal-Band aus Göteborg, die im Jahr 1998 gegründet wurde.

Geschichte
Die Band wurde am 12. Mai 1998 von Gitarrist Jake Fredén und Sänger und Bassist Freddy Persson gegründet. Kurze Zeit später stießen Schlagzeuger Gustav Nahlin und Gitarrist Erik Söderman zur Band. Zusammen nahmen sie am 5. und 6. Dezember 1998 ihr erstes Demo auf. Im Jahr 1999 erreichte die Band einen Vertrag mit AFM Records. Danach begab sie sich im Dezember ins Studio Gain Productions, um ihr Debütalbum Words of Nostradameus aufzunehmen. Fünf Monate später wurde das Album von Mikko Karmila in den Finnvox Studios abgemischt. Das Album wurde im Jahr 2000 veröffentlicht. Danach verließen Nahlin und Söderman die Band. Außerdem entschloss sich Persson nun dazu, sich nur noch auf den Gesang zu konzentrieren. Jesse Lindskog kam als Schlagzeuger, Michael Åberg als Gitarrist und Thomas Antonsson als neuer Bassist zur Band. Im Mai 2001 begab sich die Band wieder zu Gain Productions und nahm das Album The Prophet of Evil auf, das erneut in den Finnvox Studios von Mikko Karmila abgemischt wurde. Die Veröffentlichung fand im August statt. Im Juni wurde Schlagzeuger Lindskog durch Esko Salow ersetzt. Danach hielt die Band Auftritte auf dem Wacken Open Air und dem Göteborgskalaset im August. Vom 2. November bis 8. Dezember hielt die Band zusammen mit Edguy eine Tour durch Europa.

Im Sommer 2002 begannen die Arbeiten zum dritten Album namens Third Prophecy im Keg House Studio. Im September mischte Fredrik Nordström das Album im Studio Fredman ab. Nach der Veröffentlichung im Januar 2003, ging die Band zusammen mit Hammerfall auf eine vierwöchige Europatournee. Danach arbeitete die Band am neuen Album namens Hellbound, das im Roasting House in Malmö aufgenommen wurde. Im November und Dezember 2003 wurde es von Anders Theander produziert, abgemischt und gemastert und im Herbst 2004 veröffentlicht. Im Jahr 2005 wurden Lieder für das Album Pathway entwickelt. Das Album wurde im Roasting House vom 15. Mai bis September 2006 unter der Leitung von Pontus Lindmark aufgenommen. Während der Aufnahmen verließ Gitarrist Michael Åberg die Band. Die Soli auf dem Album stammen von ihm, die weiteren Teile wurden von Lennart Specht eingespielt.

Das Album wurde im Januar 2007 veröffentlicht. Im Frühling folgte eine Tour mit Jon Oliva's Pain durch Europa. Außerdem hielt die Band im Mai eine kleine Tour durch Rumänien. Danach arbeitete sie an einem neuen Album.

Im Jahr 2009 veröffentlichte Nostradameus das Album Illusion's Parade.

Stil
Die Band spielt klassischen, schnell gespielten Power Metal, der mit der Musik von Hammerfall verglichen wird.

Diskografie

Studioalben
 2000: Words of Nostradameus (Album, AFM Records)
 2001: The Prophet of Evil (Album, AFM Records)
 2003: The Third Prophecy (Album, AFM Records)
 2004: Hellbound (Album, AFM Records)
 2007: Pathways (Album, AFM Records)
 2009: Illusion's Parade (Album, AFM Records)

Andere Alben
 2004: Words of the Prophet (Box-Set, AFM Records)

Weblinks

Einzelnachweise

Power-Metal-Band
Schwedische Band

Nostradameus


5160 Camoes este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5160 Camoes este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Debehogne, H., Netto, E. R.. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,40 ua, o excentricitate de 0,07 și o înclinație de 8,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1979
Centura de asteroizi

5160 Camoes


රිදීමාලියැද්ද ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය යනු,  ශ්‍රී ලංකාවේ, ඌව පළාතේ,   බදුල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ, පිහිටි ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයකි.

ජනගහනය

ග්‍රාම නිළධාරි වසම්
42 කි.

ආර්ථිකය
කෘෂිකාර්මික

ප්‍රාදේශීය ලේකම්වරුන්
අාත්මා ඩී. ජයරත්න
ස.ප්‍රා.ෙල්. එච්.ටී.ඩබ්. චතුරංග

ආශ්‍රිත ලිපි
ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
ශ්‍රී ලංකාවේ පළාත්
ශ්‍රී ලංකාවේ පරිපාලන දිස්ත්‍රික්ක

මූලාශ්‍ර
 Divisional Secretariats Portal

ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාස
බදුල්ල දිස්ත්‍රික්කය

රිදීමාලියැද්ද ප්‍රාදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසය


ක්ලෙමෙන්සන් ඔක්සිහරණය යනු සින්ක් සංරසය සහ හයිඩ්‍රොක්ලෝරික් අම්ලය භාවිතාකොට කීටෝන (හෝ ඇල්ඩිහයිඩ), ඇල්කේන බවට ඔක්සිහරණය කිරීම පැහැදිලි කෙරෙන රසායනික ප්‍රතික්‍රියාවකි. ප්‍රතික්‍රියාව ඩෙන්මාර්ක් ජාතික රසායන විද්‍යාඥයෙකු වූ එරික් ක්‍රිස්ටියන් ක්ලෙමෙන්සන්ගේ නමින් නම් කොට තිබේ.

මූලාශ්‍ර

ක්ලෙමෙන්සන් ඔක්සිහරණය


William Torrens McCullagh Torrens (født 13. oktober 1813, død 26. april 1894) var en engelsk politiker og forfatter.

Torrens blev sagfører 1836 og var 1847—1852 samt på ny 1865—1885 medlem af Underhuset. Han var udpræget liberal og meget virksom for valgrettens udvidelse 1867, samt for sociale fremskridt. Torrens fremkaldte lov om arbejderboliger 1868 og oprettelsen af Londons skoleråd 1870. Desuden skrev han Industrial history of free nations (1846), Empire in Asia (1872), Twenty years in Parliament (1893) og History of Cabinets (1894) samt levnedsskildringer af
James Graham (1863), Lord Melbourne (2 bind, 1877) og Lord Wellesley (1880).

Kilder

Parlamentsmedlemmer
Politikere fra Storbritannien
Faglitterære forfattere fra England
Engelsksprogede forfattere
Briter i 1800-tallet

William McCullagh Torrens


Evreii americani sunt o parte componentă a națiunii americane de origine evreiască, având diferite religii, etnii sau naționalități. Comunitatea evreiască actuală din Statele Unite ale Americii este format în principal din evrei așkenazi, care provin din diaspora evreiască din Europa Centrală și de Est și cuprind aproximativ 90% din evreii americani. Majoritatea evreilor așkenazi americani sunt născuți pe teritoriul SUA, cu un număr tot mai mic al imigranților vechi aflați acum în vârstă, precum și al imigranților mai noi.

În timpul epocii coloniale, înainte de imigrarea în masă a așkenazilor, evreii spanioli și portughezi au reprezentat cea mai mare parte a micii comunități evreiești din America și, chiar dacă descendenții lor reprezintă azi doar o minoritate, formează un element de bază al comunității evreiești actuale, alături de grupurile mai recente ale evreilor sefarzi, evreilor orientali (Mizrahi), ale altor grupuri etnice evreiești, precum și de un grup mai mic de persoane convertite la iudaism. Comunitatea evreiască din America păstrează o gamă largă de tradiții culturale evreiești, caracteristice diverselor etnii și confesiuni religioase.

În funcție de încadrarea etnică și religioasă și de datele statistice care variază, Statele Unite ale Americii are cea mai mare (sau a doua) comunitate evreiască din lume, după cea din statul Israel. În 2012 populația evreiască americană era estimată ca având între 5,5 și 8 milioane de membri, în funcție de definirea termenului "evreu", reprezentând între 1,7% și 2,6% din populația totală a SUA.

Istoric
Evreii au fost prezenți în cele treisprezece colonii de la mijlocul secolului al XVII-lea. Cu toate acestea, numărul lor era mic, ajungând aici maxim 200-300 de persoane în jurul anului 1700. Primii sosiți erau în principal imigranți evrei sefarzi sau de origine sefardă vestică (cunoscuți, de asemenea, sub numele de evrei spanioli și portughezi), dar prin 1720 au început să predomine evreii așkenazi din Europa Centrală și de Est.

Emigrația evreiască în Statele Unite ale Americii a crescut dramatic la începutul anilor 1880, ca urmare a persecuției și dificultăți economice întâmpinate în țările din Europa de Est. O mare parte a acestor noi imigranți erau evrei așkenazi vorbitori de idiș, proveniți din comunitățile cele mai sărace din Imperiul Rus și de pe teritoriul actualelor state Polonia, Lituania, Belarus, Ucraina și Moldova. În aceeași perioadă, un mare număr de evrei așkenazi a sosit, de asemenea, din Galiția, care era la acel moment cea mai săracă regiune a Imperiului Austro-Ungar, cu o numeroasă populație evreiască urbană. Mulți evrei au emigrat și din România. Peste 2.000.000 de evrei au debarcat de la sfârșitul secolului al XIX-lea până în 1924, când Legea Imigrației din 1924 a limitat imigrarea. Mulți evrei s-au stabilit în zona metropolitana New York, formând cele mai mari concentrări de populație evreiască. În 1915 tirajul cotidianelor în limba idiș era de jumătate de milion de exemplare numai în New York și de 600.000 de exemplare la nivel național. În plus, mai multe mii de evrei erau abonați la numeroase ziare săptămânale și reviste.

Cultura evreiască din America

Serviciile financiare
Evreii au fost implicați în serviciile financiare încă din epoca colonială. Ei au primit dreptul de a comercializa blănuri în coloniile olandeze și suedeze. Guvernatorii britanici le-au respectat aceste drepturi după ce au preluat administrarea coloniilor nord-americane. În timpul Războiului de Independență, Haym Solomon a contribuit la înființarea primei bănci semicentrale din America și i-a oferit sfaturi lui Alexander Hamilton pentru crearea sistemului financiar american.

Evreii americani au jucat un rol major în dezvoltarea serviciilor financiare din America în secolele al XIX-lea, al XX-lea și al XXI-lea, fondând și administrând bănci de investiții și fonduri de investiții. Bancherii evrei germani au început să dețină un rol important în sectorul financiar american în anii 1830, atunci când guvernul și oamenii de afaceri au început să se împrumute tot mai mult pentru a finanța construcția de canale, drumuri și căi ferate și pentru alte activități de dezvoltare. Bărbați ca August Belmont (agentul lui Rothschild la New York și un lider al Partidului Democrat), Filip Speyer, Jacob Schiff (de la Kuhn, Loeb & Company), Joseph Seligman, Philip Lehman (de la Lehman Brothers), Jules Bache și Marcus Goldman (de la Goldman Sachs) sunt reprezentanți de marcă a acestei elite financiare. Așa cum era cazul omologilor neevrei, originea bancherilor, relațiile de afaceri, reputație onestă și capacitatea și dorința de a-și asuma riscuri calculate au fost esențiale pentru a aduna capital din surse diverse. Familiile și firmele pe care le controlau erau unite prin legăturile religioase și sociale, dar și prin căsătoriile mixte. Aceste legături personale au contribuit la întărirea afacerilor. Persoanele cu opinii antisemite i-au considerate adesea pe acești oameni de afaceri, înrudiți între ei, ca actori-cheie într-o cabală evreiască care conspira pentru dominarea lumii.

Începând de la sfârșitul secolului al XX-lea, evreii au jucat un rol major în sectorul fondurilor de investiții, potrivit Zuckerman (2009). Astfel SAC Capital Advisors, Soros Fund Management, Och-Ziff Capital Management, GLG Partners Renaissance Technologies și Elliott Management Corporation sunt mari fonduri de investiții speculative cofinanțate de către evrei. Ei au jucat, de asemenea, un rol esențial în sectorul investițiilor de capital, fondând unele dintre cele mai mari firme din Statele Unite ale Americii, precum Blackstone, Cerberus Capital Management, TPG Capital, BlackRock, Carlyle Group, Warburg Pincus și KKR.

Note

Bibliografie
 American Jewish Committee. American Jewish Yearbook: The Annual Record of Jewish Civilization (annual, 1899–2012+),complete text online 1899–2007; long sophisticated essays on status of Jews in U.S. and worldwide; the standard primary source used by historians
 Norwood, Stephen H., and Eunice G. Pollack, eds. Encyclopedia of American Jewish history (2 vol 2007), 775pp; comprehenisive coverage by experts; excerpt and text search vol 1
 Etengoff, C., (2011). An Exploration of religious gender differences amongst Jewish-American emerging adults of different socio-religious subgroups, Archive for the Psychology of Religion, 33, 371–391.
 The Jewish People in America 5 vol 1992
 Faber, Eli. A Time for Planting: The First Migration, 1654–1820 (Volume 1) (1992) excerpt and text search
 Diner, Hasia R. A Time for Gathering: The Second Migration, 1820–1880 (Volume 2) (1992) excerpt and text search
 Sorin, Gerald. A Time for Building: The Third Migration, 1880–1920 (1992) excerpt and text search
 Feingold, Henry L. A Time for Searching: Entering the Mainstream, 1920–1945 (Volume 4) (1992) excerpt and text search
 Shapiro, Edward S. A Time for Healing: American Jewry since World War II, (Volume 5) (1992) excerpt and text search
 Antler, Joyce., ed. Talking Back: Images of Jewish Women in American Popular Culture. 1998.
 Cohen, Naomi. Jews in Christian America: The Pursuit of Religious Equality. 1992.
 Cutler, Irving. The Jews of Chicago: From Shtetl to Suburb. 1995
 Diner, Hasia et al. Her works praise her: a history of Jewish women in America from colonial times to the present (2002)
 Diner, Hasia. The Jews of the United States, 1654 to 2000 (2004) online
 Dinnerstein, Leonard. Antisemitism in America. 1994.
 Dollinger, Marc. Quest for Inclusion: Jews and Liberalism in Modern America. 2000.
 Eisen, Arnold M. The Chosen People in America: A Study in Jewish Religious Ideology. 1983.
 Feingold, Henry L. American Jewish Political Culture and the Liberal Persuasion  (Syracuse University Press; 2014) 384 pages; traces the history, dominance, and motivations of liberalism in the American Jewish political culture, and look at concerns about Israel and memories of the Holocaust.
 Glazer, Nathan. American Judaism. 2nd ed., 1989.
 Goren, Arthur. The Politics and Public Culture of American Jews. 1999.
 Howe, Irving. World of our Fathers: The journey of the East European Jews to America and the life they found and made (1976)
 Gurock, Jeffrey S. From Fluidity to Rigidity: The Religious Worlds of Conservative and Orthodox Jews in Twentieth Century America. Jean and Samuel Frankel Center for Judaic Studies, 1998.
 Hyman, Paula, and Deborah Dash Moore, eds. Jewish Women in America: An Historical Encyclopedia. 1997
 Kobrin, Rebecca, ed. Chosen Capital: The Jewish Encounter With American Capitalism (Rutgers University Press; 2012) 311 pages; scholarly essays on the liquor, real-estate, and scrap-metal industries, and Jews as union organizers.
 Lederhendler, Eli. New York Jews and the Decline of Urban Ethnicity, 1950–1970. 2001
 Lederhendler, Eli. American Jewry: A New History (Cambridge UP, 2017). 331 pp.
 Marcus, Jacob Rader.  United States Jewry 1776–1985. Vol. 1: The Sephardic Period; United States Jewry 1776–1985. Vol. 2: The Germanic Period.; United States Jewry 1776–1985. Vol. 3: The Germanic Period, Part 2.; United States Jewry 1776–1985. Vol. 4: The East European Period: The Emergence of the American Jew; Epilogue. (Wayne State University Press, 1989–1993) 3119pp.
 Moore, Deborah Dash. To the Golden Cities: Pursuing the American Jewish Dream in Miami and L. A. 1994
 Moore, Deborah Dash. GI Jews: How World War II Changed a Generation (2006)
 Novick, Peter. The Holocaust in American Life. 1999.
 Raphael, Marc Lee. Judaism in America. Columbia U. Press, 2003. 234 pp.
 Sarna, Jonathan D. American Judaism Yale University Press, 2004. . 512 pp.
 Sorin, Gerald. Tradition Transformed: The Jewish Experience in America. 1997.
 Svonkin, Stuart. Jews against Prejudice: American Jews and the Fight for Civil Liberties. 1997
 Waxman, Chaim I. "What We Don't Know about the Judaism of America's Jews." Contemporary Jewry (2002) 23: 72–95.  Uses survey data to map the religious beliefs of American Jews, 1973–2002.
 Wertheimer, Jack, ed. The American Synagogue: A Sanctuary Transformed. 1987.

Istoriografie
 Appel, John J. "Hansen's Third-Generation" Law" and the Origins of the American Jewish Historical Society." Jewish Social Studies (1961): 3–20. in JSTOR
 Butler, Jon. "Jacob Rader Marcus and the Revival of Early American History, 1930–1960."  American Jewish Archives 50#1/2 (1998): 28–39. online
 Fried, Lewis, et al., eds. Handbook of American-Jewish literature: an analytical guide to topics, themes, and sources (Greenwood Press, 1988)

 Gurock, Jeffrey S. American Jewish orthodoxy in historical perspective (KTAV Publishing House, Inc., 1996)
 Handlin, Oscar. "A Twenty Year Retrospect of American Jewish Historiography." American Jewish Historical Quarterly (1976): 295–309. in JSTOR
 Kaufman, David. Shul with a Pool: The" synagogue-center" in American Jewish History (University Press of New England, 1999.)
 Robinson, Ira. "The Invention of American Jewish History." American Jewish History (1994): 309–320. in JSTOR
 Sussman, Lance J. "'Historian of the Jewish People': A Historiographical Reevaluation of the Writings of Jacob R. Marcus." American Jewish Archives  50.1/2 (1998): 10–21. online
 Whitfield, Stephen J. In Search of American Jewish Culture. 1999
 Yerushalmi, Yosef Hayim. Zakhor: Jewish history and Jewish memory (University of Washington Press, 2012)

Surse primare
 Marcus, Jacob Rader, ed. The American Jewish Woman, A Documentary History (Ktav 1981).
 Schappes, Morris Urman, ed. A documentary history of the Jews in the United States, 1654–1875 (Citadel Press, 1952).
 Staub, Michael E. ed. The Jewish 1960s: An American Sourcebook University Press of New England, 2004; 371 pp.  online review

Legături externe
 American Jewish Historical Society
 Berman Jewish Policy Archive @ NYU Wagner. Full text resources include the American Journal of Jewish Communal Service back to 1902, archives of the American Jewish Yearbook, as well as population estimates, surveys, and analyses on American Jewish communities and political behavior.
 Feinstein Center. Comprehensive collection of links to Jewish American history, organizations, and issues.
 American Jewish Archives – The Larger Task, Rabbi Jacob Rader Marcus on American Jewry
 United Jewish Communities of North America. Also site of population survey statistics.
 Jews in America from the Jewish Virtual Library.
 Jewish-American Literature
 Jewish-American History on the Web
 2000–01 National Jewish Population Survey

Evrei americani

Evrei americani


Ida Heinrich (30. august 1979 – 15. februar 2019) var en grønlandsk operasanger. Ida Heinrich sunget i flere af Björks film.  Ida Heinrich modtog i 2018  Den Grønlandske Kulturpris.

Referencer

Personer fra Grønland
Operasangere

Ida Heinrich


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 21. prosinca  Donald E. Brownlee, američki astronom i astrobiolog

Smrti

Astronomske pojave

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Astronomija u 1943.


White Rock ist eine Kleinstadt im Westen der kanadischen Provinz British Columbia und liegt im südlichen Teil des Greater Vancouver Regional Districts.

Geografie
White Rock befindet sich rund ca. 30 Kilometer südlich von Vancouver und wird an drei Seiten von der Gemeinde Surrey umschlossen. Mit der vierten Seite liegt der Ort an der  Semiahmoo Bay, dem südöstlichen Abschnitt der Boundary Bay, welche zur Straße von Georgia gehören.

Ein Teil des Stadtgebietes ist Reservat der Semiahmoo.

Geschichte
Der Name des Ortes bezieht sich auf einen weißen Felsen, um welchen sich eine Geschichte der Semiahmoo rankt.

Die offizielle Gründung der Gemeinde erfolgte erst im Jahr 1957. Die Geschichte der Ansiedlung reicht jedoch weiter zurück, da vor einer Ansiedlung von Europäern das Gebiet schon Siedlungs- und Jagdgebiet der First Nation war.

Demographie
Der Zensus im Jahr 2011 ergab für die Kleinstadt eine Bevölkerungszahl von 19.339 Einwohnern. Die Bevölkerung hatte dabei im Vergleich zum Zensus von 2006 um 0,8 % zugenommen, während die Bevölkerung in der gesamten Provinz British Columbia gleichzeitig um 7,0 % anwuchs.

Politik
Die Zuerkennung der kommunalen Selbstverwaltung für die Gemeinde erfolgte am 15. April 1957 (incorporated als City).

Bürgermeister der Gemeinde ist Wayne Baldwin. Zusammen mit sechs weiteren Bürgern bildet er den Rat der Kleinstadt (council).

Wirtschaft
Die meisten Arbeitsplätze finden sich im Bereich des Handels und Transports. Weitere wichtige Beschäftigungsbereich sind die Bildung sowie Gesundheit und Soziales.

Das Durchschnittseinkommen (Median Income) eines Beschäftigten aus White Rock lag im Jahr 2005 bei 30.197 C $ und damit deutlich über dem Durchschnittseinkommen der gesamten Provinz British Columbia von 24.867 C $.

White Rock Pier

Der White Rock Pier ist eine im Jahr 1914 erbaute, 470 Meter lange Seebrücke. Ursprünglich wurde er als Anlegestelle für Dampfschiffe der Great Northern Railway errichtet. Am 20. Dezember 2018 wurde der Pier bei einem Sturm schwer beschädigt und im Folgejahr nach Reparatur wieder eröffnet. Gelegentlich wird der Pier als der längste in Kanada bezeichnet, dies ist jedoch umstritten.

Trivia
In der Gemeinde, bzw. auf ihrem Gebiet, wurden Einstellungen verschiedener Filme gedreht. Am bekanntesten davon dürfte Akte X – Die unheimlichen Fälle des FBI sein. Auch Einstellungen für den Kurzfilm The Railrodder mit Buster Keaton wurden hier gefilmt. Des Weiteren werden die meisten Außenaufnahmen der Serie Psych hier gedreht. Außerdem wurde der Film Free Willy 3 in White Rock gedreht.

Söhne und Töchter der Stadt
 Douglas Brinham (1934–2020), Basketballspieler
 Sarah Hunter (* 1965), Rollstuhltennisspielerin
 Lance Ryan (* 1971), Opernsänger
 Jewel Staite (* 1982), Schauspielerin
 Jason Garrison (* 1984), Eishockeyspieler
 Andrew Hammond (* 1988), Eishockeytorwart
 Colton Gillies (* 1989), Eishockeyspieler
 Colten Teubert (* 1990), Eishockeyspieler
 Cam Stones (* 1992), Bobsportler
 Ryan Sommer (* 1993), Bobsportler
 Andy Anderson (* 1996), Skateboarder
 Abby Ross (* 1997), Schauspielerin
 Jakob Davies (* 2003), Schauspieler
 Kennedi Clements (* 2007), Schauspielerin

Weblinks

 Homepage von White Rock

Einzelnachweise

Ort in British Columbia
Metro Vancouver

White Rock (British Columbia)


Fred F. Steen II served as the chief lobbyist/legislative liaison for North Carolina Governor Pat McCrory until 2016 when McCrory appointed him to the Board of Review. From 2004 through 2012, Steen served as a Republican member of the North Carolina General Assembly representing the state's 76th House District, including constituents in Rowan County. A cost analyst from Landis, North Carolina, he served as the town's mayor for eight years until he was appointed on 16 February 2004 to fill the seat of W. Eugene McCombs, who died in office.

In 2011, Steen was ranked 4th in the North Carolina House for pro-business legislation by the North Carolina Free Enterprise Foundation.

On December 8, 2011, Steen announced he would not run for re-election to the NC House, but would instead run for the Republican nomination for North Carolina's 8th congressional district, then represented by Democrat Larry Kissell. He lost in the Republican primary.

While a legislator, he served on the board of directors of the American Legislative Exchange Council (ALEC), a national association of legislators.

Electoral history

Mayoral

State representative

Congressional

References

Republican Party members of the North Carolina House of Representatives
Living people
People from Landis, North Carolina
1960 births
21st-century American politicians

Fred F. Steen II


An Goodyera polyphylla in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Paul Ormerod. An Goodyera polyphylla in nahilalakip ha genus nga Goodyera, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha El Salvador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Goodyera

Goodyera polyphylla


Hercule la New York (titlu original:  Hercules in New York) este un film american din 1969 regizat de Arthur Allan Seidelman (debut regizoral). Este creat în genurile fantastic, comedie, de acțiune. Scenariul este scris de Aubrey Wisberg.

A fost primul film de lungmetraj în care a apărut atunci  necunoscutul Arnold Schwarzenegger, care avea aproximativ 22 de ani când a fost produs filmul. Este de remarcat faptul că este unul dintre filmele despre care Schwarzenegger admite că regretă că a jucat în ele.

Prezentare

Filmul începe pe Muntele Olimp unde fiul lui Zeus, Hercule, se ceartă cu tatăl său pentru că nu l-a lăsat de sute de ani să părăsească locuința zeilor pentru a merge în lumea muritorilor. În cele din urmă, Zeus obosit de cearta cu fiul său  aruncă cu fulgere din Olimp, oferindu-i lui Hercule ceea ce voia.

După câteva incidente ciudate în aer și pe mare, Hercule ajunge  la New York. Aici, întâlnirile cu oamenii care îl consideră o persoană fizică superioară, dar ciudată din punct de vedere social, duc la numeroase situații comice. Hercule întâlnește un tip mic, pe nume Pretzi, cu care se împrietenește. Zeus devine un luptător profesionist de succes.

Zeus este  iritat de poznele fiului său și pentru a nu-i mai face de râs pe zei o cheamă pe Nemesis pentru a-l opri pe Hercule. După o încercarea nereușită a lui Mercur de a-l aduce pe Hercule acasă, Zeus îi ordonă lui Nemesis să-l arunce pe Hercule în lumea de dincolo aflată sub controlul lui Pluto. Cu toate acestea, Juno, mama vitregă invidioasă a eroului, are alte planuri pentru fiul lui Zeus. În ultima bătălie apocaliptică, Hercule rămas fără puterile zeiești, este salvat de sosirea uimitoare a lui Atlas și a lui Samson, eroul biblic.

Distribuție
Arnold Stang - Pretzie
Arnold Schwarzenegger - Hercule (menționat ca - Arnold Strong "Mr. Universe")
Deborah Loomis - Helen Camden
James Karen - Professor Camden
Ernest Graves -Zeus
Tanny McDonald - Juno
Taina Elg - Nemesis
Michael Lipton - Pluto

Note

Legături externe

Vezi și
Listă de filme cu Hercule

Filme din 1969
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Arthur Allan Seidelman
Filme fantastice din anii 1960
Filme Trimark Pictures
Filme Lionsgate
Filme cu HerculeDebuturi regizorale
Filme independente
Filme bazate pe mitologia greco-romană
Filme cu acțiunea în New York

Hercule la New York


22470 Shirakawa-go este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
22470 Shirakawa-go este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Chichibu de Naoto Satō. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,42 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 2,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 22001-23000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

22470 Shirakawa-go


المُشَوَّكة الحُبَيْبِيّة  هي من الديدان حلقيات المحاجم وتتطفل في الأمعاء الدقيقة للكلبيات، لكن ما هو أهم، كون المضيف المتوسط هو الماشية والإنسان.

وصلات خارجية
 طفيليات الجهاز الهضمي.

مراجع

أمراض الأغنام والماعز
حلقيات المحاجم
حيوانات وصفت في 1786
ديدان شريطية
طفيليات الكلاب

مشوكة حبيبية


South Kensington is a district just west of Central London in the Royal Borough of Kensington and Chelsea. Historically it settled on part of the scattered Middlesex village of Brompton. Its name was supplanted with the advent of the railways in the late 19th century and the opening (and shutting) and naming of local tube stations. The area has many museums and cultural landmarks with a high number of visitors, such as the Natural History Museum, the Science Museum and the Victoria and Albert Museum. Adjacent affluent centres such as Knightsbridge, Chelsea and Kensington, have been considered as some of the most exclusive real estate in the world.

Geography
As is often the case in other areas of London, the boundaries for South Kensington are arbitrary and have altered with time. This is due in part to usage arising from the tube stops and other landmarks which developed across Brompton. A contemporary definition is the commercial area around the South Kensington tube station and the adjacent garden squares and streets (such as Onslow Square and Thurloe Square, opposite the Victoria and Albert Museum). To the north is the Kensington Gore, to the south the winding Fulham Road and streets leading to Sloane Square and to the west, the residential and hotel area of Gloucester Road. South Kensington station lies on the junction of several thoroughfares: principally the Old Brompton Road, Harrington Road and Pelham Street and a stone's throw from the arterial Cromwell Road. It is furthermore criss-crossed by the Exhibition Road and the stately Queen's Gate and Prince Consort Road. Until road lay-out improvements in 2012, the area was afflicted with traffic congestion and likened to a series of traffic islands.

Modern development of the area is the result of the creation of the temporary Albertopolis reached by Exhibition Road, whose terrain now includes the Natural History Museum, the Geological Museum, the Science Museum, the Victoria and Albert Museum, London Oratory and since 1915, the Lycée Français. Other local institutions include the Polish Institute and Sikorski Museum, Polish Hearth Club, London Goethe-Institut, the Royal Albert Hall, Imperial College London, the Royal Geographical Society, the Royal College of Art, the Royal College of Music and between 1903 and 1991, the Royal College of Organists, West London Air Terminal, the Ismaili Centre, London and the late comer 1960s Baden-Powell House some of which are administratively within the City of Westminster, but considered to be "within range of South Kensington". Although the SW7 postcode mainly covers South Kensington, it goes into Knightsbridge. The only Royal Mail Post Office in South Kensington closed in 2019.

History

Following the 1851 Great Exhibition in Hyde Park, an 87-acre (352,000 m2) area, west of what is now Exhibition Road, was purchased by the commissioners of the exhibition, in order to create a home for institutions dedicated to the arts and sciences, resulting in the foundation of the museums and of the technological university there. The market gardens of the rural area began to make way for a series of hospitals, such as the Brompton Hospital and the New Cancer Hospital along nearby Fulham Road. Adjacent landowners began to develop the land in the 1860s as a result of the transport hub and the general urbanisation boom west of London, and led to the eventual absorption of Brompton and its station into London. It was sealed by the arrival of the Metropolitan and District Railways at Brompton, but for public relations reasons, it was named "South Kensington" in 1868. To facilitate public access to the museums, the railway company built a pedestrian tunnel directly from the station concourse to an exit halfway up Exhibition Road, next to the now defunct Royal Mail sorting office, to avoid crowds having to cross the Cromwell Road.

In 1906 the new Great Northern, Piccadilly and Brompton Railway company opened the Brompton Road tube station in the vicinity, thus adding a link directly to the political, commercial and financial heart of the capital in Westminster, the West End and the City of London, but owing to under use, it was shut in 1934. During the Second World War it was used by the 26th (London) Anti-Aircraft Brigade.

Since the First World War it has become a cosmopolitan area attracting Belgian and French refugees, but also Poles during the Second World War and after, as well as latterly Spanish, Italian, American expatriates. Some residents also have a Middle Eastern origin. The French presence is emphasised by the Lycée Français Charles de Gaulle, the French Institute, hosting the Ciné Lumière and the Alliance française, as well as the Consulate General of France, not far from the French Embassy in Knightsbridge, among other diplomatic residences. With a French bookshop and many international cafés in the area, it has been called "Paris's 21st arrondissement".

Iranian Embassy siege

In April and May 1980 a group of six Iranian Arabs entered the Iranian Embassy in South Kensington and took the staff, visitors and a diplomatic policeman hostage. There followed a six-day siege during which one of the hostages was killed. The British SAS finally stormed the building in a 17-minute operation, bringing out the hostages and the one surviving gunman who was subsequently sentenced to 27 years in prison for his part in the offences.

Places of worship

The first church to rise among the fields at Brompton was the socially notable, but widely considered architecturally ugly, Holy Trinity Brompton in 1829. It served a wide area from the Kensington Canal in the west to the Kensington Turnpike in the north. The first incumbent, one Percival Frye, just happened to be the nephew of Archdeacon Alfred Pott, vicar of the neighbouring Kensington parish. It was followed by:
 St Mary The Boltons (1849–1850)
 All Saints' Church, Ennismore Gardens (1849) by Lewis Vulliamy; in 1978 this became the Russian Orthodox Dormition Cathedral
 The Brompton Oratory (1853), an architecturally imposing Roman Catholic church
 St Paul's, Onslow Square (consecrated in 1860)
 St Peter's, Cranley Gardens (1866–1867), since 1973 the Armenian cathedral in London
 St Stephen's, Gloucester Road (1866–1867)
 St Augustine's, Queen's Gate (1877), a "High church project"
 Holy Trinity Prince Consort Road (1899)
 Deutsche Evangelische Christuskirche (1904–1905)

Trivia
The area is the subject of Donovan's song "Sunny South Kensington", about the area's reputation as the hip part of London in the 1960s.

Roman Polanski's film, Repulsion (1965) was partly filmed in South Kensington.

Morgan cars, a British family-owned hand built sportscar company operates a main dealership out of Astwood Mews in South Kensington.

Christie's auction house had a second London salesroom in the Old Brompton Road, South Kensington from 1975, which primarily handled the middle market. Christie's permanently closed the South Kensington salesroom in July 2017 as part of their restructuring plans announced March 2017. The closure was due in part to a considerable decrease in sales between 2015 and 2016 in addition to the company expanding its online presence.

Tim Waterstone opened his first eponymous Waterstones bookshop in 1982 in Old Brompton Road. It has given way to a Little Waitrose.

Caffè Nero also started life as a single coffee shop in Old Brompton Road, opened by Ian Semp in 1990. It was subsequently bought out and became a chain.

Notable residents

Residents have included:
 Francis Bacon (1909–1992), Irish-born British artist, lived at 17 Queensberry Mews and 7 Reese Mews.
Charles Booth (1840–1916), pioneer of social research, lived at 6 Grenville Place.
Henry Cole (1808–1882), campaigner, educator and first director of the South Kensington Museum (later the Victoria and Albert Museum), inventor of the Christmas card, lived at 33 Thurloe Square.
Angela Delevingne (1912–2004), socialite, was born in South Kensington
Robert FitzRoy (1805–1865), commander of HMS Beagle, on board which the naturalist Charles Darwin (1809–1882) also sailed, lived at 38 Onslow Square.
Nicholas Freeman, OBE, (1939–1989) controversial Leader of the Royal Borough of Kensington and Chelsea, lived in Harrington Gardens.
Dennis Gabor (1900–1979), electrical engineer and physicist, most notable for inventing holography, 1971 Nobel Prize in Physics. Lived in No. 79, Queen's Gate.
Hyam Greenbaum (conductor) and Sidonie Goossens (harpist) lived at 5, Wetherby Gardens from the beginning of 1929.
Benny Hill (1924–1992), comedian, lived at 1 & 2 Queen's Gate.
John Lavery (1856-1951), Irish painter, lived at 5 Cromwell Place.
Erna Low (1909–2002), Vienna-born businesswoman who pioneered the package holiday, lived in Reece Mews.
Clementina Maude, Viscountess Hawarden, Victorian photographer, lived from 1859 until her death in 1865 at 5 Princes Gardens.
William Makepeace Thackeray (1811–1863), novelist, lived at 36 Onslow Square from 1853 to 1860.
Herbert Beerbohm Tree (1853–1917), actor-manager, lived at 31 Rosary Gardens.
George Wallis, FSA, (1811–1891), artist, museum curator and art educator, first Keeper of Fine Art Collection at South Kensington Museum.
His children, including Whitworth Wallis and Rosa Wallis

Nearby places
Brompton
Chelsea
Earls Court
Kensington
Knightsbridge

References

External links

   What's on in South Kensington – the home of science, arts and inspiration
 South Kensington Web site
 Royal Borough of Kensington and Chelsea Web site
 City of Westminster Web site
 Exploring South Kensington Architecture and history

South Kensington
Areas of London
Districts of the Royal Borough of Kensington and Chelsea
Districts of the City of Westminster
District centres of London

South Kensington


මුර්යොං රජුගේ සොහොන්ගැබ හෙවත් සොංසන්-රි සොහොන් අං. 7 (공주 송산리 7호분) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ක්‍රි.ව. 501 සිට 523 දක්වා බෙක්ජේ රාජධානිය පාලනය කළ මුර්යොං රජුගේ සහ ඔහුගේ රැජිනියගේ පුරාතන සොහොන් ගොඩැල්ලයි. සොරුන්ගේ ග්‍රහණයට නතු නොවූ බෙක්ජේ සොහොන්ගැබ් අතිශයින් විරළ නිසා මෙම නොඉඳුල් සොහොන්ගැබ කොරියාවේ විශිෂ්ටතම පුරාවිද්‍යා සොයාගැනීමක් ලෙස සැලකේ. තුන් රාජධානිවලින් එකක් වන බෙක්ජේ රාජ්‍යය පිළිබඳ තොරතුරු සපයන ප්‍රභවයක් ලෙස ද මෙය තීරණාත්මක වේ.

මෙම සොහොන්ගැබ පිහිටියේ වර්තමාන දකුණු කොරියාවේ චුංචොංනම්-දෝ පළාතේ ගොංජුහි ය. කොරියානු ඓතිහාසික අඩවිය අංක 13 ලෙස එය නම්කොට ඇත. මුර්යොං රජුගේ සොහොන්ගැබ දකුණු කොරියානු රජයේ තාවකාලික ලෝක උරුම අඩවි ලැයිස්තුවට ඇතුළත් කොට ඇත.

කැනීම්

මෙම සොහොන්ගැබ සොයාගැනුණේ 1971දී අං. 5 සහ 6 සොහොන්වල ජලාපවහන කටයුතු සිදු කිරීමේ දී අහම්බෙනි. සහස්‍රකයක් පුරාවට එය නිධන් සොරුන්ගේ සහ මංකොල්ලකරුවන්ගේ ග්‍රහණයට නතු නොවී පැවතිණි. මෙය විවෘත කළේ රජුගේ සහ අගබිසවගේ දේහයන් තැන්පත් කොට සියවස් පහළොවකට පසුවයි.

සොහොන්ගැබේ පිටත පස් ගොඩැල්ලක මෙන් ස්වරූපයක් ඇති අතර, එහි විෂ්කම්භය මීටර 20ක් සහ උස මීටර 7.7ක් (අඩි 66 x අඩි 25) වේ. මුල් සොහොන්ගැබ මෙයට වඩා විශාලත්වයෙන් වැඩි වන්නට ඇතැයි විශ්වාස කෙරේ. සොහොන්ගැබ සතුව ජලාවහන ක්‍රමයක් ද පැවතිණි. මෙම සොහොන්ගැබ ඉදිකොට ඇත්තේ දකුණු චීන මූලාදර්ශ අනුව වුවත්, බෙක්ජේහි අංග ද ඇතුළත්ව මෙය කොරියානු-ආරේ සොහොන්ගැබක් ලෙස සැලකේ. වෙන්වෙන්ව ගත්විට සොහොන්ගැබේ ඇතුළත් කොරියානු අංග නම් කුටිවල ඇති ආරුක්කු හැඩැති ස්වභාවය සහ ගඩොලුවල වර්ණ රටාවයි. මුර්යොං රජුගේ ගොඩැල්ලෙහි ශෛලිය දැකගත හැකි වන්නේ ගොංජු ප්‍රදේශයේ පමණි. චීන සම්ප්‍රදායේ දී සොහොන් උතුරට මුහුණලා ඉදිවුව ද, මෙම සොහොන්ගැබ දකුණු දෙසට ඉදිකොට ඇත. කෙසේනමුත්, චීන ක්‍රමය අනුව රජුගේ දේහය නැගෙනහිර කොටසේත්, රැජිනගේ දේහය බටහිර කොටසේත් තැන්පත් කොට ඇත.

ප්‍රධාන කුටිය ඍජුකෝණාස්‍රාකාර අතර, එය කළු ගඩොල්වලින් තනා ඇත. එය උතුරු-දකුණු දෙසින් මීටර 4.2ක ද, නැගෙනහිර-බටහිර දෙසින් 3.14ක දිගිනුත් යුතු අතර, උස මීටර 3.14කි. උතුරු සහ දකුණු බිත්ති ඍජුව පිහිටා තිබුණ ද, නැගෙනහිර සහ බටහිර බිත්ති ඇතුළු දෙසින් වක්‍රාකාරව තනා ඇත. මේ නිසා ආරුක්කු හැඩැති පියස්සක් සෑදේ. දකුණු බිත්තියෙහි ආරුක්කු-හැඩැති දොරටුවක් ඇති අතර, එය සොහොන්ගැබේ පිවිසුම වෙත දිවෙන පැසේජ මඟකට විවෘත වේ. දොරටුවේ දිග මීටර 2.9කි. පළල මීටර 1.04ක් සහ උස මීටර 1.45කි. නැගෙනහිර සහ බටහිර බිත්තිවල පහන් තැබීමට ලූනූ ගෙඩියක හෝ ගිනි සිළුවක හැඩැති අවකාශ දෙකක් තනා ඇති අතර, උතුරු බිත්තියේ ඇත්තේ එවැනි එක් අවකාශයක් පමණි. බිත්තියේ ගඩොලු ස්ථානගත කොට ඇත්තේ සමාන්තරව දිගටි අතට සහ පළල් අතට ය. ගඩොල්වල ප්‍රධාන වශයෙන් නෙළුම් මල් රටාවන් දැකගත හැකි අතර, වෙනත් මෝස්තර ද ඇතුළත් කොට ඇත.

කලා කෘති
සොහොන්ගැබේ තිබී භාණ්ඩ 2,906ක් හමුවූ අතර, ඒවා පසුව ප්‍රවර්ග 108කට වර්ගීකරණය කරන ලදී. වඩාත් වැදගත් භාණ්ඩ අතරට, රජු සහ රැජින වෙනුවෙන් නිම කළ රාජකීය ශීර්ෂ පළඳනා යුගළ ද්විත්වයක් සහ වැදගත් තොරතුරු හා දින අන්තර්ගත ශිලා ලේඛන දෙකක් ද අයත් වේ. මෙම සමරු ලේඛන මගින් රජුගේ සහ රැජිනගේ නම සහ වයස ලබාදෙන අතර, ඔවුන් මරණය සහ භූමදානය සිදුවූ දින ද සටහන් කොට ඇත. මෙය කොරියානු සොහොන්ගැබ්වල විරළව දක්නට ලැබෙන ලක්ෂණයකි. මෙම දිනයන් ද අතිශයින් වැදගත් වන්නේ එමගින් කොරියානු ඉතිහාස ලේඛනයක් වන සම්ගුක් සගිහි තොරතුරු පැහැදිළිවම සනාථ කරන හෙයිනි.

සෙසු භාණ්ඩ අතරට චීන සෙලඩන් බුජම්, තඹ පාත්‍රයක්, රනින් හා රිදියෙන් නිමකළ අත් පළඳනා සහ කර්ණාභරණ, පාද ඵලක, ලෝකඩ දර්පණ, මුදු-හැඩැති මිට සහිත අසිපතක් සහ රන් ආලේපිත ලෝකඩ පාවහන් ද වේ. සොහොන්ගැබේ සිවිගෙය දැව මිනීපෙට්ටිවල ශේෂයන්ගෙන් ආවරණය වී පැවතිණි. අවමංගල භාණ්ඩ මිනීපෙට්ටිවල‍ට පහළින් තැන්පත් කොට තිබූ අතර, වඩාත් වැදගත් පුරාවස්තු රජුගේ සහ රැජිනියගේ දේහය මත තැන්පත් කොට තිබිණි. මෙයට උදාහරණයක් ලෙස අසිපත රජුගේ ඉණෙහි සහ ශීර්ෂ පළඳනා රජුගේ හා රැජිනියගේ හිසෙහි තැන්පත් කොට තිබීම දැක්විය හැක.

ගැලරිය

මේවාත් බලන්න
 බෙක්ජේ
 බෙක්ජේහි මුර්යොං
 බෙක්ජේහි කිරුළ
 කොරියාවේ ජාතික වස්තූන්

ආශ්‍රේයයන්
සටහන්

ප්‍රභව
Kim Won-yong. Hanguk Gogohak Gaeseol [Introduction to Korean Archaeology]. Iljisa, Seoul, 1973 (1996). ISBN 89-312-0022-6
Kim Won-yong. Art and Archaeology of Ancient Korea. Taekwang Publishing Co., Seoul, 1986.
Kim Won-yong and Richard J. Pearson. Three Royal Tombs: New Discoveries in Korean Archaeology. Archaeology 30(5):302-312, 1977.
National Research Institute of Cultural Heritage. 'Muryeong Wangneung Article'. In Hanguk Gogohak Sajeon [Dictionary of Korean Archaeology], pp. 413-414. NRICH, Daejeon, 2001. ISBN 89-5508-025-5
Office of Cultural Properties. Muryeong Wangneung Balguljosa Bogoseo [Excavation Site Report of the Tomb of King Muryeong]. Office of Cultural Properties, Seoul, 1973.

බාහිර සබැඳි
 ගොංජු ජාතික කෞතුකාගාරය
 කොරියාවේ දිවිය

 සංස්කෘතික උරුමය: මුර්යොං රජුගේ සොහොන
 කොරියාවේ ලෝක උරුමය (PDF)

දකුණු කොරියාවේ පුරාවිද්‍යා අඩවි
බෙක්ජේ
ගොංජු
දකුණු චුංචොං පළාතේ ගොඩනැගිලි සහ ව්‍යූහ

මුර්යොං රජුගේ සොහොන්ගැබ


Comeback: Um Matador Nunca se Aposenta é um filme de drama brasileiro de 2017 dirigido e escrito por Erico Rassi. O filme conta a história de um pistoleiro aposentado que em meio às humilhações do cotidiano decide voltar ao antigo trabalho. Protagonizado por Nelson Xavier, o filme foi lançado nos cinemas em 25 de maio de 2017.

Sinopse
O pistoleiro aposentado Amador (Nelson Xavier) vive uma vida relegado ao ostracismo. Um homem solitário e amargurado, ele coleciona em um álbum de recordações histórias de seus crimes antigos. Mas, o velho pistoleiro vive uma existência repleta de humilhações, as quais ele reage usando a violência. Em razão da hostilidade do mundo que o cerca, decide voltar ao trabalho. Entretanto, os tempos são outros e a sua atividade possui mais riscos ainda.

Elenco

Produção
A direção e o roteiro do filme são assinados por Erico Rassi. As gravações ocorreram em Anápolis, Goiás. O filme foi o último trabalho do ator Nelson Xavier, que faleceu em 10 de maio de 2017, vítima de um câncer de pulmão.

Ligações externas

Filmes do Brasil de 2017
Filmes de drama do Brasil
Filmes de drama da década de 2010
Filmes gravados em Goiás

Comeback: Um Matador Nunca se Aposenta


Bruny Island (Nuenonne: Lunawanna-alonnah) is a  island located off the southeastern coast of Tasmania, Australia. The island is separated from the Tasmanian mainland by the D'Entrecasteaux Channel, and its east coast lies within the Tasman Sea. Located to the island's northeast Storm Bay, is the river mouth to the Derwent River estuary, and serves as the main port of Hobart, Tasmania's capital city. Both the island and the channel are named after French explorer, Antoine Bruni d'Entrecasteaux. Its traditional Aboriginal name is lunawanna-allonah, which survives as the name of two island settlements, Alonnah and Lunawanna.

Geography
Geologically, Bruny Island actually consists of two land masses—North Bruny and South Bruny—that are joined by a long, narrow, sandy isthmus, often referred to as "The Neck". The island has a total length of approximately . The holiday village of Dennes Point is located in North Bruny, while South Bruny is the site of the towns of Alonnah, Adventure Bay, and Lunawanna.

Outside its settlements, the island is covered with grazing fields and large tracts of dry eucalyptus forest. Inland forests have been logged, but other large sections—mostly along the southeastern coast—are preserved as the South Bruny National Park. While the seaward side of the island features two long beaches—Adventure Bay and Cloudy Bay—it is for the most part extremely rugged, with cliffs of dolerite over   in altitude. Bruny's channel side is more sheltered and a favourite fishing and recreational boating area for local and interstate visitors. Adventure Bay is located on the eastern side of the isthmus, while Isthmus Bay is located on the western side.

Access to the island is by vehicular ferry, funded by the State Government. Since 1954, four vessels have operated the Bruny Island Ferry service between the island and Kettering on the mainland. The service currently uses the vessel, Mirambeena, which is plied by a Voith-Schneider propulsion system rather than a conventional propeller. There is a public Airfield, Bruny Island Airport located on North Bruny, just north of The Neck, however the small runway is mostly suited to small planes, and there are no scheduled flights.

The d'Entrecastaux Channel region, sheltered by Bruny Island, is increasingly subject to foreshore erosion. Some areas have begun sandbagging to reduce the effects.

History
Bruny Island was originally inhabited by Aboriginal Tasmanians, and there is still a large community of people living on the island who identify as Aboriginal. Abel Tasman was the first recorded European to sight the island in November 1642.

On 11 March 1773, Tobias Furneaux was the first British explorer to reach the island, and anchored at Adventure Bay (named after his ship) for four days; four years later on 26 January 1777 James Cook's two ships, the Resolution and Discovery stayed in the bay area for two days. Cook carved his initials in a tree that was destroyed in a 1905 bushfire and is now commemorated by a plaque. In 1788 and again in 1792 (with Matthew Flinders), William Bligh stayed in the Adventure Bay area.

The island itself, however, is named after the French explorer Bruni d'Entrecasteaux, who explored the Channel region and discovered it to be an island in 1792. It was known as Bruni Island until 1918, when the spelling was changed to Bruny.

Whaling was conducted off the coast of Bruny Island in the first half of the 19th century. The British whaler, Alexander, was reported to be whaling in Adventure Bay in 1804. In 1805, the British whalers Richard and Mary, Ocean and the Sydney whaler King George were reported there in the winter months. The American whaler Topaz was there in 1807. Colonial entrepreneurs also operated shore-based whaling stations there. Bethune and Kelly had a station operating in Adventure Bay by August 1826. Kelly and Lucas had another at Bull Bay. Young and Walford had one at Trumpeter Bay. Alexander Imlay applied for a site as a whaling station at Cloudy Bay in 1837, and Brown and Rogers did the same in 1842. These stations had all ceased operating by 1850, although whaling vessels sometimes anchored offshore in the second half of the century.

Even though "Cooktown" was marked on maps as early as the 1840s, the island was not officially opened up to European settlement until the late 1800s when the timber industry took off. South Bruny was opened up by numerous tramways and haulages, some horse-drawn and some using modified locomotives. The longest and best-preserved tramway runs from Adventure Bay to the far southeast corner of the island. Almost all settlements on South Bruny were originally opened as timber ports, owned by the different timber companies operating on the island. Lunawanna (formerly Daniels Bay), Alonnah (formerly Mills Reef) and Adventure Bay were some of the largest ports operating on the island. At Daniels Bay, the settlement was separated from the timber jetty as the tramway was forced to trace along the south side of the bay in order to reach deep water, as most of Daniels Bay was too shallow to bring boats in. Most settlements of South Bruny now serve as shack towns or holiday locations.

Since the 1920s, the island has become known as a holiday location with surfing beaches, National Parks and historical sites. In more recent history the Bruny Island was the site of a land transfer by the state government to local Aboriginal people.

Environment
Bruny Island is classified by BirdLife International as an Important Bird Area because it supports the world's largest population of the endangered forty-spotted pardalote, up to a third of the world population of the swift parrot, all 12 of Tasmania's endemic bird species, and up to 240,000 breeding pairs of the short-tailed shearwater (or Tasmanian muttonbird). In March 2021, awareness increased concerning the feral cat population on the island, which had been steadily growing over the last decade. Local residents opened an inquiry into the sudden large number of feral cats, concerned this spike in numbers may have adverse affects on the environment and wildlife. Initial findings suggest the feral cats migrated from the Eastern Shore of Tasmania, namely the Howrah/Tranmere region.

An alternative view taken by some wildlife ecologists is that cats are a naturalized alien species in much of Australia, and the best approach available at present to conserve species on which they predate is to ensure adequately large and intact habitats. Invasive cats may be eradicated on small islands, but some believe complete eradication is impractical at present on islands the size of Bruny. Control methodologies alternative to complete eradication are currently being investigated.

Multiple vegetation types are seen across the island, including wet sclerophyll forest, coastal healthland and dry sclerophyll forests.

Tourism
A key contributor to Bruny Island's economy is its growing tourism industry. Being home to the South Bruny National Park, tourism on the island centres on the showcase of its natural assets.

The Cape Bruny Lighthouse, first lit in 1838, is an iconic Australian lighthouse. It was the third lighthouse built in Tasmania, and the fourth in all of Australia, and was the longest continuously staffed lighthouse in the country until it was automated in 1993. It was removed from service in 1996, and became part of the South Bruny National Park in 2000. Guided tours of the structure are available.

In 2010/11, overall visitors to Bruny Island increased 4% to 74,600. The island is primarily a day-trip destination with only 21,800 visitors staying on the island overnight. There are a growing number of tourism businesses on the island including a cheese factory, oyster farm, vineyard, smoke-house, lighthouse, museum, art gallery, two eco-cruises along with various accommodation properties and cafes.

Localities
Bruny Island is divided into eleven bounded localities. The two largest by area are North Bruny and South Bruny which consist of national park, state forest and some grazing areas and do not have postcodes.

On North Bruny there are five populated coastal enclaves: Apollo Bay, Barnes Bay, Dennes Point, Great Bay and Killora. On South Bruny there are four: Adventure Bay, Alonnah, Lunawanna and Simpsons Bay.

Gallery

See also

 List of islands of Tasmania

References

External links

 has links to Bruny Island businesses and information.

Islands of South East Tasmania
Birdwatching sites
Important Bird Areas of Tasmania
Whaling stations in Australia

Bruny Island


Der Arroyo Feliciano ist ein Fluss in Uruguay.

Er entspringt auf dem Gebiet des Departamento Durazno einige Kilometer westsüdwestlich von Carlos Reyles. Von dort fließt er zunächst auf seinem Weg durch die Cuchilla Feliciano in südliche, dann südwestliche Richtung und führt südöstlich des Ortes Feliciano vorbei. Er mündet schließlich als rechtsseitiger Nebenfluss in den Río Yí.

Einzelnachweise

Fluss im Departamento Durazno

Arroyo Feliciano


Being Human se poate referi la:
 Being Human (1994)
 Being Human (2005)
 Being Human (2008)
 Being Human (2011)

Being Human


Agustín del Río (1845 - 1903) fue un político y masón mexicano que fue gobernador de Yucatán por un breve periodo breve, del 19 de marzo de 1877 al 29 de mayo del mismo año.

Datos históricos
Tras el triunfo de la revolución de Tuxtepec en México y durante el acomodo de las nuevas fuerzas políticas del país encabezadas por Porfirio Díaz, fue comisionado Agustín del Río para convocar a elecciones y asegurar el proceso electoral de ese año en Yucatán. El 15 de mayo de 1877 se realizaron las elecciones que fueron ganadas por José María Iturralde Lara que llevó como compañero de fórmula (para vicegobernador) a Manuel Mendiolea. Ambos tomaron posesión el 20 de mayo de 1877.

Agustín del Río fue masón en grado 30. A su llegada a Yucatán se enteró de que el obispo Leandro Rodríguez de la Gala había recién publicado una carta pastoral en la que el religioso hacía una abierta provocación contra la masonería. Del Río calificó la acción como violatoria a las leyes de Reforma y consignó al obispo a un juez, quien a su vez lo entregó a un Jurado de Imprenta, presidido por el exgobernador Liborio Irigoyen. El jurado encontró culpable al obispo de los cargos imputados y lo sentenció a seis meses de exilio.

Véase también
 Historia de Yucatán
 Gobernantes de Yucatán
 Porfiriato

Referencias

Enlaces externos
 Gobernadores de Yucatán Consultado el 20 de febrero de 2012.
 Porfirio Díaz: El viaje del "Héroe de la Paz" a Yucatán. Jorge Victoria Ojeda Con acceso el 21 de febrero de 2012.

Gobernadores de Yucatán del siglo XIX

Agustín del Río


Mauro Emanuel Icardi Rivero ()

Cluburi

Referințe

Note

Legături externe

Nașteri în 1993
Oameni în viață
Fotbaliști argentinieni
Fotbaliști ai lui Internazionale Milano
Fotbaliști ai Paris Saint-Germain FC
Fotbaliști ai Galatasaray SK
Fotbaliști internaționali argentinieni

Mauro Icardi


بلدية جراسياز ، هي بلدية تقع في مقاطعة قصرش والتي تقع في منطقة إكستريمادورا، غرب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 979 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2002).

مراجع

أماكن مأهولة في قصرش
بلديات قصرش

جراسياز


El Seydlitz fue un crucero pesado de la Kriegsmarine alemana, cuarto de la clase Admiral Hipper, aunque nunca fue completado. El barco fue puesto en grada en diciembre de 1936 y botado en enero de 1939, pero el estallido de la Segunda Guerra Mundial interrumpió su terminación aproximadamente a un 95%. El crucero inconcluso permaneció inactivo hasta marzo de 1942, cuando la Kriegsmarine decidió contar con portaaviones y el Seydlitz fue uno de los barcos elegidos para su conversión en portaaviones auxiliar.

Renombrado Weser, el barco iba a portar diez aviones de caza Messerschmitt Bf 109 y diez bombarderos en picado Junkers Ju 87. Sin embargo el trabajo no fue completado, y el portaaviones incompleto fue remolcado a Königsberg y echado a pique. Fue capturado por el avance del Ejército Rojo, que consideró brevemente aprovechar algunas de sus partes para completar su crucero gemelo Lützow, que sería usado en la Armada Soviética. Este plan también fue abandonado y el Seydlitz fue desguazado para chatarra.

Construcción

El Seydlitz fue encargado por la Kriegsmarine a los astilleros Deutsche Schiff- und Maschinenbau Aktiengesellschaft Deschimag de Bremen. Originalmente fue diseñado como una versión de crucero ligero de los cruceros pesados clase Admiral Hipper, armado con doce cañones de 150 mm en lugar de los ocho de 203 mm del Admiral Hipper, pero la Kriegsmarine decidió completarlo de manera idéntica al cabeza de su clase el 14 de noviembre de 1936. Su quilla fue colocada el 29 de diciembre de 1936, con el número de construcción 940. Su botadura se produjo el 19 de enero de 1939, pero tras el estallido del conflicto mundial en septiembre de ese año los trabajos fueron cancelados cuando la nave estaba completa en un 95%.

Su eslora total era de 210 m y su manga de 21,8, con un calado máximo de 7,9 m. Según los diseños desplazaba 17 600 t, pero a plena carga estas alcanzaban hasta 20 100 t. El Seydlitz estuvo propulsado por tres juegos de turbinas de vapor engranadas, alimentadas de vapor por doce calderas de alta presión de combustible líquido. Su máxima velocidad eran 32 nudos (59 km/h) con sus 132 000 CV. Tal como fue diseñado, su tripulación la componían 42 oficiales y 1.340 marineros.

El armamento primario del Seydlitz eran ocho cañones SK L/60 de 203 mm montados en cuatro torretas gemelas, dispuestos en pareja hacia delante y hacia atrás. Su batería antiaérea consistió en doce cañones  L/65 de 105 mm, doce de 37 mm y ocho de 20 mm. El crucero también portó un par de tubos lanzatorpedos triples de 533 mm y tres hidroaviones Arado Ar 196 con una catapulta para su despegue. El cinturón acorazado del Seydlitz tenía entre 70 y 80 mm de grosor, la cubierta superior entre 12 y 30 mm, mientras que la cubierta protectora principal rondaba los 20-50 mm. Las torretas de las baterías principales constaban de 105 mm de espesor en ambas caras y 70 mm en los laterales.

Conversión

Después de la pérdida del acorazado Bismarck en mayo de 1941, en la cual fue decisiva la participación de portaaviones británicos, y el reciente torpedeo de su buque gemelo Tirpitz en marzo de 1942, la Kriegsmarine se convenció de la necesidad de hacerse con portaaviones. Los trabajos en el portaaviones Graf Zeppelin, que se habían detenido en abril de 1940, fueron reanudados en marzo de 1942. La marina alemana también decidió convertir algunos barcos más en portaaviones auxiliares, y el Seydlitz fue uno de los elegidos junto con varios barcos de línea.

Al mismo tiempo que se reanudaron los trabajos en el Graf Zeppelin, comenzaron los de conversión del Seydlitz. Casi toda su superestructura fue retirada, con la excepción de la chimenea, para preparar la instalación de una cubierta de vuelo y un hangar de aeronaves. En total fueron retiradas 2.400 t de material del crucero pesado. La cubierta de vuelo iba a tener 200 m de largo y 30 de ancho, mientras que el hangar 137,5 m de longitud por 17 m de ancho en la zona proel y 12 m hacia el centro del navío y popa. Su armamento quedó reducido a una batería antiaérea de diez cañones L/65 de 105 mm en montajes gemelos, dos delante de la torre de mando y tres hacia atrás, diez cañones de 37 mm en montajes dobles y veinticuatro cañones de 20 mm en montajes cuádruples.

El equipamiento de aeronaves del Seydlitz iba a constar de diez cazas Bf 109 y otros tantos bombarderos Ju 87 Stuka, todos con alas más largas que sus versiones basadas en tierra para permitir su despegue en una pista más corta. Los Bf 109 tenían que haber sido una versión del modelo "E", llamada Bf 109T. Los Ju 87 fueron una versión naval de los Ju 87D llamada modelo "E", y fueron modificados para ser lanzados con una catapulta y completados con equipos de arresto (para permitir su rápida aceleración y deceleración en la corta pista del portaaviones).

El Seydlitz fue renombrado Weser, pero los trabajos en el mismo cesaron en junio de 1943, antes de terminar la conversión. El navío inconcluso fue remolcado Königsberg, donde permaneció el resto de la guerra. El 29 de enero de 1945 fue echado a pique, antes de que el avance del Ejército Rojo soviético pudiera capturarlo. La Armada Soviética llegó a considerar usar piezas del pecio para completar el crucero pesado Lützow, buque gemelo del Seydlitz que los soviéticos habían comprado a Alemania antes del inicio del conflicto. Sin embargo, esto no se llevó a cabo, y el buque fue desguazado para chatarra.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 CLASE ADMIRAL HIPPER en perfiles.elgrancapitan.org
 El Seydlitz en www.german-navy.de

Cruceros de la Kriegsmarine
Buques de guerra de los años 1930
Alemania en 1939
Alemania en 1945
Barcos de 1939

Seydlitz (1939)


دير العشاير هي قرية تقع على الحدود الشمالية لقضاء راشيا، إحدى محافظات لبنان. تقع على ارتفاع  فوق مستوى سطح البحر وتغطي مساحة سطحها  هكتارًا. يبلغ عدد السكان المسجلين في القرية حوالي 500 نسمة، وغالبيتهم من أتباع الطائفة الدرزية. ومع ذلك، يمكن أن يكون عدد السكان الفعليين حوالي 250 نسمة فقط، موزعين على حوالي 90 أسرة. يدير القرية مجلس بلدي يتألف من تسعة أعضاء، بالإضافة إلى عمدة البلدية. يعتمد السكان بشكل رئيسي على الزراعة كمصدر رئيسي للدخل، خاصة زراعة العنب والفواكه والقمح. كما يقوم السكان برعاية وتربية الأغنام والبقر، والتي تعتبر مصدرًا جيدًا لإنتاج الحليب. واجه المزارعون في القرية صعوبة في بيع منتجاتهم في العصر الحديث.

الينابيع المحلية و دير القديس سمعان
تحتوي القرية على عدد من الينابيع المحلية، بما في ذلك عين حلالوة، وعين شيب، وعين روك، وعين دب. كانت القرية في السابق تُعرف باسم دير مار سمعان نسبةً إلى دير القديس سمعان، المعروف محلياً بـ "البرج"، الذي يُقال إنه تم بناؤه من قبل الرومان للوعظ ولإقامة الطقوس الدينية والتدريس من قبل تلاميذ القديس سمعان المعمدان. وكان الدير معقلاً للطلاب، مما سمح لهم بتوسيع نطاق تعليمهم في سوريا.

المعبد الروماني
القرية قريبة من آثار معبد ذو أسلوب يوناني-روماني كبير مُكرَّس لآلهة مجهولة، يتميز بأسس تبلغ طولها حوالي 30 مترًا وأعمدة تم استخدامها مجددًا في البناء المحلي. تم العثور على نقش يوناني يشير إلى أنه تم تركيب مقعد في "العام 242، تحت حكم بيليابوس ، الملقب أيضًا ديوتوتوس ، ابن عابدانوس ، الكاهن الأعلى لآلهة كيبوريا ". لا يُعرف بالتأكيد في أي عصر كانت آلهة كيبوريا موجودة، ومكان وجودهم غير مؤكد أيضًا، حيث لا يمكن تحديدهم بشكل نهائي مع دير العشاير، ولكن من الممكن أن يكونوا كانوا جزءًا من محراب روماني أو اسمًا لمستوطنة في المنطقة. هناك اقتراحات بأن اسم كيبوريا تكون شكلت من كلمة "كبر" (kbr) في الآرامية، والتي تعني "مكان ذو وفرة كبيرة".

المراجع

بيبلوغرافيا

  (ص 497-498)

روابط خارجية

 تقرير في بوابة الميغاليثيك عن المعبد الروماني في دير العشاير
 مصدر خرائط لبنان لدیر العشاير
 بوابة الحكومة اللبنانية للمعلومات والاستمارات
 دیر العشایر، لوكاليبان

أماكن مأهولة في قضاء راشيا
أماكن مأهولة في لبنان
تجمعات درزية في لبنان
مدن لبنان
معابد رومانية قديمة
مواقع أثرية في لبنان

دير عشاير (راشيا)


Represiunea politică sau persecuția politică  reprezintă acțiunea de a bloca, de a reține, de a pedepsi, și de a urmări acțiunile politice sau sociale, de pe poziția de putere politica, a unui individ sau a unui grup.

Represiunea politică neagă și împiedică exercitarea drepturilor civile și de libertate politică: exprimarea,  reuniunea, manifestarea, asocierea, sindicalizarea,  libertăți care sunt considerate ca fiind proprii  sistemelor democratice..

Represiunea politică și violența
Represiunea politică este, în mod obișnuit, însoțită de violență, care poate fi considerata legala pe plan intern, având în vedere sistemul juridic existent, ca și ilegal și informal. Exercitarea de violențe asupra dizidenților politici pretinde exemplificarea prin pedeapsa, spre a se răspândi astfel frica în restul societății, cu scopul de a reprima în sine exercitarea libertății, exercitare care astfel, rămâne anulată pentru toți, cu excepția celor aflați la putere și al acelora în beneficiul cărora se realizează acea  represiune.

Represiunea politică și intoleranța
Represiunea politică este, în cele mai dese ocazii, un sinonim al discriminării și al intoleranței politice, ideologice, religioase și sociale. Această intoleranță se manifestă prin intermediul unor politici discriminatorii, prin violări ale umanelor drepturi, prin brutalități ale poliției, prin închisoare, exterminare, exilare, șantajare, epurare politică, terorism, asasinat extrajudiciar, executare sumară, tortură, dispariția forțată și alte forme de pedepsire dirijate împotriva activiștilor politici, al dizidenților, și al populației în general.

Represiunea politică și terorismul de Stat
Atunci când represiunea politică este susținută și organizată de către Stat, se poate ajunge la situații de Terorism de Stat, de Genocid și de Crime împotriva umanității. Represiunea politică sistematică și violența este o caracteristică tipică regimurilor dictatoriale, regimurilor totalitariste și regimurilor similare. În aceste regimuri, actele de represiune politică apar a fi efectuate de către poliție și de către poliții secrete, de armata, de grupări paramilitare și/sau de asa zise escadroane ale morții. Uneori, regimuri considerate democratice, practică o politică de represiune și de terorism de Stat asupra altor state, ca parte a politicii sale de securitate.

Vezi și
 Amnesty International
 Human Rights Watch
 Drepturile omului
 Poliție politică
 Poliție secretă
 Lista serviciilor secrete

Note

Bibliografie
Articole
 Understanding Covert Repressive Action: The Case of the U.S. Government against the Republic of New Africa (186kb PDF file) de Christian Davenport, Professor, University of Maryland.
 State Repression and Political Order de Christian Davenport, Professor, University of Maryland.
Publicații
 Special issue of Interface: a journal for and about social movements on repression and social movements.
Cărți
Goldstein, Robert Justin, Political Repression in Modern America (University of Illinois Press, 1978, 2001) .
 Jensen, Joan M. Army Surveillance in America, 1775 - 1980. New Haven. Yale University Press. 1991. .
 Talbert, Jr. Roy. Negative Intelligence: The Army and the American Left, 1917 - 1941. Jackson. University Press of Mississippi, 1991. .
Irvin, Cynthia L. Militant Nationalism between movement and party in Ireland and the Basque Country. University of Minnesota Press, 1999.

Represiune politică


Les Massacres du Triumvirat est un tableau maniériste du peintre français Antoine Caron exposé au musée du Louvre. C'est le seul tableau de Caron signé et daté.

Il fait référence aux massacres du début du Second triumvirat de Marc-Antoine, Octave et Lépide en 43 av. J.-C. Les  triumvirs avaient décidé le massacre ou l'exil d'environ 300 opposants. Il fait aussi référence aux massacres de protestants de l'époque. Il présente de nombreux monuments de la Rome antique.

Bibliographie
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 Jean Ehrmann, Antoine Caron, peintre des fêtes et des massacres, Flammarion, 1986.
 .
 .
 Sylvie Béguin (dir.), L'École de Fontainebleau, Éditions des Musées Nationaux, 1972.
 .
 Anatole de Montaiglon, « Antoine Caron de Beauvais, peintre du xvie siècle », L'Artiste, février 1850.

Liens

Peinture de la Renaissance
Tableau des années 1560
Rome antique dans la peinture
Collection de peintures françaises du Louvre

Les Massacres du Triumvirat


ඔඩිලන් රේඩන් :1840 අපේ‍්‍රල් 22 - 1916 ජූලි 10* ප‍්‍රංශයේ උපත ලද සංකේතවාදී සිත්තරකු හා මුද්‍රණකරුවකු විය.

රේඩන් කුඩාකල සිටම සිතුවම් ඇඳිම ආරම්භකළ අතර වයස අවු. 10 දී පාසැලේ සිතුවම් ඇඳීමේ තරඟයෙන් ජයග‍්‍රහණය ලැබීය. අවු 15 දී ඇඳීම පිලිබඳ විධිමත් අධ්‍යනයන් ආරම්භ කළද සිය පියාගේ බලකිරීම මත ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය වෙත යොමුවීමට ඔහුට සිදුවිය. පැරීසියේ ඇතුලත්වීමේ විභාගයෙන් ඔහු අසමත්වීම හේතුකොටගෙන ගෘහනිර්මාණ ශිල්පියකු බවට පත්වීමේ සිහිනය අත්හැර දැමීමට ඔහුට සිදුවූ නමුත් පසුකාලීනව ඔහු ජීන් ලියොන් ජෙරෝම් යටතේ ඔහු එහි අධ්‍යාපනය ලැබීය.

නැවත සිය ගම් ප‍්‍රදේශයෙදී මූර්ති ශිල්පය ප‍්‍රගුණ කළ ඔහුට නිරේඛනය සහ ලිතෝග‍්‍රෆි වෙත යොමුවන ලෙස රැඩොල්ෆ් බ්‍රෙස්ඩින් විසින් උපදෙස් දෙන ලදී. 1870 දී ප‍්‍රංශ-පර්සියානු යුද්ධයට සහභාගිවීම සඳහා ඔහු හමුදාවට බැඳීම හේතුකොටගෙන 1870 දී ඔහුගේ කලාත්මක වෘත්තීය ජීවිතයට බාධා පැමිණුනි.

යුද්ධය අවසානයේදී ඔහු පැරිස් වෙත පැමිණි අතර සම්පූර්ණයෙන්ම පාහේ ගල්අඟුරු සහ ලිතෝග‍්‍රෑෆි මධ්‍යයන්ගෙන් කටයුතු කරන ලදී. 1878 දී ප‍්‍රථම වරට ඔහුගේ නිර්මාණයන් ඇගයීමට ලක්වූ අතර 1879 දී ඔහු සිය ලිතෝග‍්‍රැෆි නිර්මාණ ඇතුලත් කෘතියක් ප‍්‍රකාශයට පත්කරන ලදී. කෙසේනමුත් 1884 දී ජොරිස් කාල් හයිස්මන්ගේ ගේ නවකථාවක් ප‍්‍රකාශයට පත්වන තුරු ඔහුට එතරම් ප‍්‍රසිද්ධියක් හිමි නොවුනි. මෙම නවකථාවේ අන්තර්ගතවූයේ රේඩන්ගේ ඇඳීම් එකතුකරන වංශවතකු පිලිබඳවය.

1890 ගණන්වලදී ඔහු පැස්ටල් හා තෙල් සායම් යොදාගැනීම ආරම්භ කරන ලදී. ඔහුගේ ජීවිතයේ ඉතිරි කාළය පුරා නිර්මාණය කළ සිතුවම්වලින් වැඩි ප‍්‍රමාණයක් මෙම මාධ්‍ය යොදාගෙන සිදුකෙරින. 1899 දී ඔහු ප‍්‍රදර්ශනයක් පැවැත්වීය. 1913 දී අන්රේ මෙලිරියෝ විසින් නිරේඛන සහ ලිතෝග‍්‍රෑෆි පිලිබඳ නාමාවලියක් ප‍්‍රකාශයට පත්කළ පසු ඔහුගේ ජනපි‍්‍රයත්වය තවදුරටත් වර්ධනය වූ අතර එම වසරේදීම නිව්යෝර්ක් ආයුධ සන්දර්ශනයේ වැඩිම නියෝජනයක් ලබාදී තිබුණේ ඔහුටය. 1923 දී මෙලිරියෝ විසින් Odilon Redon: Peintre Dessinateur et Graveur කෘතිය ප‍්‍රකාශයට පත්කරන ලදී.
2005 වසරේදී නූතන කලාව පිලිබඳ කෞතුකාගාරය රේඩන්ගේ කෘතීන් පිලිබඳ පුළුල් විශ්ලේෂණයක් සහිත දෘෂ්‍යමානයෙන් ඔබ්බට' නමින් ප‍්‍රදර්ශනයක් සංවිධානය කරන ලද අතර එහිදී ඔහුගේ සිතුවම්ල ඇඳීම් සහ මුද්‍රණයන් 100 කට වඩා ප‍්‍රදර්ශනය කෙරින. ප‍්‍රදර්ශනය 2005 ඔක්තෝබර් 30 සිට 2006 ජනවාරි 23 දින දක්වා පැවැත්විනි.

ඔඩිලන් රේඩන්


Pilgrim er en dansk design smykkevirksomhed, der er blevet grundlagt af Annemette Markvad og Thomas Adamsen i 1983.
Virksomheden har årligt 6 kollektioner og producerer håndlavede smykker, ure og solbriller til mere end 50 lande verden over.
fra 2007-2010 var der efter skat således et samlet tab på ikke mindre end 125 mio, derfor blev Pilgrim rekonstrueret i 2015 i samarbejdet med Claus Hommelhoff

I 19/20 regnskabet ender Pilgrim med en samlet omsætning på 190 mio. kr. for hele koncernen og regnskabet ender på 9.9 mio i overskud.

Historie
1980 - Annemette og Thomas begynder at sælge smykker på strøget i Århus og til rockfestivaller i Danmark
1983 - Pilgrim bliver grundlagt
1984 - Pilgrim er med på den første messe.
1994 - Pilgrim sælges primært i tøj- og brugskunstbutikker
2004 - Pilgrim åbner et kvalitets- og sourcingkontor i Asien
2007 - Pilgrim A/S etablerer Pilgrim Foundation
2010 - Retail butikskæde opbygges og tilbagekøbes fra franchisetagere, hvilket betyder at Pilgrim åbner 30. egne butikker i Danmark
2015 - Firmaet blev rekonstrueret og der blev fundet en ny investor, Claus Hommelhoff, som overtog 49% af Pilgrim
2022 - Pilgrim lancerer deres første recycled collection
2022 – Pilgrim fusionerer Pilgrim Export ApS og Pilgrim Retail Danmark A/S til ét Pilgrim nemlig Pilgrim A/S
2022 - Pilgrim åbner deres første retail shop in shop i Sverige
2023 - Pilgrim kan fejre deres 40-års jubilæum

CSR
Pilgrim har samarbejdet med blandt andet Læger uden Grænser, Project Playground og Momentum Trust.

Derudover etablerede de i 2007 fonden Pilgrim Foundation, der støtter mennesker i udviklingslande, primært i Afrika, med nødhjælp til selvhjælp.

Noter

Smykkevirksomheder i Danmark

Pilgrim smykker


Kosovo je na Olimpijskim igrama 2016. u Rio de Janeiru ostvario svoj prvi nastup na Olimpijskim igrama, nakon što je u početkom prosinca 2014. službeno primljeno u Međunarodni olimpijski odbor (MOO).

Na Olimpijske igre Kosovo je došlo s 8 predstavnika u 5 športova. Prvo olimpijsko odličje, zlatnog sjaja, za Kosovo je osvojila Majlinda Kelmendi u kategoriji do 52 kilograma, koja je u završnici pobijedila Talijanku Odettu Giuffridu.

Osvajači odličja

Atletika

Biciklizam

Cestovni
Kosovo je dobilo pozivnicu za jednog biciklista u muškoj cestovnoj utrci.

Džudo

Dvije džudašice iz Kosova uspjele su se plasirati na Olimpijske igre, Nora Gjakova i Majlinda Kelmendi, koja je prije predstavljala Albaniju na Olimpijskim igrama 2012. u Londonu.

Streljaštvo

Kosovo je dobilo pozivnicu za jednu streljašicu u disciplini zračna puška 10 metara za žene.

Plivanje

Kosovski olimpijski odbor je od FINA-e dobio pozivnicu za jednog plivača i plivačicu na OI 2016.

Napomena: NR je oznaka za nacionalni rekord.

Izvori

Države na OI 2016.
Šport na Kosovu

Kosovo na Olimpijskim igrama 2016.


بهبيت الحجارة إحدى قرى مركز سمنود التابع لمحافظة الغربية بجمهورية مصر العربية، يوجد بها جامعة الغربية التكنولوجية.

التاريخ
عرفت القرية في اللغة المصرية القديمة باسم «بر – حبيت» أي «بيت الأعياد»، وهو الاسم الذي حُرّف إلى «بهبيت» في اللغة العربية. كما ذكرها علي مبارك في كتابه الخطط التوفيقية باسم «بهبيط»، وقد نقل عن كتاب وصف مصر أنها بلدة قديمة شمال سمنود، وأنه كان على تلولها في زمن الحملة الفرنسية سور مربع الشكل طوله 362 متر وعرضه 241 متر مبني الطوب اللبن والطين له خمسة أبواب، بداخله ساحة طولها 80 متر وعرضها 50 متر كان بها قطع من الأعمدة والحجارة، يصل طول بعضها إلى 3.4 متر وعرضها 1.4 متر وبسمك 0.7 متر عليها كتابة هيروغليفية. وقد رجح علي مبارك أنه كان معبدًا للإلهة الفرعونية إيزيس، وأن القرية محل مدينة قديمة كانت تسمى «بيدوم». ويرجح أن انهيار المعبد سببه ارتفاع المياه الجوفية أو حدوث زلزال في المنطقة. وقد تعرضت بعض حجارة هذا المعبد الذي يرجح أنه من بناء الملك نختنبو الثاني للسرقة وتم تهريب بعضها إلى خارج مصر، وكانت سببًا في نزاع دولي استهدف إعادة بعضها إلى مصر.

السكان
بلغ عدد سكان بهبيت الحجارة 9,829 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة الغربية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية ميت عساس (سمنود)
مواقع أثرية في مصر

إيزيس

تأسيسات القرن 3 ق م في مصر

بهبيت الحجارة


Canada deltog i vinter-OL 2018 i Pyeongchang, Sydkorea i perioden 9. – 25. februar 2018.

Deltagere
Følgende atleter vil deltage i nedennævnte sportsgrene:

Medaljer

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger

Lande ved vinter-OL 2018
2018

Canada ved vinter-OL 2018


Snowys jul er en animationsfilm fra 2004 instrueret af Gustav Kvaal.

Handling
Der er to dage til juleaften. Efter at have mistet både sin mor og sit hjem er en lille hundehvalp helt alene i en sneklædt verden. Heldigvis finder to børn den forfrosne hvalp, og de forsøger ivrigt at finde et trygt og godt hjem til Snowy, inden det bliver jul. "Snowys jul" er en klassisk animationsfilm om universelle temaer som sorg og savn, forventning og glæde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2004
Dansksprogede film
Animationsfilm fra Danmark
Julefilm fra Danmark

Snowys jul


Sophie Mousel, née le , est une actrice luxembourgeoise.

Biographie

Sophie Mousel a étudié le théâtre au Cours Florent à Paris en 2011-2015 et a depuis joué dans de nombreuses productions cinématographiques, télévisuelles et théâtrales.

En 2019, elle tient le rôle principal féminin dans la série Capitani, pour laquelle elle reçoit le prix du cinéma luxembourgeois 2021.

Filmographie

Cinéma
 2017 : Je suis un peu pas trop sûr de moi - Réalisateur : Raphaël Thamberger - (Kuerzfilm)
 2017 : Le Correspondant - Réalisateur : Jean-Michel Ben Soussan
 2017 : Souvenir - Réalisateur : Bavo Defurne
 2017 : Rock'n Roll - Réalisateur : Guillaume Canet
 2017 : La Deuxième Étoile - Réalisation : Lucien Jean-Baptiste
 2017 : Ma fille - Réalisation : Naidra Ayadi
 2018 : Nicky Larson et le parfum de Cupidon - Réalisation : Philippe Lacheau
 2018 : Blood Craft - Réalisateur : James Cullen Bressack
 2018 : Le retour du Superjhemp - Réalisateur : Félix Koch
 2019 : Love Bug - Réalisateur : Cédric Prévost
 2019 : De Buttek - Réalisateur : Luc Feit
 2019 : Skin Walker - Réalisateur : Christian Neuman
 2021 : An zéro : Comment le Luxembourg a disparu - Réalisé par : Myriam Tonelotto et Julien Becker
 2022 : Une histoire provisoire - Réalisateur : Romed Wyder

Télévision
 2018 : Room for Rent (série télévisée) :
 2019, 2022 : Capitani (série TV), réalisation : Christophe Wagner

Références

Liens externes

Naissance en mars 1991
Actrice luxembourgeoise du XXIe siècle

Sophie Mousel


Juan Félix Girón (Sevilla 1613- Castro del Río 1684), fraile carmelita, historiador y políglota.

Adquirió extensos conocimientos de matemáticas e idiomas orientales; fue diestro dibujante y paleógrafo. En su carrera se distinguió notablemente; desempeñó una cátedra de teología y los cargos de calificador del Santo Oficio, de revisor, censor y visitador de libros y de bibliotecario real.

Era sobrino del poeta sevillano Francisco de Rioja, íntimo del Conde-Duque de Olivares, bibliotecario y Juez de la Santa Inquisición, quien pudo haber influido en su entrada en la corte.

Fue prior del Carmen en Sevilla, y mostró su erudición y dominio de las lenguas escribiendo un Memorial Estrellado en siete idiomas (hebreo, siriaco, arábigo, griego, latino, italiano y español), dirigido al rey Felipe IV, quien lo llamó a Madrid haciéndole su Cronista y Bibliotecario.

De un manuscrito suyo consta que estuvo encarcelado, suceso ocurrido a raíz de la tenaz persecución de que fue objeto el religioso José de Velasco por parte del cabildo catedralicio de Sevilla, pues al salir en su defensa también se le persiguió y desterró. Justo después de este destierro cuando se le aparta de la corte y se le desposee de las altas dignidades alcanzadas.

La última etapa de su vida (aproximadamente 18 años) fue de retiro espiritual en el Convento del Carmen Calzado de Castro del Río (Córdoba) como prior, donde concibió y escribió la única de sus obras que pudo ver la luz a través de la imprenta: Origen, y primeras poblaciones de España. Antigüedad de la Inclita y Patria Ciudad de Córdoba (Córdoba, 1686), que apareció de modo póstumo, pues falleció en 1684.

Historiadores de España del siglo XVII
Religiosos de Andalucía
Girón (familia)
Calificadores del Santo Oficio

Juan Félix Girón