Don Boudria,  (born August 30, 1949) is a former Canadian politician and current senior associate at Sandstone Group, an Ottawa-based executive advisory firm. He served in the House of Commons of Canada from 1984 to 2006 as a member of the Liberal Party of Canada, and was a cabinet minister in the government of Jean Chrétien.

Municipal and provincial politics
Boudria was born in Hull, Quebec, and raised in Sarsfield, Ontario. Similarly, he was educated in the area and worked as a public servant before entering political life. A Franco-Ontarian, he was elected as councillor for Cumberland Township in 1976, and remained a council member until his election to the Legislative Assembly of Ontario in the 1981 provincial election. Boudria defeated Progressive Conservative incumbent Joseph Albert Bélanger by 5,172 votes in Prescott and Russell, and served in the legislature for three years as a member the Ontario Liberal Party, which was then the official opposition to the Progressive Conservative government of William Davis.

Entry into federal politics
He left provincial politics to run for the House of Commons in the 1984 federal election. Boudria won a convincing victory in Ontario's easternmost riding, Glengarry—Prescott—Russell, even as his party suffered a landslide defeat against Brian Mulroney's Progressive Conservatives. Joining the opposition benches of the Commons in 1984, he became a member of the Liberal Rat Pack with Brian Tobin, Sheila Copps and John Nunziata. This group of young Liberals made it their business to challenge the Tories at every possible chance. In his first federal term, Boudria managed to successfully sponsor a motion to erect a statue of Canada's only Nobel Peace Prize-winning prime minister, the Right Honourable Lester B. Pearson.

Re-election and cabinet positions
Boudria was re-elected without difficulty in 1988, 1993, 1997 and 2000. Like the other Rat Pack members, he rose rapidly in the Liberal ranks. From 1991 to 1993, he served as Deputy Liberal House Leader. After the Liberals won a huge majority in 1993, Boudria became a backbencher once again for a time. He was appointed Chief Government Whip on September 15, 1994. He held this position until October 4, 1996, when he was named to Cabinet as Minister for International Cooperation and Minister responsible for La Francophonie.

Boudria was named Minister of State and Leader of the Government in the House of Commons after the 1997 election, managing a complex legislative agenda when, for the first time in Canadian history, all five parties were elected to the House of Commons. In 1998, he sponsored legislation to strictly control third party advertising during election campaigns. This law was challenged all the way to the Supreme Court and sustained, remaining in place to this day. One of the main challengers of this legislation was the National Citizens' Coalition.

He retained this position until January 14, 2002, when he was again given a full portfolio as Minister of Public Works and Government Services. He was reappointed as Minister of State and Leader of the Government in the House of Commons on May 26, 2002, when Prime Minister Jean Chrétien retired.

Chrétien loyalist
Boudria was known within the Liberal caucus as a leading Chrétien loyalist. During Question Period, he frequently handed Chrétien notes from a white binder. In 2000, this practice led Reform Party deputy leader Deb Grey to wonder if Chrétien could answer a question "without any help from Binder Boy." The nickname stuck.

Boudria was not reappointed to cabinet in December 2003 when Paul Martin replaced Chrétien as Liberal leader and prime minister. However, he became chair of the Official Languages Committee, and after the 2004 Canadian Federal Election, became chair of the Procedure and House Affairs Committee. Subsequently, he was elected chair of the Standing Committee on Official Languages (3rd session of the 37th parliament) and the Standing Committee on Procedure and House Affairs (1st session of the 38th parliament).

On May 6, 2005, Boudria announced he would not run in the next election.

Life after government
Boudria's memoir, Busboy: From Kitchen to Cabinet, was published in late 2005. In 2006, he assisted Stéphane Dion's campaign for the leadership of the Liberal Party. Boudria joined Ottawa-based public relations agency Hill & Knowlton Canada as a senior associate in May 2006, and was promoted to senior counsellor in March 2007. He continued with Hill & Knowlton Canada up until June of 2023, before beginning a new professional journey as senior associate at Sandstone Group.

His son Dan Boudria was elected to the Conseil des écoles catholiques de langue française du Centre-Est in the 2006 municipal election. In early 2007, the Liberal Party of Canada Association of Glengarry—Prescott—Russell selected his son as candidate in the 2008 federal election. He lost to incumbent Conservative candidate Pierre Lemieux.

Accolades

Don's role as a champion for French-speaking cultures and advocacy for international cooperation speaks for itself – he was decorated on three separate occasions by the International Assembly of French-speaking Parliamentarians with the l'Ordre de la Pleiade award, where he served as the founding president of the Ontario section. He was also a recipient of the Canadian Association of Former Parliamentarians Distinguished Service Award in 2018.

Don is engaged in educational initiatives to help shape the bright minds of a younger generation. The University of Ottawa has created an annual scholarship under Don's name to nurture Canadian history scholars.

The city of Ottawa has also established a Don Boudria Park in Orleans to recognize his many years of service to the region and to Canadians at large. It was opened in July 2020 and officially inaugurated by Ottawa Mayor Jim Watson in August 2021.

Electoral record

Note: Conservative vote is compared to the total of the Canadian Alliance vote and Progressive Conservative vote in 2000 election.

Note: Canadian Alliance vote is compared to the Reform vote in 1997 election.

See also
 List of University of Waterloo people

References

External links
 Don Boudria: Personal Website
 How'd They Vote?: Don Boudria's voting history and quotes

1949 births
Living people
People from the United Counties of Prescott and Russell
Members of the 26th Canadian Ministry
Members of the House of Commons of Canada from Ontario
Liberal Party of Canada MPs
Franco-Ontarian people
Members of the King's Privy Council for Canada
Politicians from Gatineau
University of Waterloo alumni
Ontario Liberal Party MPPs

Don Boudria


Jørgen Boye Nielsen (født 28. februar 1925 på Frederiksberg, død 7. februar 2000 i Gladsaxe) var en dansk hockeyspiller, der deltog på det danske landshold ved OL 1948 i London. Jørgen Boye Nielsen spillede for Orient og opnåede i alt 8 landskampe i perioden 1946-1948.

Ved OL i 1948 blev Danmark nummer 13 og sidst efter tre nederlag og et uafgjort resultat i den indledende pulje; dermed var Danmark elimineret fra turneringen. Jørgen Boye Nielsen spillede alle fire kampe uden at score.

Referencer

Hockeyspillere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1948

Jørgen Boye Nielsen


Asmir Begović (; ) este un fotbalist bosniac profesionist care joacă pe postul de portar pentru clubul de Premier League Everton FC și echipa națională a Bosniei și Herțegovinei, al cărei vice-căpitan este în prezent.

Begović și-a început cariera de fotbalist profesionist la clubul englez Portsmouth, semnând pentru ei în vara anului 2003. După o serie de împrumuturi, el a debutat în Premier League în mai 2009 și a fost vândut la Stoke City pentru 3,25 milioane de lire sterline în februarie 2010. În sezonul 2012-2013 a jucat în fiecare meci de campionat și a câștigat premiul de cel mai bun jucător al anului pentru Stoke. În noiembrie 2013, Begović a devenit al cincilea portar care a înscris un gol în Premier League, intrând în Cartea Recordurilor pentru golul marcat de la cea mai mare distanță în istoria fotbalului în secunda a treisprezecea a meciului cu Southampton. În iulie 2015 a semnat cu campioana din sezonul anterior de Premier League, Chelsea, suma de transfer fiind de 8 milioane de lire sterline, rămânând a doua opțiune a echipei până la transferul la Bournemouth, doi ani mai târziu.

Begović a reprezentat Canada la tineret jucând pentru această națională la Campionatul Mondial FIFA 2007 U-20. În 2009, el a decis să își reprezinte țara sa natală, Bosnia și Herțegovina. A devenit rapid titular și și-a ajutat echipa să se califice la Campionatul Mondial din 2014, primul turneu major la care a participat vreodată.

Cariera pe echipe

Cariera timpurie
Begović s-a născut în Trebinje, Bosnia și Herțegovina, care atunci făcea parte din Iugoslavia, într-o familie bosniacă. Tatăl său, Amir, a jucat de asemenea pe postul de portar pentru Leotar și Iskra Bugojno, în timp ce mama sa, Ajnija, provine din Stolac. Familia Begović a fugit din țară din cauza Războiului Bosniac stabilindu-se în Germania când Asmir avea patru ani, unde a început sa joace fotbal organizat la clubul local de tineret FC Kirchhausen din Heilbronn. Când avea 10 ani, familia sa s-a mutat în Edmonton, Canada.

Begović a urmat cursurile liceului St. Francis Xavier, unde a jucat pentru academia liceului. El a jucat, de asemenea, în Minor League Soccer pentru Southwest Sting Soccer Club din Edmonton, care i-a adus convocarea la echipa Canadei sub 17 ani. În 2003, a răspuns pozitiv ofertei de a da probe pentru Portsmouth și Tottenham Hotspur, iar reprezentanții săi au plătit pentru ca el să zboare spre Anglia. După două zile, antrenorii de la Portsmouth, David Hurst și Mark O'Connor, au fost impresionați și i-au oferit lui Begović un contract înainte ca el să apuce să dea probe pentru Tottenham.

Portsmouth
Begović a semnat un contract de tineret cu Portsmouth în vara anului 2003 și datorită faptului că nu deținea un pașaport al Uniunii Europene, el a stat în următorii doi ani pe baza unei vize de educație care l-a împiedicat să semneze un contract pe bani cu echipa mare. După ce a jucat pentru echipa de tineret a fost împrumutat la La Louviere din Belgia în 2005, unde a jucat de două ori în primul eșalon belgian. Begović și-a obținut viza în Marea Britanie în vara anului 2006, ceea ce i-a permis să fie împrumutatla Macclesfield Town în sezonul 2006-2007, făcându-și debutul în cadrul campionatului englez într-o remiză, scor 1-1 cu Stockport County pe 25 noiembrie intrând în minutul 80, după accidentarea portarului Jonny Brain. Împrumutul său a fost unul nefericit, deoarece a suferit o accidentare la genunchi după doar trei meciuri. În august 2007, Begović a fost împrumutat la AFC Bournemouth din al treilea eșalon englez până în ianuarie 2008. El a fost rechemat de la Bournemouth la 11 octombrie 2007. La 8 decembrie 2007, Begović a fost trecut pe foaia de joc a celor de la Portsmouth pentru prima dată într-un meci din Premier League, cel împotriva lui Aston Villa.

În martie 2008, el a fost împrumutat la Yeovil Town pe o lună, cu Portsmouth păstrând dreptul de a-l rechema oricând dorește. La 29 martie, Begović și-a făcut debutul pentru Yeovil, neprimind gol împotriva lui Bristol Rovers. El a fost ulterior rechemat dupădouă meciuri, în ciuda faptului că Yeovil a încercat să-l readucă tot printr-un împrumut de urgență. Antrenorul "Gloverilor", Russell Slade, a dezvăluit în iunie 2008 că a vrut să îl readucă pe Begović după ce Steve Mildenhall a ajuns la Southend United. Mișcarea a fost întârziată, totuși, datorită faptului că bunicul său a murit. El a revenit la Yeovil fiind de data aceasta împrumutat timp de trei luni, începând cu august 2008. El a jucat în 14 meciuri de campionat, neprimind gol în trei dintre ele.

Begović și-a făcut debutul lui Portsmouth împotriva lui Sunderland în victoria cu 3-1 pe 18 mai 2009. În urma debutului său în Premier League, Begović și-a exprimat încântarea. "A fost fantastic, îmi doream de multă vreme să debutez în Premier League". A fost împrumutat la  Ipswich Town până pe 16 ianuarie 2010 în octombrie. La 23 noiembrie, Begović a fost rechemat la Portsmouth datorită faptului că David James s-a accidentat, terminându-și împrumutul la Ipswich după ce a jucat șase meciuri. La întoarcerea sa pe Fratton Park a jucat 15 meciuri în timpul sezonului 2009-2010.

Stoke City

Pe 1 februarie 2010, Begović a semnat un contract pe patru ani și jumătate cu Stoke City, suma de transfer fiind de 3,25 milioane de lire sterline. Antrenorul lui Stoke, Tony Pulis, a dezvăluit faptul că l-a urmărit Begović pentru o vreme. "L-am monitorizat pe Asmir de ceva vreme și credem că are potențial și că este mai bun tânăr portar din țară". Begović a purtat de asemenea discuții cu Tottenham Hotspur înainte de a se alătura lui Stoke, dar a optat pentru "olari" din motive "de ordin sportiv". El a dezvăluit că s-a simțit ușurat după ce a plecat de la Portsmouth deoarece echipa se confrunta cu probleme financiare în urma sezonului 2009-2010. Portsmouth a ajuns să fie datoare lui Tottenham; deși Begović declinase oferta lor, Tottenham plătise deja o tranșă pentru el lui Portsmouth. Portsmouth a fost obligată să plătească celor de la Tottenham 1 milion de lire sterline de către Premier League pentru transferul anulat, deoarece Spurs virase inițial prima tranșă atât pentru Begović, cât și pentru Younes Kaboul.

Begović a debutat pentru Stoke împotriva lui Chelsea pe 25 aprilie 2010, înlocuindu-l pe Thomas Sørensen accidentat în minutul 35, primind cinci goluri. Primul meci în care nu a primit gol la Stoke a fost cel din remiza scor 0-0 cu Everton la 1 mai 2010. El a jucat de asemenea în ultimele două meciuri din sezonul 2009-2010 împotriva lui Fulham și Manchester United.

La începutul sezonului 2010-2011, Begović a primit tricoul cu numărul unu din partea antrenorului Tony Pulis. Begović a refuzat să joace într-un meci din Cupa Ligii împotriva lui Shrewsbury Town, o decizie pe care Pulis a considerat-o ca fiind "o lipsă totală de respect". Begović, pe de altă parte, a negat că a refuzat să joace. În ciuda acestui fapt, Begović a jucat primul său meci al sezonului în următoarea rundă a Cupei Ligii împotriva lui Fulham și apoi cu West Ham United. El a jucat primul meci în campionat pe 30 octombrie împotriva lui Everton, înlocuindu-l pe accidentatul Sørensen. În urma acestui meci, Begović a preluat de la Sørensen postul de titular al lui Stoke, și "a făcut pace" cu Tony Pulis după absența sa din meciul cu Shrewsbury. După o înfrângere la limită cu Arsenal, în februarie 2011, Begović a declarat că Stoke progresează bine. În următoarea săptămână împotriva lui West Ham, Begović a făcut o greșeală făcându-i cadou un gol lui Demba Ba. Begović a ratat o finală a Cupei Angliei, iar portarul Sørensen a fost preferat să joace în meciurile de cupă.

Begović a început sezonul 2011-2012 ca titular și a fost lăudat de antrenorul Tony Pulis după ce a nu a primit gol în cinci din șase meciuri, printre care un meci bun făcut împotriva lui Liverpool pe 11 septembrie. Cu toate acestea, Begović a primit optsprezece goluri în următoarele șapte meciuri, printre care s-a aflat și înfrângerea cu 5-0 cu Bolton Wanderers, partidă în urma căreia și-a cerut scuze suporterilor. După meciul de la Bolton a fost trecut pe bancă în locul său fiind folosit Sørensen. Begović a semnat un nou contract pe patru ani și jumătate cu Stoke în decembrie 2011, valabil până în 2016. El a revenit în poartă în martie 2012. Begović a continuat să fie titular al lui Stoke în sezonul 2012-2013 și a început sezonul în formă, primind doar 12 goluri în primele 15 meciuri. În ciuda faptului că Stoke a avut un retur slab, Begović a rămas într-o formă decentă și a câștigat premiul Jucătorul Anului al lui Stoke.

Begović a rămas titular și în sezonul 2013-2014 sub comanda noului antrenor Mark Hughes și a fost numit omul meciului în prima etapă cu Liverpool. La 2 noiembrie 2013, Begović a marcat după 13 secunde împotriva lui Southampton de la o distanță de 97,5 metri, după ce degajarea lui l-a păcălit pe Artur Boruc. Prin acest gol și-a câștigat locul în Cartea Recordurilor din 2015, pentru golul marcat de la cea mai mare distanță din istoria fotbalului.  Begović a ratat primul său meci de campionat după aproape doi ani, cel cu Newcastle United de pe 26 decembrie, după ce și-a rupt degetul într-o ședință de antrenament care l-a ținut pe tușă timp de cinci săptămâni. El a revenit în primul unsprezece împotriva lui Chelsea pe 26 ianuarie 2014. Begović a jucat în 33 de meciuri pentru Stoke în 2013-2014, când echipa a terminat pe locul 9.

Begović a păstrat poarta intactă pentru Stoke pe 4 martie 2015, cu o victorie de 2-0 cu Everton. Begović și-a păstrat poziția de titular în sezonul 2014-2015, jucând în 36 de meciuri, în timp ce Stoke a terminat sezonul din nou pe poziția a noua și a încheiat campania cu o victorie scor 6-1 împotriva lui Liverpool. A fost ținut pe tușă de Mark Hughes pentru trei meciuri în luna mai, după ce a făcut o gafă împotriva lui Sunderland. Această pauză a condus la speculații în mass-media legate de viitorul său la club. Într-adevăr, Begović a părăsit echipa care joacă pe stadionul Britannia în iulie 2015, pentru care a jucat timp de cinci sezoane și jumătate în 172 de meciuri.

La 13 iulie 2015, Chelsea a semnat cu Begović un contract de patru ani, plătind în schimbul său 8 milioane de lire sterline. Ca parte a înțelegerii, Chelsea l-a oferit la schimb la Stoke pe mijlocașul Marco van Ginkel, sub formă de împrumut pentru un sezon.

El și-a făcut debutul pentru Chelsea nouă zile mai târziu în turneul de dinaintea sezonului, intrând la pauză în locul lui Thibaut Courtois cu Chelsea conducând la pauză cu 1-0. Adversara ei, Red Bulls din New York, a reușit să revină, ducând scorul la 2-4. Antrenorul José Mourinho l-a apărat pe Begović, declarând că pune forma sa slabă pe oboseală. Primul său meci oficial în care a făcut parte din lotul lui Chelsea a fost în Shield Community FA 2015 pe 2 august la stadionul Wembley, în care a fost rezervă neutilizată într-o înfrângere cu 1-0 în fața rivalei Arsenal. Șase zile mai târziu a intrat în locul lui Oscar după ce Courtois a fost eliminat pentru un fault în careu asupra lui Bafétimbi Gomis, cel care l-a și transformat ducând meciul la 2-2. La 16 august, Begović a jucat în primul meci oficial pentru Chelsea, în înfrângerea din deplasare cu 3-0 cu Manchester City. O lună mai târziu, el a făcut primul meci fără gol primit cu Chelsea într-un meci de Liga Campionilor împotriva lui Maccabi Tel Aviv, care s-a încheiat cu o victorie scor 4-0 pentru Chelsea. A avut o serie de trei meciuri fără gol primit înainte ca Courtois să se revină în echipă pe 5 decembrie.

În al doilea sezon cu Chelsea, Begović nu a primit multe șanse de a juca, și au existat speculații că el va părăsi clubul în fereastra de transfer de iarnă. Cu toate acestea el a rămas pe  Stamford Bridge, deoarece Chelsea nu a putut găsi un înlocuitor pentru el. În ciuda faptului că a jucat doar în două meciuri de campionat, a primit o medalie de campion, deoarece Chelsea a câștigat Premier League 2016-2017.

AFC Bournemouth
La 30 mai 2017, Begović a semnat pentru echipa de Premier League Bournemouth un contract pe termen lung pentru o sumă de transfer care nu a fost făcută publică. El a debutat pentru Bournemouth în ziua de deschidere a noului sezon al Premier League, într-o înfrângere scor 0-1 împotriva lui West Bromwich Albion. Primul meci al lui Begović fără gol primit a venit pe 30 septembrie, într-un egal scor 0-0 împotriva lui Leicester City. A avut o altă performanță impresionantă, de data aceasta împotriva fostului său club Chelsea, pe care Bournemouth l-a câștigat cu 3-0.

Cariera internațională

Canada
Begović a fost portarul Canadei la Campionatul Mondial sub 20 de ani din 2007. El a scos mai multe mingi dificile în partidele pierdute cu 3-0 cu Chile și a primit un singur gol împotriva Austriei. La sfârșitul celui de-al treilea meci al turneului, după ce a primit două goluri, Begović a ieșit din careul propriu pentru a prelua o minge lungă centrată de un fundaș al lui Congo. Mingea a sărit de pe terenul umed, forțându-i să-și folosească mâinile pentru a nu-i trece peste cap. El a primit direct cartonașul roșu, iar mijlocașul Jonathan Beaulieu-Bourgault a fost forțat să joace în poartă, deoarece Canada și-a folosit cele trei înlocuiri.

La 14 august 2007, Begović, în vârstă de 20 de ani, a primit prima sa convocare la echipa națională a Canadei pentru meciul amical cu Islanda, dar a rămas rezervă. În noiembrie 2008, el a acceptat o altă convocare la meciul de calificare al Canadei la Campionatul Mondial din 2010 cu Jamaica, dar din nou nu a jucat niciun minut, în locul său fiind preferat Lars Hirschfeld.

Jucătorii cu dublă naționalitate, precum Begović, care au jucat deja pentru echipa națională a unei țări la nivel de tineri, nu aveau voie să schimbe naționalele după ce au împlinit vârsta de 21 de ani, dar la 3 iunie 2009 FIFA a eliminat limita de vârstă. La sfârșitul lunii iunie 2009, el a vorbit cu antrenorul bosniac Miroslav Blažević despre posibilitatea de a-și face debutul în Bosnia și Herțegovina. Declarațiile din mass-media bosniacă păreau să indice intenția lui Begović de a juca pentru țara sa natală. Begović a ratat Cupa de Aur CONCACAF din 2009 la care Canada a participat, spunând că Portsmouth a vrut ca el să-și petreacă întregul pre-sezon la club. În data de 12 iulie 2009 la Full-Time: Vancouver's Soccer Show difuzat de postul de radio TEAM 1040 din Canada, el și-a exprimat dorința de a continua cu echipa națională a Canadei. El a sugerat că comentariile pe care le-a adresat antrenorului principal al Bosniei au fost interpretate greșit din cauza traducerii necorespunzătoare. În același interviu, Begović a mai spus:

Am jucat pentru Canada pentru multă vreme. Nu am luat nicio decizie, nu vreau să schimb [naționala]... dar există o stare de incertitudine cu fotbalul canadian (următorul antrenor, etc). Puneți-vă lucrurile în ordine și voi fi bucuros să joc pentru Canada, aici îmi văd viitorul... Bosnia s-a interesat de mine. Au fost discuții... dar nu intenționez să joc pentru Bosnia.

Cu toate acestea, peste mai puțin de două luni, Begović s-a răzgândit și la 21 august 2009 a acceptat convocarea venită din partea Bosniei pentru două meciuri de calificare la Campionatul Mondial din 2010 cu Armenia la 5 septembrie 2009 și patru zile mai târziu acasă la Zenica cuTurcia. În timpul încălzirii de înainte de meci, Begović a dat un interviu unui portalul web bosniac, menționând printre altele:

M-am născut în Trebinje, Bosnia și Herțegovina îmi este patria mamă și nu aș fi dezamăgit dacă nu aș primi imediat o șansă să joc.

Nu a jucat în niciun meci. Cu toate acestea, debutul său pentru echipa națională s-a produs în următorul meci de calificări împotriva Estoniei. El l-a înlocuit pe Kenan Hasagić în minutul 92 al meciului, câștigat de Bosnia cu scor final de 2-0.

Pe 3 martie el a jucat un rol important într-un meci amical cu Ghana în care a intrat în a doua repriză. Bosnia a câștigat meciul cu 2-1, iar Begović nu a primit niciun gol. El a fost pentru prima dată integralist în fața Suediei în mai 2010. Bosnia a pierdut meciul cu 4-2, dar Begović nu a fost de vină la niciun gol, potrivit presei bosniace, care a dat vina pe apărare. El a provocat controverse după ce a refuzat să onoreze convocarea Bosniei pentru amicalele împotriva naționalelor Slovaciei și Mexicului.

Din august 2012, Begović a devenit titularul echipei naționale. La 27 mai 2013, Begović a fost votat cel mai bun fotbalist bosniac al anului 2012 de către Juriul bosniac al jurnaliștilor de sport. La 16 octombrie 2013, Bosnia a învins Lituania cu 1-0 pentru a se califica la Campionatul Mondial din 2014, primul ei turneu major.

În iunie 2014, el a fost numit în lotul Bosniei și Herțegovinei pentru Campionatul Mondial din 2014 în care a fost integralist în toate cele 3 partide.

Viața personală
La 18 iunie 2011, Begović sa căsătorit cu soția sa, Nicolle Howard, cu care are două fiice, Taylor și Blair Rose Begović. În aprilie 2011 sa alăturat programului de caritate "Kicks for Kids" al FC Edmonton.

Begović s-a născut în Bosnia și Herțegovina în timp ce făcea parte din RSF Iugoslavia și s-a mutat în Germania la vârsta de patru ani. Crescut în Germania, Begović ținea cu Bayern München și l-a avut ca model pe Oliver Kahn. De asemenea, a fost în tribune la meciurile echipei locale VfB Stuttgart. Pe lângă bosniaca sa nativă, Begović mai este fluent în alte trei limbi: germană, engleză și franceză. În octombrie 2013 a înființat o organizație caritabilă, Fundația Asmir Begović.

Fratele mai mic al lui Begović, Denis, joacă pentru echipa lui Bristol City sub 18 ani tot pe postul de portar.

Statistici privind cariera

Club

 Din 27 februarie 2019

Internațional

 Din 10 octombrie 2017

Titluri
Chelsea

Individual

 Jucător canadian U20 al anului: 2007

Referințe

Legături externe

Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2014
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai Chelsea FC
Fotbaliști ai Stoke City FC
Fotbaliști ai AFC Bournemouth
Fotbaliști ai Portsmouth FC
Fotbaliști internaționali bosniaci
Fotbaliști bosniaci
Fotbaliști canadieni
Portari de fotbal care au marcat goluri
Portari
Cetățeni naturalizați în Canada
Bosniaci în viață
Nașteri în 1987
Nașteri pe 20 iunie
Sportivi din secolul al XXI-lea

Asmir Begović


في آخر سنوات العهد العثماني في بلاد الشام، اشتد قمع السلطة للشعب العربي، فقام جمال باشا السفاح أحمد بمحاكمة نخبة من العرب المثقفين الداعين إلى الإصلاح أمام ديوان الحرب العرفي في عاليه، فحكم عليهم بالإعدام وعلقهم على أعواد المشانق في بيروت صباح 21 آب 1915، وهم:

 عبد الكريم محمود الخليل: من مواليد الشياح في بيروت عام 1886، مؤسس المنتدى الأدبي، خريج مدرسة الحقوق.
 عبد القادر الخرسا: ولد في حي القيمرية الدمشقي عام 1885، كان يؤمن بالقومية العربية، وقد هتف بها ساعة تنفيذ إعدامه.
 نور الدين بن الحاج زين القاضي: ولد في بيروت 1884، وقد استولت السلطات على مراسلات ورد فيها اسمه، فسيق إلى الديوان العرفي الحربي في عاليه، ونال تعذيباً وتنكيلاً في السجن قبل إعدامه.
 سليم أحمد عبد الهادي: ولد في نابلس عام 1870، خُدع بوعود جمال باشا فاستسلم له، وأخذ من جنين، وسيق إلى عاليه، وكان نصيبه الشنق في اليوم التالي.
 محمود محمد نجا عجم: ولد في بيروت عام 1879، واستقبل موته باسماً هادئاً، وكانت آخر كلمات قالها بتحد: «روحي فداء لعروبة بلادي، واستقلالها، عشت شريفاً وأموت شريفاً».
 مسلم عابدين: ولد في حي سوق ساروجة في دمشق عام 1898، صحفي لامع، أصدر جريدة دمشق التي استمرت سبعة أشهر وكانت منبراً للأدباء، كتب في وصيته المؤثرة أن يدفن في دمشق، وقد سامح من وشى به والذي كان سبب إعدامه.
 نايف تللو: ولد في دمشق 1885، عمل صحفياً مراسلاً لجريدة المقتبس، كتب العديد من المقالات الوطنية والحماسية، وقد آثر الموت بإباء وشمم دون أن يعرض غيره للهلاك، وكان صابراً متجلداً، رغم ما لقيه من عذاب وتنكيل.
 صالح أسعد حيدر: ولد في بعلبك عام 1884، سلمه عمه إلى جمال باشا، فكان نصيبه الإعدام، وكانت آخر كلماته: «نموت ولتكن جماجمنا أساس الاستقلال العربي». أمر جمال باشا بنفي أسرته إلى الأناضول.
 علي محمد الأرمنازي: ولد في حماة عام 1894، أصدر جريدة نهر العاصي 1912، والتي امتلأت بمقالات تطالب صراحة بالاستقلال والحرية، سأله جمال باشا عما يعرفه عن عبد الكريم الخليل فقال لا أعرفه، ولكن أعرف عبد الكريم الذي كان صديقاً لدولتكم، فاستشاط الباشا غضباً لهذا الجواب.
 محمد المحمصاني: ولد في بيروت 1888، حائز على دكتوراه في الحقوق من جامعات فرنسا، ألف كتاباً بعنوان «الفكرة الصهيونية»، عرف عنه الصبر والجلد والتسامي، وصله وهو في السجن أن أهله في حزن عظيم، فأجاب: قولوا لهم «بألا تقلقهم الحوادث ولا تضعفهم الكوارث، فالإنسان يُعرف وقت المصائب.
 محمود المحمصاني: ولد في بيروت عام 1884 وتخرج في مدرسة بيروت، وكان يتقن اللغات العربية والتركية والفرنسية، عمل موظفاً في مصلحة البرق. قال عند وفاته: «كنت أقرأ في السجن كتاباً يتحدث عن شقيقين قتلا في سبيل تحرير إيطاليا، وقال لأخيه وهو يودعه: عسى أن نكون كلانا من محرري بلاد العرب».

حاول بعض المقربين لدى جمال باشا السفاح التوسط للعفو عن أحد الأخوين لتخفيف فجيعة أسرتهما، لكنه رفض وأعدمهما في لحظة واحدة، وكان الهدف من ذلك واضحاً، وهو التخلص من القوميين العرب الذين كانوا يطالبون بحق العرب في الحرية والاستقلال.

كانت عملية الإعدام هذه مقدمة لإعدام شمل 21 رجلاً في السادس من أيار 1916.

مصادر

النهضة العربية
تاريخ سوريا
قومية عربية

شهداء الحادي والعشرين من آب 1915


Palicoureeae, tribus broćevki iz suptropskih i tropskih krajeva. Postoji preko 800 vrsta.

Rodovi
 Carapichea Aubl.
 Chassalia Comm. ex Poir.
 Eumachia DC.
 Geophila D.Don
 Hymenocoleus Robbr.
 Notopleura (Benth.) Bremek.
 Palicourea Aubl.
 Puffia Razafim. & B.Bremer
 Rudgea Salisb.

Izvori

Rubioideae

Palicoureeae


Österreichische Galerie Belvedere (în română: Galeria Austriacă Belvedere) este muzeul găzduit de Palatul Belvedere, în Viena, Austria.

Palatul Belvedere a fost reședința de vară a prințului Eugen de Savoia (născut în 1663 – decedat în 1736). Ansamblul a fost construit la începutul secolului al XVIII-lea de faimosul arhitect baroc, Johann Lucas von Hildebrandt, și cuprinde Belvederele superioare și inferioare, cu grajdurile Orangerie și palatul, precum și grădini extinse. Fiind unul dintre cele mai uimitoare repere baroc din Europa, este listat ca un sit al Patrimoniului Mondial UNESCO.

Astăzi, Belvedere găzduiește cea mai mare colecție de artă austriacă ce datează din Evul Mediu până astăzi, complementănd cu lucrări ale unor artiști internaționali.

Opere ale Galeriei Belvedere

Note

Muzee din Viena

Österreichische Galerie Belvedere


Kaštel i ljetnikovac Cambi u Kaštel Kambelovcu
Zgrada nekadašnje baletne škole u Kaštel Kambelovcu

Ljetnikovac Cambi


The American Basketball League (ABL) was an early professional basketball league. During six seasons from 1925–26 to 1930–31, the ABL was the first attempt to create a major professional basketball league in the United States.

History
Joseph Carr, who was in 1925 the president of then-new National Football League, organized the ABL from nine of the best independent pro teams from the East and the Midwest. George Halas of the NFL Chicago Bears was the owner of the Chicago Bruins, and department store magnate Max Rosenblum, a part owner of the NFL's Cleveland Bulldogs, financed the Cleveland Rosenblums. Future NFL (Washington Redskins) owner George Preston Marshall, the owner of a chain of laundries, was owner of the Washington Palace Five. Other teams were the Boston Whirlwinds, Brooklyn Arcadians, Buffalo Bisons, Detroit Pulaski Post Five, Fort Wayne Caseys, and Rochester Centrals. The New York Celtics were one of the top teams at the time, but declined to join the ABL, instead opting to be an "at large" team.

The league adopted a format with a split season that was divided into two halves, with the winner of the first half playing the winner of the second half for the championship. The 1925–26 season saw Cleveland, the second half winner, defeat Brooklyn, winner of the first half of the season, three games to none. The Boston Whirlwinds, in conflict with the other owners over the status of the Celtics, refused to take part in the second half of the season and dropped out of the league.

Five games into the 1926–27 season, the original Celtics were fully admitted to replace the Brooklyn franchise, and won 32 of the remaining 37 games.

For the 1927–28 season, the ABL had an Eastern (New York, Philadelphia, Rochester and Washington) and Western (Chicago, Cleveland, Detroit and Fort Wayne) division, with the two best teams in each division going to playoffs, and a championship between the playoff winners. Playing in Madison Square Garden, the Celtics finished with a 40–9 record in the regular season and won the championship. However, at season's end, the team was voted out of the league by the other owners. The ABL played three more seasons and then, with only five teams playing at the end of 1930–31, folded during the Great Depression.

After more than two years, the league was reorganized in 1933, but as an East Coast league, with teams in Pennsylvania and New York City metro area.

The league did take some measures to help modernize the game. One of the major issues that had plagued basketball was players jumping from team to team. To combat this, teams began signing players to contracts. Often these contracts went up to $1,500 per month, which was considerably more than what an average laborer was making at the time ($15 per week). New rules that were implemented included making backboards mandatory, adding a three-second lane violation, and implementing foul outs. The ABL also eliminated the double dribble, which was done to encourage many of the game's top college stars to play in the league.

One of the early stars for the league was Cleveland's Honey Russell whose 7.4 points was the second highest average in the league. Cleveland drew well, bringing in nearly 10,000 fans a game, while Brooklyn could only draw around 2,000.

1926–27 season
The league knew they had a problem when it came to the Celtics. So the league opted to force the hands of the Celtics ownership. The teams in the league agreed to prohibiting any games against the Celtics, and this left the Celtics with a dilemma. They could either join the American Basketball League, or they could try and schedule games against lesser competition, thus possibly losing out on drawing bigger crowds. In the end, ownership decided that it was worth the draw to join the ABL, so they did. the team won the league title. They defeated Cleveland, which, despite still being a good team, was not the dominant force that had won the title the year before. Honey Russell, without a doubt the team's top star, got into a dispute with owner Max Rosenblum, thus leading to his contract being sold to Chicago. Cleveland also lost Vic Hanson, who had been one of the top college stars, but did not like the rough style of the pro level, and also did not care for the overall lack of playing time he was getting. The Celtics represented the borough of Brooklyn, which had been without a team after the Brooklyn Arcadians dropped out of the league. The Celtics assumed Brooklyn's 0–5 start. The league also lost the team in Detroit, which dropped out after a 0–6 start.

1927–28 season
Once again, the ABL placed a team in Detroit, and once again it was a failure. Detroit was 5-13 when it opted to disband on January 3, 1927. The Washington franchise on that same day was shifted to Brooklyn. The Celtics this time represented the city of New York. Joe Lapchick, Nat Holman, Pete Berry, Dutch Dehnert and Davey Banks.  They led the New York Celtics to a 40–9 record. The playoffs saw Fort Wayne defeat Cleveland 2 games to 0, and New York defeated Philadelphia 2 games to zero. In the championship series, New York defeated Fort Wayne 3 games to 1. The playoffs would be Philadelphia's last appearance in the league, as the team folded, becoming the third league team to do so.

1928–29 season
During the 1927–28 season, the league divided the league into divisions, Eastern and Western. The 1928–29 season saw the format discarded. The Celtics were dominant, to the point that the league was suffering. The rally cry of "Break up the Celtics" was heeded. Players were dispersed to other teams, and this also resolved an issue for Celtics owner Jim Furey, who had issues with Madison Square Garden management. The arena's owners sought to evict the Celtics, who despite being a dominant team, never drew well at home. Cleveland, through purchase and trades, ended up with nearly all of the Celtics players on their roster. Cleveland ran away with the title, defeating Fort Wayne four games to none in the playoffs.

1929–30 season
The New York Stock Market crashed on October 29, 1929. John J. O'Brien the League's president, took the viewpoint that the "Great Depression" economic / financial slump would not last long, and the ABL continued business as usual. Former Celtics owner Jim Furey had just been released from prison, and put together a new version of the Celtics. However, the players were quickly becoming past their prime, and Nat Holman didn't play weekend games because he was a coach for the City College of New York. However, Cleveland still managed to win the league title, defeated Rochester and their star player, Tiny Hearn a six-foot, nine inch rookie star from Georgia Tech. However, there would never be a dynasty for Cleveland. The stock market crash took its toll on the ABL. During the 1930–31 season, Max Rosenblum shocked the world of basketball when he announced that his Cleveland team would cease operations. Rosenblum was unable to pay the contracts that his players had signed. George Halas at the end of the season, opted to fold his struggling Chicago Bruins club, and Toledo, which featured three former Celtics stars (Denhert, Lapchick, and Berry) shockingly finished in last place, with a record of four wins and eleven losses. Fort Wayne defeated Chicago, and lost to Brooklyn in the finals, as Brooklyn won what would ultimately be the league's last championship.

American Basketball League teams, 1925/26 to 1930/31
 Boston Whirlwinds (1925/26, expelled after 1st half)
 Brooklyn Arcadians (1925/26–26/27, replaced by New York Celtics after 5 games)
 Buffalo Bisons (1925/26)
 Chicago Bruins (1925/26–30/31)
 Cleveland Rosenblums (1925/26–30/31, also known as the Rosies)
 Detroit Lions (1925/26–26/27, as Detroit Pulaski Post Five in 1925/26 and at beginning of 1926/27; dropped out after 6 games)
 Fort Wayne Hoosiers (1925/26–30/31, as Fort Wayne Caseys in 1925/26)
 Rochester Centrals (1925/26–30/31)
 Washington Palace Five (1925/26–27/28, also known as the Laundrymen; dropped out in January 1928 and replaced by Brooklyn Visitations)
 Baltimore Orioles (1926/27)
 New York Celtics (1926/27–27/28, 1929/30, 1937/38, also known as the Original Celtics; as Brooklyn Celtics in 1926/27; dropped out in December 1929)
 Philadelphia Warriors (1926/27–28/29, also known as the Quakers; as Philadelphia Phillies in 1926/27)
 Brooklyn Visitations (1927/28–30/31)
 Detroit Cardinals (1927/28, also known as the Olympians; dropped out in January 1928)
 New York Hakoahs (1928/29)
 Paterson Crescents (1928/29–30/31, as Paterson Whirlwinds in 1928/29; dropped out in December 1930)
 Trenton Bengals (1928/29, also known as the Royal Bengals)
 Syracuse All-Americans (1930/31, dropped out in January 1931)
 Toledo Red Men Tobaccos (1930/31)

American Basketball League teams, 1933/34 to 1954/55
 Bronx Americans (1933/34)
 Brooklyn Visitations (1933/34–38/39, as Paterson Visitations in 1936/37; moved to Brooklyn in November 1936)
 Jersey Reds (1933/34–39/40, as Union City Reds in 1933/34; merged into New York Jewels in January 1940)
 New Britain Mules (1933/34–34/35, as Hoboken Thourots in 1933/34; moved to Camden in November 1933; as Camden Brewers in 1933/34; taken over and moved to New Britain in January 1934; as New Britain Palaces in 1933/34; as New Britain Jackaways in 1934/35; merged with Newark Mules to form New Britain Mules for the 2nd half of 1934/35)
 New York Jewels (1933/34–42/43, as Brooklyn Jewels in 1933/34; as New York Jewels in 1934/35–36/37; renamed Brooklyn Jewels for 2nd half of 1936/37; as New Haven Jewels in 1937/38; moved to New York in November 1937 and renamed New York Jewels; absorbed Jersey Reds in January 1940; dropped out in 1st half of 1941/42)
 Newark Mules (1933/34–34/35, as Newark Bears in 1933/34; also known as Newark Joe Fays in 1933/34; merged with New Britain Jackaways for the 2nd half of 1934/35 to become the New Britain Mules)
 Philadelphia SPHAs (1933/34–48/49, also known as the Hebrews)
 Trenton Moose (1933/34)
 Boston Trojans (1934/35)
 Kingston Colonials (1935/36–39/40, merged with Troy Celtics in December 1939)
 Passaic Red Devils (1935/36, also known as the Reds; as Paterson Panthers in 1935/36; moved to Trenton in December 1935; as Trenton Bengals in 1935/36; moved to Passaic for 2nd half of 1935/36)
 New York Yankees (1937/38, as Bronx Yankees in 1937/38; renamed New York Yankees during 1937/38; dropped out in January 1938)
Troy Haymakers (1938/39 ; as Troy Celtics in 1939/40–40/41 absorbed Kingston Colonials in December 1939; moved to Brooklyn during 1st half of 1940/41 to become Brooklyn Celtics)
 Washington Brewers (1938/39–41/42, as Washington Heurichs in 1938/39, as Washington Heurich Brewers in 1939–40)
 Wilkes-Barre Barons (1938/39–39/40, dropped out in February 1940)
 Trenton Tigers (1941/42–49/50)
 Wilmington Blue Bombers (1941/42)
 Brooklyn Indians (1942/43–43/44, as Camden Indians in 1942/43; moved to Brooklyn in January 1943; dropped out during 1st half of 1943/44)
 Harrisburg Senators (1942/43)
 New York Americans (1943/44)
 Wilmington Bombers (1943/44–46/47)
 Baltimore Bullets (1944/45–46/47) joined the Basketball Association of America
 Brooklyn Gothams (1944/45–48/49, as Westchester Indians in 1944/45; moved to New York in January 1945; as New York Gothams in 1944/45–45/46)
 Paterson Crescents (1944/45–50/51, as Washington Capitols in 1944/45; moved to Paterson in January 1945)
 Hartford Hurricanes (1946/47–49/50, as Elizabeth Braves in 1946/47–47/48; moved to Hartford in December 1947)
 Scranton Miners (1946/47–52/53, as Jersey City Atoms in 1946/47–47/48; moved to Scranton in January 1948)
 Troy Celtics (1946/47)
 Yonkers Chiefs (1946/47, as Newark Bobcats in 1946/47; moved to Yonkers during 1946/47; dropped out during 1946/47 season)
 Lancaster Roses (1947/48, franchise terminated in December 1947)
 Wilkes-Barre Barons (1947/48–52/53)
 Bridgeport Roesslers (1948/49–51/52, as Bridgeport Newfield Steelers in 1948/49; as Bridgeport Aer-A-Sols in 1949/50)
 Glens Falls-Saratoga (1949/50–52/53, as New York Harlem Yankees in 1949/50; as Saratoga Harlem Yankees 1950/51-51/52; moved to Schenectady during 1951/52; as Schenectady Yankees in 1951/52; moved to Saratoga during 1951/52; as Saratoga Harlem Yankees in 1951/52; dropped out in February 1953)
 Schenectady Packers (1949/50, dropped out in November 1949)
 Carbondale Aces (1950/51)
 Utica Pros (1950/51)
 Elmira Colonels (1951/52–52/53)
 Manchester British-Americans (1951/52–52/53)
 Middletown Guards Mike Lee averaged 43.2 points in 1952 for the Guards (1952/53)
 Pawtucket Slaters (1952/53)

League championships

Season scoring leaders

The American Basketball League's (ABL) scoring title was awarded to the player with the most total points in a given season.

References
 David S. Neft and Richard M. Cohen, The Sports Encyclopedia: Pro Basketball (5th Edition) (St. Martin's Press, 1992)

Citations

External links
 ABL yearly standings – Association of Professional Basketball Research

Sports leagues established in 1925
Sports leagues disestablished in 1955
Defunct basketball leagues in the United States

American Basketball League (1925–1955)


An Stelis decurrens in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alec M. Pridgeon ngan Mark W. Chase. An Stelis decurrens in nahilalakip ha genus nga Stelis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stelis (Orchidaceae)

Stelis decurrens


Severin Faust oder Camille Mauclair als Pseudonym (* 29. Dezember 1872 in Paris; † 23. April 1945 ebenda) war ein französischer Poet, Schreiber von Kurzgeschichten, Biograph, Autor von Reiseliteratur, Kunsthistoriker und Kunstkritiker. Im Zweiten Weltkrieg war er Anhänger der Vichy-Regierung, die eng mit der deutschen Besatzungsmacht in Frankreich zusammenarbeitete.

Leben
Mauclair begann als Dichter und verfasste Kurzgeschichten. Daneben war er als Kunstkritiker für eine Reihe von Zeitschriften tätig. Ab der Mitte der 1890er Jahre folgten Romane und Dutzende von Veröffentlichungen zu bildenden Künstlern, zu Musikern und Musik, zu Museen und zur Kunstgeschichte von Städten und Landschaften.

Seine Gedichte wurden von Komponisten wie Ernest Chausson (Trois Lieder op. 27), Ernest Bloch, Gustave Charpentier, Ernest Chausson und Nadia Boulanger, die zu Beginn der 1920er Jahre einige seiner Gedichte vertonte, bearbeitet. Ferner schrieb er das Libretto für die 1940 in Paris an der Opéra-Comique uraufgeführte Conte Lyrique "Nele Dooryn". Zusammen mit Aurélien-Marie Lugné-Poe gründete er in Paris das "Théâtre de l'Œuvre".

Er war seit 1926 assoziiertes Mitglied der Académie royale des Sciences, des Lettres et des Beaux-Arts de Belgique (Classe des Beaux-Arts). 1934 wurde er als Ehrenmitglied in die American Academy of Arts and Letters gewählt.

Veröffentlichungen
 Poesie
 1894: Sonatines d'automne.
 1904: Le Sang parle
 1926: Émotions chantées

 Romane und Erzählungen
 1895: Couronne de clarté, Paul Ollendorff, Éditeur, Paris (Digitalisat).
 1897: Les Clefs d'or
 1924: Au pays des blondes

 Verschiedenes
 1896: Jules Laforgue.
 1902: Les Camelots de la pensée.
 1904: Fragonard.
 1906: Schumann.
 1909: Eugène Delacroix.
 deutsch: 1913 Eugène Delacroix
 1909: Essais sur l'émotion musicale. La Religion de la musique
 1912: Essais sur l'amour. L'amour physique.
 1913: Les miniatures de L'Empire et de la Restitution: Porträts de femmes, H. Piozza, Paris
 1914: Histoire de la musique européenne: 1850–1914. Les hommes, les idées, les œvres
 1914: Florenz. Übersetzt von Rosa Schapire. Verlag Georg Müller, München
 1919: Essais sur l'émotion musicale. Les Héros de l'orchestre
 1923: Florence: l'histoire, les arts, les lettres, les sanctuaires, l'âme de la cité
 deutsch 1939: Florenz. Übersetzt von Rosa Schapire. Verlag Georg Müller, München
 erweitert (?): Histoire de la miniature féminine française: le dix-huitième Siècle, l'Empire, la Restauration
 1930: Corot
 1931: ins Deutsche übersetzt von Walter Meier. Corot. Wasmuth, Berlin 1931
 1930: Jules Chéret. Garrec, Paris
 1930: Gabriel Belot: étude critique de Camille Mauclair, Henry Babou, Paris
 1931: Louis Legrand
 1935: Greuze et son temps. A. Michel, Paris
 1936: Visions de Rome
 1939: deutsch. Rom. Deuticke, Wien
 1937: Degas
 deutsch 1955: Vollmer, Wiesbaden/Berlin
 1937: L'ardente Sicile – Inferno e Paradiso
 1939: Le charme des petites cités d'Italie: Pavie, Crémone, Plaisance, Parme, Mantoue, Sirmione, Vérone, Vicence, Padoue
 1939: deutsch: Die schöne kleine Stadt: Oberitalien. Pavia, Cremona, Piacenza, Parma, Mantua, Sirmione, Verona, Vicenza, Padua. Deuticke, Wien
 1939: Turner, Hyperion Press, Paris, ins Englische übersetzt von Evelyn Byam Shaw
 1939. Normandie
 1944: Claude Monet et l'impressionnisme

Literatur
 Simonetta Valenti: Camille Mauclair, homme-de-lettre fin-de-siècle, Milano 2003

Weblinks

Einzelnachweise

Autor
Kunsthistoriker
Kunstkritiker
Mitglied der American Academy of Arts and Letters
Mitglied der Königlichen Akademie der Wissenschaften und Schönen Künste von Belgien
Franzose
Geboren 1872
Gestorben 1945
Mann

Camille Mauclair


Orucov oder Orujov ist der Familienname folgender Personen:

 Mirzə Orucov (* um 1970), aserbaidschanischer Badmintonspieler und -funktionär
 Rüstəm Orucov (* 1991), aserbaidschanischer Judoka
 Vəzir Orucov (1956–1993), Nationalheld von Aserbaidschan

Orucov


Moshe Landau (en hébreu : ) ( – ) est un juge israélien. Il a été le cinquième président de la Cour suprême d'Israël.

Biographie
Landau est né à Danzig, Allemagne (aujourd'hui Gdańsk, Pologne) du  Isaac Landau et de Betty née Eisenstädt. Son père était un membre dirigeant de la communauté juive de Danzig
En 1930, il a terminé ses études secondaires dans la Ville libre de Dantzig et en 1933, il est diplômé de l'University of London School of Law. Cette année-là, il a immigré dans le Mandat britannique de Palestine. En 1937, il est admis au Barreau de Palestine. En 1940, il a été nommé juge au tribunal de première instance de Haifa et a été nommé au tribunal de district en 1948.

Carrière judiciaire

1953 : Nommé juge à la Cour suprême.
1957 : siège à la cour martiale - Cour d'appel pénale, discutant du problème des « ordres légaux » dans l'affaire du meurtre de 48 Arabes dans le village de Kafr Qasim.
1961 : Préside le procès Eichmann.
1962 : crée un précédent en matière de liberté d'information en annulant une décision de la censure.
1965 : En tant que président de la Commission électorale centrale  il est le premier à disqualifier une liste « subversive » de se présenter à la Knesset.
1974 : Membre de la Commission Agranat.
1976 : Vice-président de la Cour suprême.
1980 : Président de la Cour suprême jusqu'en 1982.
1987 : Dirige la Commission Landau pour enquêter sur les procédures du Shin Bet. La commission a constaté de fréquents cas de parjure devant les tribunaux et de violations de la loi. La commission a reconnu qu'une « pression physique modérée » pouvait parfois être nécessaire comme outil d'interrogatoire. Des groupes israéliens de défense des droits de l'homme ont soutenu que les pratiques autorisées par la commission équivalaient à de la torture. Le rapport de la commission a été annulé en 1999 par une décision de la Cour suprême.

Autres postes

Membre de la Cour internationale de justice. Président du tribunal du Congrès sioniste. Président des commissions consultatives sur la réforme du droit foncier israélien, de la procédure pénale et des tribunaux administratifs. Président de la commission de reconnaissance des Juste parmi les nations à Yad Vashem. De 1956 à 1962 et de 1965 à 1966, il a été président du conseil d'administration du Technion.

Prix et distinctions
Landau a reçu des doctorats honorifiques du Technion en 1980 et du Hebrew Union College en 1997.

En 1991, il a reçu le Prix Israël de droit. En 1993, il a été nommé président honoraire du conseil d'administration du Technion.

Décès
Landau est décédé chez lui à Jérusalem deux jours après son 99e anniversaire, le dimanche , laissant trois filles. Il a été enterré au cimetière de Har Hamenouhot.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des lauréats du prix Israël

Liens externes

Naissance en avril 1912
Naissance à Dantzig
Décès en mai 2011
Décès à Jérusalem
Décès à 99 ans
Étudiant de l'université de Londres
Juge de la Cour suprême d'Israël
Lauréat du prix Israël

Moshe Landau


Fractura tectonică Seliște este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Nisporeni, Republica Moldova. Este amplasat la 1 km sud de satul Seliște. Are o suprafață de 240 ha, fiind al doilea ca mărime monument al naturii geologic sau paleontologic din țară. Obiectul este administrat de Întreprinderea Agricolă "Moldova".

Referințe

Seliște, Fractura tectonică
Raionul Nisporeni

Fractura tectonică Seliște


Defileul Crișului Repede - Pădurea Craiului (arie protejată) este un sit de importanță comunitară - SCI desemnat în scopul protejării biodiversității și menținerii într-o stare de conservare favorabilă a florei spontane și faunei sălbatice, precum și a habitatelor de interes comunitar aflate în arealul sitului. Aria naturală este situată în partea nord-estică a Transilvaniei, pe teritoriile județelor Bihor și Cluj.

Localizare
Aria naturală se întinde în partea de nord-vest a Munților Apuseni (Munții Pădurea Craiului), în partea central-estică a județului Bihor, pe teritoriile administrative ale comunelor Aștileu, Bratca, Budureasa, Bulz, Ceica, Căbești, Curățele, Dobrești, Măgești, Pomezeu, Remetea, Roșia, Șuncuiuș, Țechea, Vadu Crișului și Vârciorog; și în cea vestică a județului Cluj, pe teritoriul comunei Poieni.

Înființare
Zona a fost declarată sit de importanță comunitară prin Ordinul Ministerului Mediului și Dezvoltării Durabile Nr.1964 din 13 decembrie 2007 (privind instituirea regimului de arie naturală protejată a siturilor de importanță comunitară, ca parte integrantă a rețelei ecologice europene Natura 2000 în România) și se întinde pe o suprafață de 39.410 hectare.

Situl reprezintă o arie naturală ce cuprinde nord-vestul Pădurii Craiului (grupare muntoasă ce aparține lanțului carpatic al Occidentalilor) și bazinul mijlociu al Crișului Repede; desemnată în scopul protejării biodiversității și menținerii într-o stare de conservare favorabilă a florei și faunei sălbatice, precum și a unor habitatelor de interes comunitar. Acesta include rezervațiile naturale Defileul Crișului Repede, Peștera Meziad, Peștera Osoi și Peștera Toplița.

Biodiversitate
Defileul Crișului Repede - Pădurea Craiului prezintă o arie naturală cu o diversitate floristică și faunistică ridicată, exprimată atât la nivel de specii cât și la nivel de ecosisteme terestre.
În arealul sitului au fost identificate 16 de tipuri de habitate de interes comunitar; astfel: Păduri de fag de tip Luzulo-Fagetum; Păduri de fag de tip Asperulo-Fagetum; Păduri medio-europene de fag din Cephalanthero-Fagion; Păduri de stejar cu carpen de tip Galio-Carpinetum; Păduri din Tilio-Acerion pe versanți abrupți, grohotișuri și ravene; Comunități de lizieră cu ierburi înalte hidrofile de la câmpie până în etajele montan și alpin; Fânețe montane; Vegetație forestieră panonică cu Quercus pubescens; Păduri balcano-panonice de cer și gorun; Păduri dacice de fag (Symphyto-Fagion); Păduri acidofile de Picea abies din regiunea montană (Vaccinio-Piceetea); Mlaștini turboase de tranziție și turbării oscilante (nefixate de substrat); Mlaștini alcaline; Versanți stâncoși cu vegetație chasmofitică pe roci silicioase; Peșteri în care accesul publicului este interzis și Tufărișuri subcontinentale peri-panonice.

Floră
Flora ariei protejate este una diversificată, alcătuită din specii de plante (arbori, arbusti, ierburi, flori) distribuite în concordanță cu structura geologică, caracteristicile solului sau altitudinii unde aceasta vegetează.

Arbori și arbusti cu specii de: molid (Picea Abies), pin de pădure (Pinus sylvestris), fag (Fagus sylvatica), gorun (Quercus petraea), stejar (Quercus robur), carpen (Carpinus betulus), paltin de munte (Acer pseudoplatanus), arțar (Acer platanoides), tei (Tilia cordata), frasin (Fraxinus excelsior), mesteacăn (Betula pendula), ulm (Ulmus glabra), arțar (Acer platanoides), salcie albă (Salix eleagnos), răchită (Salix retusa), arin negru (Alnus glutinosa), scoruș (Sorbus aria), păducel (Crataegus monogyna), alun (Corylus avellana), merișor (Vaccinium vitis-idaea), (Vaccinum myrtillus L.), soc negru (Sambucus nigra), ghimpe (Ruscus aculeatus), liliac carpatin (Syringa josikaea), mur (Rubus fruticosus), măceș (Rosa canina) și zmeur (Rubus idaeus).

La nivelul ierburilor sunt întâlnite mai multe rarități floristice  protejate prin Directiva Consiliului European 92/43/CE din 21 mai 1992 (privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică) sau   endemice pentru această zonă a Munților Apuseni; astfel: stânjenelul sălbatic (Iris aphylla ssp. hungarica), sisinei (Pulsatilla patens), hajmă păsărească (Allium flavum), coada-vulpii (Alopecurus pratensis), floarea paștilor (Anemone ranunculoides), păștiță (Anemone nemorosa), floare-de-perină (Anthemis tinctoria), pelin alb de munte (Artemisia campestris), căpșuniță (Cephalanthera damasonium), căpșuniță roșie (Cephalanthera rubra), buruiana de junghiuri (Cephalanthera longifolia), cornuț de munte (Cerastium arvense), o specie (Conringia austriaca) din familia Brassicaceae, golomăț (Dactylis glomerata), frăsinel (Dictamnus albus), mlăștiniță (Epipactis helleborine), orhidee (din speciile Epipactis microphylla șiSpiranthes spiralis), crețușcă (Filipendula ulmaria), lalea pestriță (Fritillaria orientalis), ghiocel (Galanthus nivalis), spânz comun (Helleborus purpurascens), ochincea (Gentiana cruciata), gențiană (Gentianella ciliata), talpa-gâștii (Geranium lucidum), nopticoasă (Hesperis matronalis ssp. candida), vulturică (Hieracium caespitosum), lăptucă (Lactuca viminea), garbiță (Limodorum abortivum), drețe (Lysimachia nemorum), mierluță (Minuartia verna), sugătoare (Monotropa hypopitys), trânji (Neottia nidus-avis), poroinic (Orchis mascula ssp. signifera), untul vacii (Orchis morio), stupiniță (Platanthera bifolia), gălbenușe (Potentilla chrysantha), ciuboțica cucului de munte (Primula elatior), didițel (Pulsatilla montana), salată de pădure (Smyrnium perfoliatum), buzdugan-de-apă (Sparganium erectum), cimbrișor sălbatic (cu specii de Thymus comosus și Thymus glabrescens), Waldsteinia geoides (o specie din familia Rosaceae), obsigă transilvană (Bromus erectus ssp. transsilvanicus), lucernă (Medicago prostrata), rogoz (Carex brevicollis).

Faună
Fauna sitului este una bogată și variată în specii (mamifere, păsări, reptile, amfibieni, pești, insecte), dintre care unele protejate prin aceeași Directivă a Consiliului European (anexa I-a) 92/43/CE (privind conservarea habitatelor naturale și a speciilor de faună și floră sălbatică) sau aflate pe lista roșie a IUCN.

Mamifere cu specii de: urs brun (Ursus arctos), cerb (Cervus elaphus), căprioară (Capreolus capreolus), mistreț (Sus scrofa), lup cenușiu (Canis lupus), râs eurasiatic (Lynx lynx), pisică sălbatică (Felis silvestris), vidră de râu (Lutra lutra), liliacul comun (Myotis myotis), liliacul lui Brandt (Myotis brandtii), liliacul mare cu potcoavă (Rhinolophus ferrumequinum), liliacul mic cu potcoavă (Rhinolophus hipposideros), liliacul de ziduri (Vespertilio murinus), liliacul cu urechi mari (Myotis bechsteinii), liliacul cu urechi late (Barbastella barbastellus), liliacul cu urechi de șoarece (Myotis blythii), liliacul cu aripi lungi (Miniopterus schreibersi), liliacul de iaz (Myotis dasycneme) și liliacul mediteranean (Rhinolophus euryale).

Păsări: șoim călător (Falco peregrinus), uliu păsărar (Accipiter nisus), ciuf de pădure (Asio otus), lăstun mare (Apus melba), fâsă de pădure (Anthus trivialis), bufniță (Bubo bubo), huhurez mare (Strix uralensis), șorecar comun (Buteo buteo), șorecar încălțat (Buteo lagopus), șerpar (Circaetus gallicus), porumbel gulerat (Columba palumbus), porumbel de scorbură (Columba oenas), cuc (Cuculus canorus), botgros (Coccothraustes coccothraustes), ciocănitoare neagră (Dryocopus martius), ciocănitoare de stejar (Dendrocopos medius), ciocănitoare cu spate alb (Dendrocopos leucotos), ciocănitoare de munte (Picoides tridactylus), ciocănitoarea verzuie (Picus canus), lăstun de casă (Delichon urbica), muscar-gulerat (Ficedula albicollis), muscar mic (Ficedula parva), șoimul rândunelelor (Falco subbuteo), ciuvică (Glaucidium passerinum), sfrâncioc roșiatic (Lanius collurio), ciocârlie-de-pădure (Lullula arborea), forfecuță gălbuie (Loxia curvirostra), codobatura albă (Motacilla alba), codobatură-de-munte (Motacilla cinerea), viespar (Pernis apivorus), pitulice sfârâitoare (Phylloscopus sibilatrix), pitulice de munte (Phylloscopus collybita), mugurar (Pyrrhula pyrrhula), aușel nordic (Regulus regulus), aușel sprâncenat (Regulus ignicapillus), mărăcinar (Saxicola rubetra), mărăcinar negru (Saxicola torquata), silvie-mică (Sylvia curruca), silvie cu cap negru (Sylvia atricapilla), graur (Sturnus vulgaris), cănăraș (Serinus serinus), mierlă (Turdus merula), mierlă gulerată (Turdus torquatus), sturz (Turdus pilaris), sturzul cântător (Turdus philomelos), sturz de vâsc (Turdus viscivorus).

Reptile și amfibieni:  șopârla de câmp (Lacerta agilis agilis), gușter (Lacerta viridis viridis), șarpele orb (Anguis fragilis), salamandra de foc (Salamandra salamandra), tritonul comun transilvănean (Triturus vulgaris ampelensis), tritonul cu creastă (Triturus cristatus), broască râioasă brună (Bufo bufo), broască râioasă verde (Bufo viridis), ivorașul-cu-burta-galbenă (Bombina variegata);

Pești: zglăvoacă (Cottus gobio), porcușor de vad (Gobio uranoscopus), mreană vânătă (Barbus meridionalis), dunăriță (Sabanejewia aurata), chișcar (Eudontomyzon danfordi).

Insecte: cosașul-de-munte-cu-picioare-roșii (Odontopodisma rubripes), fluturele purpuriu (Lycaena dispar).

Căi de acces
 Drumul național DN1 pe ruta:  Cluj-Napoca - Huedin - Aleșd - drumul județean DJ764 în direcția Aștileu

Monumente și atracții turistice
În vecinătatea sitului se află mai multe obiective de interes turistic (lăcașuri de cult, monumente istorice, arii protejate, zone naturale, situri arheologice), astfel:

 Biserica de zid "Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil" din satul Vadu Crișului, construcție 1790, monument istoric.
 Biserica de lemn "Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil" din satul Beznea, construcție 1723, monument istoric.
 Biserica de lemn "Sfinții Arhangheli Mihail și Gavriil" din satul Valea Crișului, construcție secolul al XVIII-lea, monument istoric.
 Biserica de lemn "Sfântul Gheorghe" din satul Saca, construcție 1724, monument istoric.
 Biserica de lemn din Ceișoara, construcție 1734, monument istoric.
 Biserica greco-catolică din satul Aștileu, construcție 1800.
 Conacul din Aștileu, construcție secolul al XVIII-lea, monument istoric.
 Turnul de la "Portus Crisy" ("Vama sării" sau "Casa zmăului") din Vadu Crișului, construcție secolul al XIII-lea, monument istoric.
 Moara de apă de la Roșia.
 Rezervațiile naturale Peștera Vântului, Peștera Unguru Mare, Peștera Bătrânului, Lentila 204 Brusturi - Cornet, Peștera Igrița, Calcarele cu hippuriți din Valea Crișului, Valea Iadei cu Syringa josichaea, Peștera cu Apă din Valea Leșului.

Note

Vezi și
 Natura 2000
 Lista siturilor Natura 2000 din România

Legături externe
 Zona Munților Pădurea Craiului, cu o suprafață de 1.150 km pătrați, va deveni în curând destinație ecoturistică a României, a declarat marți, pentru AGERPRES, Paul Iacobaș, președintele Centrului pentru Arii Protejate și Dezvoltare Durabilă (C.A.P.D.D.) Bihor, custodele Sitului Natura 2000 Defileul Crișului Repede - Pădurea Craiului , agerpres.ro.

Arii protejate din România


Moov Africa Bénin est un opérateur téléphonique autrefois appelé Moov Bénin qui a changé de nom depuis le 1 janvier 2021. Moov Africa est la nouvelle marque des filiales du groupe Marocain Maroc telecom. Moov Africa demeure un élément fédérateur pour les 11 filiales du Groupe Maroc Telecom (Maroc, Burkina-faso, Côte-d'ivoire, Gabon, Mauritanie, Niger, République Centrafrique, Tchad, Togo, et le Bénin).

Histoire
MOOV Africa Bénin a débuté ses opérations en 2006 sous le nom d'Etisalat Bénin. En 2014, l'entreprise a été rachetée par le groupe Maroc Telecom et a changé de nom pour MOOV Africa Bénin. Depuis lors, l'entreprise s'est développée rapidement et a investi dans la modernisation de son réseau, ainsi que dans l'expansion de ses services.

Mission
La mission de MOOV Africa Bénin est de participer activement au développement économique et social du pays. Elle cherche également à susciter l'adhésion de tout son personnel aux programmes d'investissement dans les actions sociales, tout en développant la capacité des communautés nationales à se prendre en charge. Pour cela, elle finance des projets qui contribuent fondamentalement au bien-être des populations, notamment dans le secteur éducatif.

Actions
MOOV Africa Bénin a mis en place plusieurs actions en faveur du développement social et économique du pays. L'entreprise a ainsi lancé un programme de soutien à l'éducation pour les enfants en milieu rural, en partenariat avec des ONG locales. Elle a également investi dans l'extension de son réseau pour offrir une couverture de qualité à ses abonnés dans tout le pays.

En outre, MOOV Africa Bénin a lancé plusieurs initiatives pour promouvoir l'inclusion financière, notamment à travers son service de mobile banking Moov Money. Ce service permet à ses utilisateurs d'effectuer des transactions bancaires depuis leur téléphone mobile, offrant ainsi un accès plus facile aux services financiers pour les populations non bancarisées.

Offres
Comme dans les autres pays, Moov-Africa offre plusieurs services à ses abonnés:
 Retrait d'argent et Dépôt d'argent sur son compte
 Recharge SBEE et Canal+
 Achat de crédit et forfait
 Transfèrt d'argentà l'intérieur du pays et à l'international
 Vente de terminaux

Références

Article connexe
 Moov Côte d'Ivoire
 Moov Africa Burkina Faso
 Moov Centrafrique
 MTN Bénin
 Bell Bénin Communications
 Libercom Bénin SA
 Celtiis Bénin

Entreprise ayant son siège au Bénin
Opérateur mobile

Moov Africa Bénin


Fritz Kurt Alexander von Schwerin (16 de mayo de 1856 - 9 de marzo de 1934), fue un profesor, dendrólogo, y botánico alemán. Vivió en Trebbin, hoy Märkisch Wilmersdorf; donde diseñó el parque.

Bajo el seudónimo de FG Schwerm, también trabajó como escritor.

Se graduó en Geología y Botánica en Hamburgo en 1923, con una disertación sobre la Cultura de Bromme, del siglo X a. C. Como botánico trabajó entre otras cosas, con la flora esteparia de Sudáfrica.

Algunas publicaciones
 . 1919. Acht Beiträge zur Gattung Acer (Ocho contribuciones al género Acer). 129 pp.
 -----------------------. 1906. Deutsche Dendrologische Gesellschaft: Mitteilungen der Deutschen Dendrologischen Gesellschaft (La sociedad dendrológicos alemana: comunicaciones de la compañía dendrológica). Editor Beissner

Honores
 Desde 1902: presidente vitalicio, de la Sociedad Dendrológica Alemana. Poco después de su muerte, esa Sociedad le otorgó el 9 de agosto de 1934, en su reunión anual en Magdeburgo, realizarle un conjunto escultórico monumental de piedra

Eponimia
Género
 (Melastomataceae) Schwerinia H.Karst.

Especies
 (Aceraceae) Acer schwerinii Pax
 (Berberidaceae) Berberis schwerinii C.K.Schneid.
 (Cactaceae) Opuntia schweriniana K.Schum.
 (Caprifoliaceae) Sambucus schweriniana Rehder
 (Fabaceae) Amorpha schwerinii C.K.Schneid.
 (Papaveraceae) Corydalis schweriniana Fedde
 (Rosaceae) Micromeles schwerinii C.K.Schneid.
 (Rosaceae) Sorbus schwerinii C.K.Schneid.
 (Salicaceae) Salix schwerinii E.L.Wolf
 (Tiliaceae) Tilia × schwerinii J.Wagner

Referencias

Enlaces externos

Dendrólogos de Alemania
Botánicos de Alemania del siglo XIX
Profesores de Alemania
Escritores en alemán
Escritores en latín
Nacidos en Berlín

Fritz Kurt Alexander von Schwerin


Pierre Contant d'Ivry (* 11. Mai 1698 in Ivry-sur-Seine; † 1. Oktober 1777 in Paris) war ein französischer Architekt des 18. Jahrhunderts. Er gehörte zu den führenden Vertretern des Louis-quinze und Louis-seize.

Leben
Pierre Contant d'Ivry wurde 1728 Mitglied der Académie royale d'architecture. Später führte er den Titel Architekt des Königs. Er arbeitete für den Hof und für Auftraggeber des Hochadels, so für den Prince de Conti und den Herzog von Orléans.

Werke
Contant d'Ivry entwarf bedeutende Bauten, die zu Beginn der Französischen Revolution unvollendet waren und nach abweichenden Entwürfen fertiggestellt wurden.
 Schloss Bizy in Vernon (Eure) (1741–43); im 19. und 20. Jahrhundert abschnittsweise neu gebaut
 Abtei Penthemont (ab 1747), nach Contant d'Ivrys Tod in reduzierter Form vollendet
 Pfarrkirche La Madeleine in Paris (1764), nach der Revolution stark verändert vollendet
 Abteikirche Saint-Vaast in Arras (1770er Jahre), nach der Revolution stark verändert vollendet

Weblinks

 Biografische Basisdaten und Werkverzeichnis (Structurae, französische Version)

Architekt (Frankreich)
Architekt des Barock
Architekt des Rokoko
Franzose
Geboren 1698
Gestorben 1777
Mann

Pierre Contant d’Ivry


الأداة  وتستخدم لصنع مادة أو تحقيق مهمة ما. وقت يقصد البعض إجراء أو عملية لتحقيق غرض محدد.

التاريخ

الآلات البسيطة هي أدوات بدائية. تعود أول الأدوات إلى بدايات العصر الحجري عندما بدأ أسلاف الإنسان بصنع الأدوات الحجرية، وتشير الأدلة المكتشفة في إثيوبيا إلى أن تلك الأدوات تعود إلى نحو 2.6 مليون سنة مضت. أقدمها هو الفأس الحجري.

انظر أيضًا

 عصا غليظة
 وسيلة التثبيت
 القاذفة

مراجع

أدوات
معدات صناعية

أداة


Galium nuttallii es una especie de planta herbácea de la familia de las rubiáceas. Es nativa de la región costera y del oeste de  Transverse Ranges al sur de California y Baja California, donde es un miembro del chaparral.

Descripción
Es una hierba trepadora perenne con base leñosa (sufrútice) y en expansión, con  las ramas de color rojo de hasta 1,5 metros de largo. Los tallos tienen verticilos con cuatro pequeñas y puntiagudas hojas a intervalos, cada hoja tiene un centímetro de largo. La planta es dioica, con individuos masculinos y femeninos que llevan diferentes tipos de flores. Las flores son de color rojizo y el ovario de la flor femenina se convierte en una baya.

Taxonomía
Galium nuttallii fue descrita por Asa Gray y publicado en Smithsonian Contributions to Knowledge 3(5): 80, en el año 1852.
Etimología
Galium: nombre genérico que deriva de la palabra griega gala que significa  "leche",  en alusión al hecho de que algunas especies fueron utilizadas para cuajar la leche.

nuttallii: epíteto otorgado en honor del botánico Thomas Nuttall.
Sinonimia
 Galium suffruticosum Nutt.

Referencias

Enlaces externos

 Jepson Manual Treatment - Galium nuttallii
 USDA Plants Profile; Galium nuttallii
 Galium nuttallii - Photo gallery

nuttallii
Trepadoras
Flora de California
Plantas descritas en 1852
Plantas descritas por Asa Gray

Galium nuttallii


Pinamalayan, officially the Municipality of Pinamalayan (),  is a 1st class municipality in the province of Oriental Mindoro, Philippines. According to the 2020 census, it has a population of 90,383 people.

Pinamalayan is  from Calapan.

Eytmology
The town of Pinamalayan is close to the shore at the mouth of the river of the same name. The town's name was said to be taken from the word "Ipinamalay na" which means to make aware or to show the way or it has been made known to us. According to an old story, the early settlers of this town came from Marinduque. While they were on their way to Mindoro in their big bancas (boats), they encountered turbulent weather and lost their way. They prayed to the God Almighty for deliverance and guidance, whereupon, the weather cleared and a rainbow appeared on the horizon, and guided them towards safety and to a place where they discovered abundant resources and endless promises. The crew shouted "ipinamalay na" (it was made known).

They followed the direction of the rainbow believing that at its en lies a pot of gold and good fortune. They finally landed at what is now Barangay Lumambayan and established the first settlement which they named Pinamalayan. They found good fortune in the new land which brought them prosperity because of the good soil and abundant resources.

Some other sources attribute the name Pinamalayan simply to the fact that the area was once a vast area planted to rice, hence the name "pinagpalayan" or "Pinamalayan". Since then the place grew and became a town. However, during the entire 18th century, Pinamalayan was one of the coastal areas frequently attacked by Moro Pirates. People were decimated and many field to the interior for safety. In spite of all these, the town site remained in that place until 1916 when it was transferred by the Americans to its present site.

History
The town of Pinamalayan is one of the oldest in the province of Oriental Mindoro. Its territory once went as far as the old settlements of Sumagui and Anilao which are now part of the towns Bansud and Bongabong respectively. The Town of Pinamalayan was also a former part of Pola until it got its permanent township status in the early years of American Colonization while Gloria was separated from Pinamalayan in 1964.

Spanish colonial era
The history of the town has its ancient beginning antedating far back with the advent of the Marinduque settlers in the early part of the 18th century who landed on the shores of the old settlement at Lumang-bayan. The first village was implanted there by the newcomers pushing back the pagans into the interior. In the course of time and subjected by the ravages of Moro piracy, the natives had to fight back the buccaneers as well as the tulisanes at the end of the 19th century. The old Lumang-bayan was the town up to its transfer to the present site on or about 1914. The Recollect Order first established a part of the second ecclesiastic district of Naujan and extend as far as Bongabon, assigning St. Agustine as its titular (Patron Saint).

The pattern of this town's territorial expansion dated back during the Spanish time when the villagers of Pinamalayan, Pola, Sumagui, Anilao and Bongabon belonged to one ministry district. That pattern was closely adhered to in the later part of the Spanish regime from 1888 to 1890. It was organized as a permanent settlement with Juan Morente, Sr. as gobernadorcillo and succeeded by his son, Juan Morente, Jr., as Captain (Mayor) in 1890–1894. When the revolution broke out against Spain, Pinamalayan took up arms and underwent some government changes under the provisional Malolos government headed by Juan Medina in 1898. When the Spaniards surrendered, Morente Jr. became governor of the province of Mindoro while Cornelio Nable was appointed as the municipal president.

American invasion era

In the Filipino-American War, the American forces took possession of the town, placed it under a military regime from 1901 to 1902; appointed Cornelio Nable as its first President under the new civil government. Reorganized on April 28, 1904, under Act No. 1135 of the Philippine Commission, the municipalities of Bongabon and Pola were annexed to Pinamalayan as barrios. In the following year, on January 4, 1905, under Act No. 1280, the municipality of Pola was annexed to Pinamalayan as a barrio. In 1914, Pinamalayan was organized as a regular municipality. Since then, a new town site has been proposed, selected and surveyed for expansion. This new town site was planned by Governor Juan Morente, Jr. and Mr. Thomas I. Weeks. The American planners made sure that this new town will be laid out properly according to a planning system of wide symmetrical vertical and horizontal roads with proper drainage facilities. A big plaza was further constructed in front of the municipal building. Pinamalayan still stands as a model in town planning to all the municipalities in Oriental Mindoro.

In 1914 to 1916, during these years under review, the national high way to Pinamalayan has also been proposed and completed in 1931.

In January 1912, Pola was separated from Pinamalayan as township and in 1920, Bongabon was separated from Pinamalayan as a municipal district under Act No. 2824 of March 15, 1919. Agriculture and business developments gradually increased with opening of roads. More people immigrated since then; this position of publics land has hastened; homesteading increased and greater areas of uncultivated lands were turned to production.

Japanese occupation era
On or about January 20, 1942, the Japanese Army from Calapan occupied the town and appointed Carlos Aguilocho and M. Medina as occupation Mayors. On or about January 15, 1945, the American Army from San Jose landed at Pinamalayan and liberated it from the enemy. Substantial progress has been made in the rehabilitation of the town since 1946. Municipal roads were repaired and extended, three big bridges were constructed (Balete, Nabuslot, and Lumambayan), a water system and a new market were constructed, a puericulture center and the beautification of the town plaza were undertaken. In 1948, Quinabigan was declared a national sub-port. The town is composed of six big barrios, namely; Lumang-bayan, Quinabigan, Nabuslot, Panggulayan, Maligaya, and Balete.

Contemporary

Typhoon Melor

On December 15, 2015, Pinamalayan is hit by Typhoon Nona (Melor), which made its fifth landfall. The town is badly damaged by the typhoon, with 15,000 homes devastated, about 83% of the 18,000 houses destroyed in Oriental Mindoro, and 24,000 families evacuated.

Geography
The town of Ipinamalay (now Pinamalayan) is close to the shore on the river of the same name about 2-3/4 miles- south-westward of Bugot Point. The Pinamalayan River whose source originates from the mountains north of the town empties at the mouth of the old Lumang-Bayan River. Stretching from Mount Dumali in the north-eastern part of the island high and prominent, the coastal trends southward with a succession of sweeping curves towards Pinamalayan Bay to Duyagan Point.

The town is bounded on the north by Babahurin Hill and extends towards the north-west which meets the town of Pola. Towards the south and north, the town lies on an extensive plain and is low and flat towards the south direction to Balete and up to the boundary of Bongabon. About 90% of its area is located on its level plain which extends into the interior. It is intersected by three rivers, namely; the Lumangbayan, the Balete and the Pula Rivers which are short and never navigable. The town is exposed to the north-east monsoon, but with the mountain facing north, it is safe from that direction.

Barangays
Pinamalayan is politically subdivided into 37 Barangays. Each barangay consists of puroks and some have sitios.

 Anoling
 Bacungan
 Bangbang
 Banilad
 Buli
 Cacawan
 Calingag
 Delrazon
 Guinhawa
 Inclanay
 Lumambayan
 Malaya
 Maliancog
 Maningcol
 Marayos
 Marfrancisco
 Nabuslot
 Pagalagala
 Palayan
 Pambisan Malaki
 Pambisan Munti
 Panggulayan
 Papandayan
 Pili
 Quinabigan
 Ranzo
 Rosario
 Sabang
 Sta. Isabel
 Sta. Maria
 Sta. Rita
 Sto. Nino
 Wawa
 Zone I
 Zone II
 Zone III
 Zone IV

Climate

Demographics

The town's population is mostly Mangyan and Tagalog.

Economy

Pinamalayan is one of the ranking producers of coconuts in the Philippines. Its fertile plains are also devoted to yearly rice production making it a source of supply for Marinduque, Tablas, and neighboring localities. The municipality is one of the premier producers of bananas, a variety of forest products are gathered; a diversification of crops, vegetables and fruit trees are being accomplished.

It accounts for a variety of fish products from the sea; some fish ponds are now being developed; ranked second to none in the manufacture of wooden shoes, a distributing center of retail and wholesale trade for Sibale and Bongabon, it has a busy market in the poblacion and a barrio market at Nabuslot. It is not only a coconut region, but it is also a retail and wholesale trade center. It stands with 5 drug stores, 74 dry goods stores, 2 jewelry and repair shops, 4 bars, and refreshment parlors, 4 barber shops, 3 furniture houses, 5 restaurants, 2 gasoline stations, 4 tailor shops, 4 bakeries, 4 photographers, 20 Chinese stores, 5 lumber and hardware dealers, 5 cockpits, 2 contractors, a PRISCO store, 16 copra dealers, 3 wooden shoe factories, 1 theatre, 36 public market stall holders, 17 fishermen, and 46 tuba dealers.

Pinamalayan's semi-circular waterfront affords excellent anchorage for vessels of inter-island type and visited weekly by steamers direct from Manila via Marinduque. It also affords an anchorage for ocean-going vessels in the sub-port of Quinabigan where copra is shipped every three months. It stands mid-way in the national high way to Bongabon and to Calapan. The Borbon and Halcon buses make this town a terminal and transport system. In the field of communication service, it has postal and telegraphic services, serving a wide area of 21,000 souls. It boasts also of its 2 light houses, one at Punta Dumali and other in town proper.

Pinamalayan in its bid to become the premier financial and educational destinations in the Southern part of Oriental Mindoro saw the emergence of national business establishing their branch on this municipality. Recently, Jollibee, Chowking and Red Ribbon established its branch in Barangay Marfrancisco on the area more popularly called Triangle near Abada College. Some of the more popular franchises such as Potato Corner and Siomai House are also located in this town.

ATM service is also available in this town with the emergence of major banks such as Metrobank, Landbank of the Philippines and Philippine National Bank among others.

There are two branches of Mercury Drug on this town complementing the medical requirements of the town's constituents.

Heritage
Pinamalayan has a number of ancestral houses which are now mostly used for business purposes.

San Agustin Ancestral House
Located along Burgos St. corner Mabini St., San Agustin Ancestral House was built in 1922. Wide plank hardwood flooring is maintained in the second floor which now houses an internet café.

List of Cultural Properties in Pinamalayan

|}

Tourism

Health Care
Pinamalayan is home to several Infirmary and Level I Hospitals accredited by the Department of Health. As of the latest DOH Facility Registry, there are 44 health care facilities in the municipality as follows:

 Level I - two hospitals
 Oriental Mindoro Central District Hospital
 Pinamalayan Doctors' Hospital
 Infirmary - two health facilities
 Delos Reyes Medical Clinic
 St. Paul General Hospital
 Rural Health Unit - one unit
 Pinamalayan Rural Health Unit
 Birthing Home - one facility
 Vertucio Medical Clinic
 General Clinic and Laboratory - one facility
 Barretto Medical and Diagnostic Center
 Barangay Health Station - thirty-seven (37) facilities

LEVEL I HOSPITALS
LEVEL I Hospitals are general hospitals that offer out-patient, in-patient, and emergency services as well as the following functions accredited by the Department of Health: operating room, recovery room, labor and delivery facilities, isolation units, clinical laboratory, imaging facility, and a pharmacy.

ORIENTAL MINDORO CENTRAL DISTRICT HOSPITAL (OMCDH)
Previously known as Pinamalayan Community Hospital, is a government-owned hospital that aims to provide free health care services for the constituents of the municipality. It is one of the two Level I government hospitals in the second district of Oriental Mindoro, the other one being Oriental Mindoro Southern District Hospital. It is located at Strong Republic Nautical High Way, Brgy. Papandayan, Pinamalayan, Oriental Mindoro.

PINAMALAYAN DOCTORS' HOSPITAL (PDH)
Located at the heart of Pinamalayan is Pinamalayan Doctors' Hospital, more known to the locals as Ospital ni Dr. Ng. It is a 30-bed capacity private hospital and the only DOH accredited private Level I Hospital in the second district of Oriental Mindoro. It offers general medical services such as General Medicine, Internal Medicine (Adult Diseases), General Pediatrics, General Surgery, and Obstetrics and Gynecology. Specialized services such as ENT-Head and Neck Surgery, Cardiology, Endocrinology, Gastroenterology, Nephrology, Orthopedic Surgery, and Laparoscopic Surgery are also available.

Ancillary services include x-ray, ultrasound, 2D-Echo, clinical laboratory, and hospital pharmacy. The Emergency Room is open 24 hours a day, seven days a week.

PDH is located at Francisco St., Brgy Marfrancisco, Pinamalayan, Oriental Mindoro.

INFIRMARY FACILITIES
Infirmary facilities are facilities approved by the Department of Health to render minimal to intermediate care and management in the following areas: Medicine, Pediatrics, Non-surgical Obstetrics and Gynecology, Minor Surgery.

DELOS REYES MEDICAL CLINIC
One of the earliest medical facilities in the municipality, Delos Reyes Medical Clinic is located at Aguinaldo St., Pinamalayan, Oriental Mindoro.

ST. PAUL GENERAL HOSPITAL
Known as a children's hospital, St. Paul General Hospital now caters to adult patients as well. Located at Quezon St., Brgy Zone III, Pinamalayan, Oriental Mindoro.

RURAL HEALTH UNIT (RHU)
Pinamalayan Rural Health Unit is also known as the Municipal Health Office of Pinamalayan. It is Headed by Dr. Niña Kristinne L. Punzalan (Municipal Health Officer) with Dr. Marc Jayson Castro (Rural Health Physician), and Dr. Kathrin Alano Castro (Medical Officer III). They, along with the rest of the Municipal Health Office Staff, conduct regular public health programs and services to the constituents of Pinamalayan. Their efforts have permitted them to bring health care services to the far-flung areas of the municipality and the underserved communities.

Education

Tertiary

Secondary

Elementary

Private schools:
 ABADA College Elementary Department
 Montessori Progressive Preschool
 Montessori Progressive Grade School
 Maria Loreto Integrated School Foundation Inc. (MLISFI)
 Pinamalayan Anglo School (PAS)
 Pinamalayan Adventist Elementary School (PAES)
 Ema Emits College Philippines (formerly EMITS) Elementary Department
 Metamorphosis Child Development and Care Center (MCDCC)

Pinamalayan West District
Pinamalayan East District

Public Schools:
 Banilad Elementary School
 Buli Elementary School
 Dona Asuncion Reyes Memorial Elementary School
 Juan Morente Senior Memorial Pilot School
 Lumambayan Elementary School
 Malaya Elementary School
 Natividad De Joya Elementary School
 Papandayan Elementary School
 Pili Elementary School
 Quinabigan Elementary School
 Ranzo Elementary School
 Rosario Elementary School
 Santa Isabel Elementary School
 Upper Bongol Elementary School
 Cacawan Elementary School
 Wawa Elementary School

Public Schools:
 Anoling Elementary School
 Bacungan Elementary School
 Bangbang Elementary School
 Calingag Elementary School
 Inclanay Elementary School
 Maliancog Elementary School
 Maningcol Elementary School
 Marayos Elementary School
 Miguel Ansaldo Sr. Memorial Elementary School (MASMES)
 Nabuslot Central School
 Pagalagala Elementary School
 Pambisan Munti Elementary School
 Panggulayan Elementary School
 Sabang Elementary School
 Safa Elementary School
 Santa Rita Elementary School

References

External links
 Pinamalayan Profile at PhilAtlas.com

Pinamalayan News Online
 [ Philippine Standard Geographic Code]
Philippine Census Information
Local Governance Performance Management System

Municipalities of Oriental Mindoro

Pinamalayan


Timex Sinclair était une coentreprise entre la société britannique Sinclair Research et Timex Corporation dans le but de pénétrer sur le marché en pleine expansion des ordinateurs domestiques en Amérique du Nord au début des années 1980.

Le choix du partenariat était naturel, puisque Timex était déjà le principal contractant pour la fabrication des ordinateurs ZX81 et ZX Spectrum de Sinclair dans son usine écossaise de Dundee. Cependant, c'est Timex Portugal qui s'est chargée de la recherche et du développement ainsi que de la fabrication locale des modèles destinés à être exportés aux États-Unis. Bien que Timex Écosse et Timex Portugal soient toutes deux des filiales à part entière de Timex, la rivalité interne, qu'elle soit intentionnelle ou non, a entraîné une faible coopération entre les deux usines.

Timex Portugal a également vendu les modèles Timex Sinclair au Portugal et en Pologne sous la marque Timex Computer.

Produits

Timex Sinclair a commercialisé quatre ordinateurs, tous basés (dans une certaine mesure) sur les machines existantes de Sinclair Research. Par ordre chronologique :

 TS1000, essentiellement un ZX81 modifié avec 2 kilooctets de mémoire vive ;
 TS1500, un TS 1000 avec 16 kilooctets de mémoire vive, un boîtier et un clavier semblables à ceux du ZX Spectrum ;
 , une machine basée sur le ZX Spectrum avec des améliorations, notamment un port de cartouche pour concurrencer les consoles de jeux vidéo, ce qui a entraîné une faible compatibilité avec les logiciels développés pour l'ordinateur original (son petit frère européen, le TC2068, présentait une compatibilité améliorée avec le ZX Spectrum) ;
 , une machine basée sur le ZX Spectrum avec un clavier semblable au TS 2068 (non vendu aux États-Unis).

Le TS1000 a été lancé en juillet 1982, Timex Sinclair le présentant comme le premier ordinateur domestique à coûter moins de 100 dollars sur le marché américain. Malgré les défauts des premières versions, un demi-million d'unités ont été vendues au cours des six premiers mois. Mais, dans l'ensemble, les ordinateurs Timex Sinclair américains étaient loin d'avoir le même succès que leurs géniteurs britanniques. Contrairement au ZX Spectrum, qui était l'ordinateur le plus vendu en Grande-Bretagne à l'époque, le TS2068 fut un échec relatif, en raison du fait que Timex a quitté le secteur des ordinateurs avant l'introduction du TS2068 (et du TS1500).

Timex s'est retirée du marché américain des ordinateurs domestiques en février 1984, mais Timex Portugal a continué à fabriquer, vendre et développer du matériel au Portugal et en Pologne pendant dix ans. Lorsque Timex Portugal a cessé ses activités, le TC3256 était prêt à être lancé. Il avait été conçu comme la troisième génération de Timex Computer Technology.

Périphériques
Timex Sinclair a produit ou annoncé les périphériques suivants pour la gamme d'ordinateurs Timex :

 TS1016 - Pack de 16 kilooctets de mémoire vive pour utilisation sur un TS1000 (peut aussi être utilisé sur un TS1500) ;
 TS1050 - Pas un vrai périphérique, mais une valise pour transporter le TS1000, les cassettes et les périphériques ;
 TS1510 - Un lecteur de cartouches pour TS1500 (peut être utilisé sur le TS1000 avec un pack de 16 kilooctets de mémoire vive) ;
 TS2020 - Enregistreur de bande magnétique analogique ;
 TS2040 - Imprimante thermique ;
 TP2040 - Imprimante thermique (variante de marque, avec Printer au lieu de Sinclair) ;
 TS2050 - Modem de communication ;
 TS2060 - Unité d'expansion de bus (vaporware) ;
 TS2065 - Microdrives (vaporware) ;
 TS2080 - Imprimante matricielle de 80 colonnes (vaporware) ;
 TS2090 - Joystick à utiliser sur les ports internes du TS2068.

Timex Computer (TMX Portugal) a produit les périphériques suivants pour la gamme d'ordinateurs Timex :

 TS1040 - Une alimentation électrique multivoltage (imprimante + magnétophone (TS2020) + TS1000 + TC2048/2068) ;
 TC2010 - Un magnétophone numérique ;
 TC2080 - Une imprimante matricielle à points de 80 colonnes en série ;
 Timex FDD - Un ordinateur réduit (sans fonctions d'affichage) qui peut être utilisé comme contrôleur de disquettes ;
 Timex FDD3000 - Un ordinateur réduit (sans fonctions d'affichage) qui peut être utilisé comme contrôleur de disquettes (un Timex FDD amélioré) ;
 Timex Terminal 3000 - Un ordinateur réduit (sans fonctions d'affichage) pouvant être utilisé comme terminal CP/M avec le FDD3000 ;
 Timex RS232 - Une interface série RS232;
 Sound/Joystick Unit - Un amplificateur de son pour les sons SLCD et une interface Joystick Kempson.

TMX Portugal a également vendu le TS2040 et l'a ensuite renommé Timex Printer 2040.

Pour exporter l'ordinateur Timex en Pologne (sous le nom d'), Timex Portugal devait être payée en marchandises. Elle a choisi d'importer l'écran d'ordinateur monochrome vert Neptun 156 12 pouces, fabriqué en Pologne par la société Unimor. Basé sur le récepteur TV Vela, il s'est avéré très populaire au Portugal et a été fréquemment vendu en offre groupée avec les ordinateurs TC.

Logiciels

Timex Portugal a vendu/développé les logiciels suivants :

 TOS - Système d'exploitation pour le FDD/FDD3000 connu sous le nom de Timex Operating System ;
 CP/M for FDD3000 - Système d'exploitation avancé pour le FDD3000 ;
 Basic 64 - Extensions Basic pour les modes vidéo supplémentaires ;
 Timeword - Un traitement de texte en cartouche qui peut être sauvegardé sur les disques TOS ou sur un magnétophone.

Références

Voir aussi

Lien externe
 Vitrine des équipements Timex Sinclair

Ordinateur personnel
Histoire de l'informatique

Timex Sinclair


Kırıklı, Adana ilinin Karaisalı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Adana iline 35 km, Karaisalı ilçesine 35 km uzaklıktadır.

Nüfus

Karaisalı'nın mahalleleri

Kırıklı, Karaisalı


FINA Svjetske plivačke serije u Hrvatskoj, u otvorenim vodama (daljinskom plivanju) održavaju se FINA UltraMarathon Swim Series (prije FINA Open Water Swimming Grand Prix i još ranije FINA Marathon Swimming World Series) - utrke su duljine 15km - 88km i FINA Marathon Swim World Series (prije FINA 10km Marathon Swim World Series, FINA 10K Marathon Swimming World Cup, FINA 10km Marathon Swimming World Cup, FINA 10K World Cup) - sve utrke su duljine 10km, u bazenima se održavaju FINA Swimming World Cup, pokrenut 1989. koji se održava se u 25-metarskim bazenima i International Swimming League (ISL) pokrenuta 2019.

Daljinsko plivanje

Bilješke

Vidi

Izvori

Međunarodna plivačka natjecanja u Hrvatskoj