Die Pfarrkirche St. Peter und Paul und St. Hubertus ist eine katholische Pfarrkirche in der saarländischen Gemeinde Nalbach, Landkreis Saarlouis. Sie trägt das Haupt-Patrozinium Peter und Paul (29. Juni) der Apostel Simon Petrus und Paulus von Tarsus. Zweiter Patron ist der heilige Hubertus von Lüttich, dessen Gedenktag der 3. November ist. Das Sakralgebäude ist in der Denkmalliste des Saarlandes als Einzeldenkmal aufgeführt. Die Kirche ist dem Bistum Trier zugeordnet. Seit dem Jahr 2011 ist die katholische Pfarrgemeinde St. Peter und Paul zusammen mit den Pfarreien Herz-Jesu in Bilsdorf, St. Johannes der Täufer in Piesbach sowie St. Michael in Körprich zur Pfarreiengemeinschaft Nalbach zusammengefasst.

Geschichte der Pfarrei Nalbach

Mittelalter
Die Nalbacher Kirche war bis zur Errichtung der Dieffler Filialkirche St. Josef und St. Wendelin in den Jahren 1899–1900 und deren Erhebung zur Pfarrkirche im Jahr 1919 die einzige Kirche des Nalbacher Tales. In allen übrigen Dörfern des Nalbacher Tales gab es nur Kapellen. Die Pfarrkirche St. Peter und Paul ist die Mutterkirche der umliegenden sechs Dörfer des Nalbacher Tales: Diefflen, Piesbach mit Bettstadt, Bilsdorf und Körprich, der Nalbacher Siedlung Bierbach und außerdem der historischen untergegangenen Siedlungen Heuchlingen, Theter, Heisterbach und Heynschiet. Vor der Kirche stand im Mittelalter eine Gerichtslinde, unter der bei den Nalbacher Jahrgedingen die jährlichen Weistümer beschlossen wurden.

Nalbach, das als Pfarrei urkundlich erstmals im 11. Jahrhundert erwähnt worden war, gehörte im Mittelalter zum Archidiakonat St. Mauritius Tholey und zum Dekanat bzw. Landkapitel Merzig im damaligen Erzbistum Trier. Das Petrus-Patrozinium (Fischerpatron) könnte auf die Entstehung Nalbachs als Fischersiedlung an der damals fischreichen Prims hindeuten. Ebenso ist ein Bezug zum Petrus-Patrozinium des Trierer Domes denkbar. Das Petrus- bzw. Petrus-und-Paulus-Patrozinium zählt zu den typischen fränkischen Patrozinien des Saarlandes. Das Gebiet des Nalbacher Tales war ursprünglich Reichsgebiet, bevor es zum Kurfürstentum Trier kam.

Durch eine Schenkung des Trierer Erzbischofes Eberhard aus dem Jahr 1048, einen Schutzbrief Heinrichs III. von 1098 und einen Schutzbrief des Papstes Hadrian IV. von 1154 sowie durch Erwerbung der Rechte des Nalbacher Rittergeschlechtes im Jahr 1331 besaß das Stift St. Simeon in Trier im Nalbacher Tal die Grundgerichtsbarkeit, das Steuererhebungsrecht und das Recht zur Besetzung der Pfarrstellen. Das Trierer Erzstift hatte noch immer die Mittel- und Hochgerichtsbarkeit inne. In der Ausübung der Gerichtsbarkeit ließ sich das Erzstift durch die Freiherren von Hagen zu Motten vertreten.

Die mittelalterliche Kirche der gotischen Epoche war dreischiffig und hatte ein höheres Mittelschiff. An den Chor war an der Südseite ein Turm und an der Nordseite eine Sakristei angebaut. Die Kirche soll etwa 22,70 m lang und 13,25 m breit gewesen sein.

Unmittelbar neben dieser Kirche, in Richtung der Prims lag der Kirchhof des gesamten Nalbacher Tales. Das zweitgrößte religiöse Gebäude des Nalbacher Tales war die seit 1330 urkundlich erwähnte Körpricher Michaelskapelle, die Körprich (abgeschliffene Form von "Kirchberg") den Namen gab. Die Körpricher Kapelle war, wie die heute zerstörte Dieffler Wendelinskapelle im Kirchenweg (heute Nalbacher Straße), ein von der Nalbacher Mutterpfarrei abhängiges Gebäude.

Ein Privileg sicherte den Körpricher Gläubigen zu, dass der Nalbacher Pfarrer an bestimmten Feiertagen und am Ostermontag und am Michaelstag in der dortigen Kapelle eine Messe zu halten hatte.

Diefflen verfügte über eine eigene kleine Kapelle, die sich am Kirchenweg nach Nalbach befand (heute: Nalbacher Straße Nr. 103). Hier versammelten sich die Einwohner des kleinen Dorfes zum Gebet und gelegentlich wurden Messen gelesen.
Das Alter dieser Kapelle ist ungewiss. Schutzpatron war der heilige Wendalinus. Eine Urkunde der Abtei Sankt Peter und Maria in Mettlach aus dem Jahr 1488, die selbst eine Abschrift einer Urkunde aus dem Jahr 1460 ist, nennt Papst Pius II., der die Abtei Mettlach von Senis auf Sardinien mit der Bestellung des Geistlichen für den Ort Diefflen beauftragte:

Papst Pius II. billigt und bestätigt dem Kloster Mettlach alle Kollationen von Kirchen und Kapellen, die "uns (gemeint ist die Abtei Mettlach) angeschlossen sind, ferner Dörfer und Zehnten, Höfe und Güter, welche in der Bulle aufgezählt sind. Gegeben zu Senis im zweiten Jahr unseres Pontifikates 1460."

Das Kollationsrecht bezeichnete das Vorschlagsrecht für einen Kandidaten bei der Neubesetzung eines geistlichen Amtes. Häufig besaßen Klöster oder Stifte das Kollationsrecht für Pfarrstellen in ihrem Seelsorgebereich. Üblicherweise musste dieser Vorschlag von einer oder mehreren übergeordneten Instanzen bestätigt werden, meist vom jeweiligen Bischof oder Landesherrn. Ebenso konnte der Kollator nicht über eine endgültige Investitur entscheiden. Das Kollationsrecht war an weitere Verbindungen zu der jeweiligen Pfarrstelle gebunden. So war der Kollator oft verpflichtet, für den baulichen Unterhalt des betreffenden kirchlichen Gebäudes Sorge zu tragen.
Die Urkunde von 1460 war auf Bitten des Mettlacher Abtes Wilhelm von Helmstett verfasst worden, der mit Adelsherren um Zehnte und Besitzrechte im Streit lag.

Neben Diefflen wurden weitere 13 Orte mit Kirchen oder Kapellen genannt. Es bleibt unklar, ob die Abtei Mettlach den Gottesdienst in Diefflen in einem Wohnhaus, einer Scheune oder in einer bereits bestehenden Kapelle abhielt.

Neuzeit

Barocker Neubau

Die mittelalterliche Nalbacher Kirche wurde im Jahre 1756 wegen Baufälligkeit von den Merziger Baumeistern Joseph Rieff und Lorentz Walch untersucht. Im Jahr 1760 lieferte der Baumeister Martin Rieff den Plan zum Neubau einer Kirche in Nalbach und begann mit Neubauarbeiten. Auf Einspruch des Pfarrers Johann Wilhelm Jodokus Koettingen wurden die Arbeiten Rieffs allerdings eingestellt. Scheinbar plante man damals eine Umänderung der Baupläne hin zu einer kreuzförmigen Kirche. Erst im Jahr 1764 erstellte der Trierer Baumeister (Johann) Peter Pauli († 18. März 1777) einen neuen Plan. Daraufhin wurde in den Jahren 1765 bis 1767 an gleicher Stelle eine neue einschiffige Kirche mit vorgesetztem Turm unter der örtlichen Bauleitung des Piesbacher Maurermeisters Peter Manquin, auch Mangin (30. Juni 1728 bis 18. Januar 1785), erbaut. Dieser Kirchenbau ist heute noch im Langhaus der aktuellen Kirche erhalten. Er reicht ungefähr bis zu der Stelle, wo heute der Zelebrationsaltar steht. Eine noch erhaltene Marmorgrabplatte (87 cm × 168 cm) mit lateinischer Inschrift erinnert an den Erbauer des barocken Kirchenbaus:

Die Übersetzung der Inschrift lautet:

Umwälzungen durch die Französische Revolution
Das Nalbacher Tal kam in der Französischen Revolution im Jahr 1794 unter französische Herrschaft und wurde Teil des Saardepartements. Durch das von Napoleon mit der Kirche geschlossene Konkordat vom 15. Juli 1801, ergänzt durch die Organischen Artikel vom 8. April 1802, kam die Pfarrei zu neugegründeten Diözese Trier und damit zur Erzdiözese Mecheln im heutigen Belgien. Mit dem Wiener Kongress kam das Nalbacher Tal zum Königreich Preußen und wurde kirchlich in der Bulle "De salute animarum" am 14. Juli 1821 wieder der Diözese Trier zugewiesen. Zuerst war die Pfarrei dem Dekanat Saarlouis, ab 1869 dem Dekanat Lebach zugeteilt. Die Pfarrei Nalbach war um 1800 mit 1540 Menschen größer als die der Nachbargemeinde Dillingen/Pachten mit 1150 Menschen.

Anwachsen der Pfarrei durch die Industrialisierung
Nachdem im 19. Jahrhundert im Zuge der Industrialisierung die Bevölkerung des Nalbacher Tales stark angewachsen war und die Kirche im Jahr 1891 gebrannt hatte, wurde die Nalbacher Kirche mehrmals (1828 und 1890) umgebaut und vergrößert. Der Turm wurde erhöht und ein Querschiff angebaut. Eine weitere Vergrößerung der Nalbacher Pfarrkirche war nicht mehr ohne Weiteres möglich, da um die Kirche herum ein Friedhof lag und umliegende Wohn- und Geschäftshäuser von einer eventuellen Erweiterung betroffen gewesen wären.

Anlage eines neuen Friedhofes in der Fußbachstraße
Wegen des Platzmangels auf dem alten Friedhof, der die Pfarrkirche umgab, wurde mit dem Einverständnis des Trierer Bischofs Matthias Eberhard ein neuer Friedhof durch den Nalbacher Pfarrer Dr. Caspar Ramers am 6. September 1868 eingeweiht. Der neue Friedhof diente den Dörfern des Nalbacher Tales (Nalbach, Diefflen, Piesbach, Bettstadt und Bilsdorf) als Grablege. In Körprich wurden die Toten auf dem dortigen Kapellenfriedhof bestattet. In der Ostecke des neuen Friedhofes wurde ein ummauerter Bereich mit eigenem Zugang abgegrenzt, der der Bestattung von Nichtkatholiken diente. Ein weiterer ummauerter Bereich, der ohne Segnung belassen worden war, diente der Bestattung von Menschen, denen ein kirchliches Begräbnis verweigert wurde.

Abpfarrung von Diefflen
Im Jahr 1895 war die Dieffler Wendalinuskapelle nochmals gründlich renoviert worden und erhielt dabei eine neue Glocke. Erst nach Fertigstellung der Dieffler Pfarrkirche wurde sie im Jahr 1904 abgerissen.

Am 4. Juni 1865 befasste sich der Nalbacher Kirchenrat mit dem Vorhaben, in Diefflen eine eigene Kirche zu bauen. Als Diefflen mit über 1700 Einwohnern neben Nalbach selbst die zahlenmäßig stärkste Gemeinde des Nalbacher Tales geworden war, wurde das Anliegen immer drängender.

Nach einer großen Besprechung aller Dieffler Haushaltsvorstände am 7. November 1897, beschloss der Kirchenvorstand unter Pfarrer Lamberty am 14. November den Ankauf eines Bauplatzes für die neue Dieffler Kirche und das neu zu errichtende dazugehörige Pfarrhaus. Zum schnelleren Bewerkstelligen des Anliegens wurde ein Kirchenbauverein gegründet und den aus Diefflen stammenden Nalbacher Kirchenvorstandsmitgliedern Johann Bach und Johann Thiery eine Generalvollmacht für den Kirchenbau übergeben.

Am 1. Januar 1898 beschloss der Kirchenvorstand in Nalbach den Kaufakt über 63 Ar Bauland für 2.515,96 Mark. Am 20. Januar 1898 genehmigte die bischöfliche Behörde in Trier das Bauvorhaben. Genau einen Monat später, am 20. Februar war der Prüfungstermin der verschiedenen Baupläne. Dabei wurde ein Kirchbauprojekt des aus Roden stammenden Architekten Wilhelm Hector ausgewählt, der zu dieser Zeit zahlreiche Kirchen in der näheren und ferneren Umgebung baute. Hector war der meistbeschäftigte Kirchenbauarchitekt des Historismus im Saarland und legte viele Entwürfe um die Wende vom 19. zum 20. Jahrhundert vor. Mit den Aushubarbeiten wurde am 16. Januar 1899 begonnen und in feierlichem Rahmen am 13. März 1899 auf dem Baugrund der rituelle "erste Spatenstich" zu Ehren des heiligen Josef vorgenommen.

Am 4. Mai erfolgte im Rahmen einer großen Feierlichkeit die Setzung des Grundsteines. Dabei wurde der zu errichtenden Kirche vom Nalbacher Pfarrer Lamberty der Titel "Patrocinium Sancti Josephi" (Schutz des heiligen Josef) verliehen. Als zweiten Patron übernahm man das Patrozinium des heiligen Wendalinus von der alten Kapelle. Am 25. Mai 1900 wurde die Filialkirche konsekriert. Die Erhebung als eigenständige Pfarrei erfolgte erst am Neujahrstag 1919.

Abpfarrung von Körprich
In Körprich wurde im Jahr 1897 das Schiff der Michaelskapelle auf die doppelte Länge erweitert. Ab diesem Zeitpunkt hielt der Nalbacher Pfarrer oder sein Kaplan jeden Sonntag und an bestimmten Werktagen dort eine Messe. Erst im Februar 1921 erhielt Körprich einen eigenen Pfarrer und wurde am 1. April 1922 zur Kapellengemeinde erhoben. Da die erweiterte Kapelle nicht mehr dem Bevölkerungswachstum Körprichs ausreichte, wurde durch Pfarrer Leo Montada eine neue Kirche in einiger Entfernung zur Michaelskapelle erbaut und am Michaelsfest 1926 eingeweiht. Die Erhebung zur eigenen Pfarrei erfolgte erst im Jahr 1928. Architekten der Körpricher Kirche waren die Architektengemeinschaften Prior & Casel aus Trier und Becker & Falkowski aus Mainz.

Abpfarrung von Bilsdorf
In Bilsdorf wurde im Jahr 1891 auf Initiative des Bilsdorfers Johann Didas eine Spendensammelaktion gestartet, die einen Kapellbau ermöglichen sollte. Die Gemeinde stellte dazu ein Grundstück "auf dem Hübel" zur Verfügung, auf dem bereits vorher schon eine Andachtsstätte gestanden hatte. In der neuen Kapelle wurden vom Nalbacher Pfarrer und seinem Kaplan an zwei Wochentagen eine Messe gehalten. Im Jahr 1921 wurde Bilsdorf eine Außenkaplanei von Nalbach. Der Bau eines Pfarrhauses erfolgte in den Jahren 1921–1922. Im Jahr 1939 wurde Bilsdorf zur Vikarie erhoben. Zur Kirchengemeinde mit eigener Vermögensverwaltung wurde Bilsdorf im Jahr 1946. Daraufhin wurde im Jahr 1949 die alte Kapelle abgerissen und an ihrer Stelle bis zum Jahr 1951 die jetzige Kirche errichtet, die von den Architekten Heinrich Latz und Toni Laub entworfen worden war. Erst im Jahr 1958 erfolgte die Abtrennung von der Mutterpfarrei Nalbach, im Jahr 1961 die Erhebung zur Pfarrei.

Abpfarrung von Piesbach
In Piesbach bestand seit dem 18. Jahrhundert eine kleine Kapelle. Vor dem Ersten Weltkrieg wurde ein Kirchenbauverein gegründet. Durch den Kriegsausbruch wurde ein Neubau verunmöglicht. Deshalb baute man das dörfliche Gasthaus Hartmann zu einer Notkirche um. Das ehemalige Gasthaus diente ab 1920 der sonntäglichen Messfeier und zweier Werktagsmessen. In den Jahren 1922–1924 wurde ein Kirchenneubau der Architektengemeinschaft Becker & Falkowski aus Mainz erstellt. Im Jahr 1922 war Piesbach mit Bettstadt als Pfarrvikarie von Nalbach getrennt worden. Die Erhebung zur Pfarrei erfolgte 1927. Die alte Piesbacher Kapelle aus der Barockzeit hatte man inzwischen zum Wohnhaus umgebaut und im Jahr 1979 abgerissen.

Pfarreiengemeinschaft Nalbach
Im September 2011 wurden die Pfarreien St. Johannes der Täufer (Piesbach), St. Michael (Körprich), Herz Jesu (Bilsdorf) und St. Peter und Paul (Nalbach) zur Pfarreiengemeinschaft Nalbach zusammengeschlossen. Als Pfarrhaus der Pfarreiengemeinschaft dient das Pfarrhaus in Nalbach. Die Seelsorge und Verwaltung der Pfarreiengemeinschaft oblag bei der Gründung der Pfarreiengemeinschaft Nalbach der Leitungsgruppe aus Pastor Manfred Plunien, Diakon Herbert Altmaier und Gemeindereferentin Anne Haan. Das Seelsorgerteam wurde im Jahr 2015 durch Kooperator Pfarrer Ralf Hiebert ergänzt.

Im Jahr 2017 feiert die Gemeinde das 250. Jubiläum der Fertigstellung des barocken Kirchengebäudes im Jahr 1767.

Architektur

Abmessungen
 Breite des Kirchenschiffes: 11,00 m
 maximale Länge des Querhauses: 22,70 m
 maximale Breite des Querschiffes von West nach Ost: 11,60 m
 Länge der Querschiffarme ab der Vierung zu den Außenseiten: 6,00 m
 maximale Gewölbehöhe im Kirchenschiff: 8,70 m
 maximale Gewölbehöhe in der Vierung: 11,00 m
 Innenlänge der Kirche von der Turmhalle bis zur Apsis: 46,00 m

Der heute noch bestehende schlichte barocke vierachsige Kirchensaal in Nalbach wurde nach Entwurfsplänen des Baumeisters Peter Pauli aus Trier in den Jahren 1764–1767 erbaut. In den Jahren 1891–1892 kam es aufgrund des Bevölkerungswachstums – die Kirche diente auch den Gemeinden Diefflen, Körprich, Piesbach und Bilsdorf als Pfarrkirche – zu einem Erweiterungsbau durch den Rodener Architekten Wilhelm Hector. Dabei wurde dem bisherigen Bau ein ausladendes zweischiffiges Querschiff angefügt und der bisher zweigeschossige barocke Turm in neoromanischen Formen erhöht. Der flachgedeckte Innenraum war farbenprächtig im historistischen Stil ausgemalt.

Nach den Plänen der Mainzer Architektengemeinschaft Ludwig Becker & Anton Falkowski wurde das Hectorsche Querschiff 1927 wieder auf ein Schiff reduziert und eine Sakristei errichtet. Den Wänden wurden Lisenen vorgelegt und die flache Decke durch ein Gewölbe ersetzt. Die Breite des Gebäudes beträgt im Schiff 11 m und die Länge 40,60 m.

Das Querschiff ist mit zwei großen Rundbogenfenstern an den schlichten vierachsigen Saal der Barockzeit angefügt. Der kreuzgratgewölbte Chorraum ist von der Raumhöhe niedriger als das im Jahr 1927 gedrückt-tonnengewölbte Schiff und schließt dreiseitig ab.

Die Vierung ist mit einem Klostergewölbe pendentifartig überwölbt und wird von einem großen Radleuchter erhellt, in dessen Zentrum ein Kruzifix hängt. Die zugehörigen Assistenzfiguren von Maria (links) und Johannes (rechts) befinden sich an den Pfeilern des Chorbogens. Der Triumphbogen, der Schiff und Vierung verbindet, ist mit gemalten Engeln geschmückt. Sie halten eine Banderole mit der Inschrift "Sanctus, Sanctus" (heilig, heilig) und weisen somit auf die Akklamation der Engel in der Berufungsvision des Propheten Jesaja () sowie einem messianischen Begrüßungsruf aus / hin, der hier auf die eucharistische Gegenwart Christi im Altargeschehen bezogen wird.

Das Gewölbe des Schiffs öffnet sich zu den Fenstern in Stichkappen. Die Wölbung der Querschiffarme geschah mit flachen Quertonnen und wird in den Ecken auf dünnen Diensten zusammengefasst. Die Stirnwand der Querschiffe ist durch Schildbogen auf Pilastern zweigeteilt.

Die Verwendung gleichförmiger Pilaster sowie die gleichartige, in der Ausbildung aufeinander abgestimmte Wölbung durch die Architekten Ludwig Becker und Anton Falkowski verleihen dem Kircheninneren trotz verschiedener, zeitlich weit auseinanderliegender Bauphasen eine einheitliche, barockisierendes Wirkung.

Der Turm steht mittig vor dem Schiff. Die Gestaltung der unteren Turmgeschosse zeigen noch deutlich die Entstehungszeit des 18. Jahrhunderts. Die Freigeschosse des Turmes mit Blendpässen, Zwillings- und Drillingsfenstern mit eingestellten Säulen als Schallarkaden stammen aus der Zeit der neoromanischen Erhöhung.

Kirchenausstattung

Kirchenfenster
Die historistischen Kirchenfenster der Apsis stellen die beiden Kirchenpatrone der Nalbacher Pfarrkirche dar:
 Links des Hochaltars: Jesus übergibt Petrus die Schlüssel des Himmels , die Inschrift des Fensters lautet: "Gewidmet von den Eheleuten Matthias Werny und Maria Franziska Schaefer, Nalbach 1897."
 Rechts des Hochaltars: Die Bekehrung Pauli vor den Toren von Damaskus , die Inschrift des Fensters lautet: "Gewidmet von den Jünglingen der Pfarrei Nalbach 1897"

Ein weiteres Kirchenfenster in der Apsis stellt den hl. Hubertus von Lüttich und das Hirschwunder dar.
Die Fenster im Langhaus wurden laut Inschrift im Jahr 1981 angefertigt. Die Verglasung der Langhausfenster erstellte die Trierer Firma Binsfeld.
Die Fenster auf der Frauenseite (vom Eingang links) stellen (vom Eingang Richtung Apsis) folgende weibliche Heilige dar: Die hl. Cäcilia von Rom mit Tragorgel, die hl. Agnes von Rom mit Lilie und Palmzweig und die hl. Anna mit ihrer Tochter Maria.
Die Fenster auf der Männerseite (vom Eingang rechts) stellen (vom Eingang Richtung Apsis) folgende männliche Heilige dar: Den hl. Aloisius von Gonzaga, den hl. Konrad von Parzham und den hl. Josef von Nazaret mit Zimmermannsbeil und dem Jesuskind.

Bildwerke und Mobiliar

An den Wänden des Langhauses befinden sich vom Eingang aus links in Richtung der Apsis folgende Heiligenstatuen:
 Der hl. Andreas mit dem Andreaskreuz als Attribut
 Der hl. Bonifatius mit Bischofsstab und der Bibel, die er bei seinem Martyrium über sich hielt
 Die hl. Elisabeth von Thüringen mit dem Rosenwunder-Korb
 Der hl. Paulus von Tarsus mit dem Schwert als Attribut

An den Wänden des Langhauses befinden sich vom Eingang aus rechts in Richtung der Apsis folgende Heiligenstatuen:
 Die hl. Barbara von Nikomedien mit dem dreifenstrigen Turm, Palmzweig, Bibel und Kelch mit Hostie
 Die Unbefleckte Empfängnis von der Wundertätigen Medaille
 Der hl. Simon Petrus mit den Schlüsseln des Himmels

In den beiden Querhausarmen befinden sich neogotische Relieftafeln mit den Stationen des Kreuzweges.
Der barocke Seitenaltar im rechten Querhaus stellt den hl. Hubertus von Lüttich dar, darüber in der Giebelzone der hl. Paulus.
Der barocke Seitenaltar im linken Querhaus stellt Maria mit dem Kind als apokalyptische Frau dar, darüber der heiligen Petrus.
Neben der Sakristeitür befindet sich eine Erinnerungstafel an das erste Messopfer des Nalbacher Märtyrerpriesters Jakob Anton Ziegler am 20. August 1922 in der Pfarrkirche St. Peter und Paul.

Die Bildwerke des Hochaltars von 1949/1950 mit Säulen, C-Schwüngen und geschnitzten Blumenvasen stellen in barocker Gestaltungsweise die heilige Dreifaltigkeit dar. Mensa und Altarstipes sind von hochrechteckigen Vertäfelungsfeldern flankiert, auf deren Verkröpfungsgesimsen zwei blumengefüllte, geschnitzte Vasenreliefs in Rokoko-Manier angeordnet sind. Die Vorderfront des Altartisches zeigt einen sich für seine drei Jungen aufopfernden Pelikan als Symbol der göttlichen Liebe und als Hinweis auf das Messopfer und die Auferstehung der Toten. Nach dem Physiologus, einem frühchristlichen Tierkompendium, öffnet sich der Pelikan mit dem Schnabel die eigene Brust, lässt sein Blut auf seine toten Jungen tropfen und holt sie so wieder ins Leben zurück.

Mittig über der Mensa ist ein doppelflügeltüriger, goldreliefgeschmückter Tabernakel mit darüberliegender Expositoriumsnische positioniert. Die mit einem goldfarbenen Gitterrelief geschmückten Flügeltüren der Aussetzungsnische sind von Konsolen umgeben, auf denen heitere Puttenengel Platz genommen haben. Im Altarauszug ist die heilige Dreifaltigkeit angebracht. Die Darstellung zeigt auf den Wolken des Himmels die thronenden Gestalten des greisen Vaters (rechts) und des jugendlichen Sohnes (links). Während Gottvater seine Rechte machtvoll erhebt, hält er in der Linken ein goldenes Szepter als Symbol der Herrschaft über das All. Jesus Christus mit den Kreuzigungswunden ist als Auferstandener nur mit einem goldenen Tuch bekleidet, deutet mit seiner Linken auf seine Seitenwunde als Zeichen seiner Hingabe und segnet mit seiner rechten Hand den Betrachter. Der Heilige Geist ist darüber in Gestalt einer herabschwebenden Taube im Strahlenkranz mittig angeordnet. Flankierende, bernsteinfarbig marmorierte Säulenpaare mit Kompositkapitellen rahmen die Szene und tragen Kropfgesimse, die wiederum die Basis für einen einschwingenden Rahmenaufbau aus C-Schwüngen und paarig angeordneten, S-förmigen Doppelvolutenschwüngen bilden. Räumlicher Höhepunkt des Altarauszuges ist eine Kartusche mit rautiertem Feld.

Der Hochaltar der Nachkriegszeit ersetzt einen neoromanischen Schreinaltar des Jahres 1893 mit Kreuzigungsgruppe, der vom Pfarrmitglied Matthias Werny gestiftet worden war. Links des barockisierenden Hochaltars befindet sich an der Wand eine barocke Statue des heiligen Nikolaus von Myra, rechts des Hochaltars eine Statue des heiligen Josef von Nazaret mit dem Jesuskind.

Vom Vierungsgewölbe hängt ein großdimensionierter, schlichter, moderner Radleuchter mit 16 Lampen herab, dessen Zentrum ein großes Kruzifix bildet. Thematisch zur Kreuzigungsgruppe ergänzt wird das Kruzifix durch die an den Apsispfeilern angebrachten Statuen der Jungfrau und Gottesmutter Maria und des Jüngers Johannes. Den modernen Ambo gestaltete der aus Nordböhmen stammende Bildhauer Heinz Oliberius.
Neben dem Petrusfenster der Apsis befindet sich noch eine Statue des Apostels Matthias.
Die sechseckige barocke Kanzel mit den Darstellungen der vier Evangelisten (vielleicht aus der Werkstatt Guldner in Berus) wurde zu einem Ambo umgebaut.
Die Beichtstühle aus dem 18. Jahrhundert zu beiden Seiten des Turmeinganges sind im barocken Stil gehalten. Direkt im Turmeingang steht unter der Empore ein Weihwasserbecken, das von einem hölzernen, gebückten Teufel gehalten wird. Es stammt aus der Werkstätte Mettler in Morbach. Die Emporenbrüstung ist in neoromanischem Stil gestaltet. Im modernen Volksaltar sind an der Vorder- und Rückseite barocke Grabkreuze eingelassen.

Vasa sacra

Im Besitz der Pfarrei befindet sich eine mit Rankenwerk geschmückte Sonnenmonstranz (Höhe: 64,5 cm), die um das Jahr 1800 angefertigt wurde. Zwischen den Strahlen erscheinen rauchfassschwingende Engel und eine Darstellung Gottvaters. Am Fuß sind vier Rundbilder der Evangelisten angebracht.

Darüber hinaus verfügt die Pfarrkirche über ein kupferversilbertes Kreuzreliquiar (um 1800), einen silbervergoldeten Kelch mit Deckel in reichem Rocaillewerk aus dem Jahr 1763 (Höhe: 24,5 cm), einen kupfervergoldeten Kelch mit Rosenblattfuß (Höhe: 22 cm), eine neoromanische Monstranz sowie silberne Messkännchen mit Innenvergoldung auf silberner Platte. Das Messkännchenservice, eine Augsburger Silberarbeit, zeigt das gekrönte Eheallianzwappen des Johann Wilhelm Ludwig von Hagen und dessen Gemahlin Anna Maria von Eltz (beide in der Lebacher Pfarrkirche Heilige Dreifaltigkeit und St. Marien bestattet) mit der Jahreszahl 1731. Die linke Rundvertiefung auf der Platte zur Positionierung der Kännchens zeigt das Christusmonogramm IHS mit dem Heiligsten Herzen Jesu, die rechte stellt das Marienmonogramm mit dem Unbefleckten Herzen Mariä dar. Die Deckel der Kännchen sind mit den Buchstaben-Knäufen  "A" (für Aqua, dt. Wasser) und "V" (für Vinum, dt. Wein) geschmückt und verfügen jeweils über eine Daumenrast. Die balusterförmigen Kännchen weisen eine gedrehte Godronierung mit Außenwölbung auf, wie sie im 18. Jahrhundert in den Augsburger Werkstätten äußerst beliebt war. Das Hagensche Messkännchenservice wurde laut Aussage des Historikers Johannes Naumann der Nalbacher Pfarrei im Zweiten Weltkrieg gestohlen und war  seither nicht mehr aufgefunden worden. Laut Aussage der Pfarrei befindet sich das Original allerdings in ihrem Besitz.

Orgel

Von 1860 bis 1974 befand sich in der Kirche eine im Jahr 1860 erbaute Orgel von Heinrich Wilhelm Breidenfeld (Trier). Das ursprünglich einmanualige Instrument wurde 1948 durch Julius Reimsbach (Wallerfangen) um ein zweites Manual auf Kegelladen erweitert und umgebaut. Das erste Manual (Hauptwerk) und das Pedal besaßen Schleifladen. Das Instrument verfügte über 19 Register.

Die heutige Orgel wurde 1974 von der Firma Hugo Mayer Orgelbau (Heusweiler) unter Verwendung des historischen Gehäuses der Breidenfeld-Orgel von 1860 erbaut. Das Rückpositiv wurde neu angefertigt. Das Schleifladen-Instrument verfügt über 23 Register, verteilt auf 2 Manuale und Pedal. Die Spieltraktur ist mechanisch, die Registertraktur elektrisch. Die Disposition lautet:

 Koppeln: II/I, I/P, II/P
 Spielhilfen: 2 freie Kombinationen, Tutti

Glocken
Im Jahr 1891 goss die Glockengießerei Mabilon in Saarburg für den Nalbacher Glockenturm eine Bronze-Glocke von 713 kg. Im Jahr 1905 wurde diese Glocke durch die Glockengießerei von Andreas Hamm in Frankenthal um drei Glocken (d´, 1225 kg; g´, 559 kg; a´, 380 kg) ergänzt. Die Glocken aus Frankenthal wurden im Ersten Weltkrieg requiriert. Im Jahr 1921 schaffte die Pfarrei vier Gussstahlglocken (d´, f´, g´, a´) vom Bochumer Verein an. Im Jahr 1951 ersetzte die Glockengießerei Paccard (Fonderie Paccard) in Annecy die bisherige Bochumer a´-Glocke durch eine b´-Glocke mit einem Durchmesser von 85 cm. Im Glockengeschoss des Kirchturmes sind also drei Stahl- und zwei Bronzeglocken aufgehängt. Die aktuelle Gesamtdisposition des fünfstimmigen Geläutes lautet: d', f', g', b', c".

Pfarrer

Eine lückenlose Liste der Nalbacher Pfarrer ist erst seit dem Ende des Mittelalters dokumentiert:
 bis 1460: Johann Wassenberg
 1460–1464: Johannes Mull
 1464–1493: Nikolaus Honrait (Nach Verlust in einem juristischen Prozess gegen die Einwohner von Körprich musste Honrait alle 14 Tage in der Körpricher St.-Michaels-Kapelle eine Messe lesen.)
 1493–1494: Matthäus de Schoeneck
 1494–1500: Gerardus de Gondringen
 1500–1500: Johann Urg (Tod im Amtsantrittsjahr)
 nach 1500: Nikolaus de Schuppingen
 bis 1576: Johann Reinart
 1576–1590: Matthias Vitensis
 1590–1627: Jakob Rodenmacher (angebliche Konversion zum Protestantismus und Abhaltung evangelischer Gottesdienste in der Körpricher St. Michaelskapelle)
 1627–1630: Caspar Jungmann (Versetzung auf eigenen Wunsch im Jahr 1630)
 1630–1635: Georg Turck (Flucht Turcks vor den Schweden im Herbst 1635 / Vakanz der Pfarrei bis 1643 / zeitweise Betreuung der Pfarrei durch den Dillinger Pfarrer Hecker)
 1647–1677: Matthias Jansen (Verweigerung des Körpricher Gottesdienstes in Ermangelung dortiger Messgewänder)
 1677–1679: Johann Scholand (Verweigerung des Körpricher Gottesdienstes / Abhaltung von drei Messen pro Jahr in Körprich)
 1679–1687: Johann Habscheid (bei einem epileptischen Anfall fiel Habscheid in Piesbach ins offene Feuer und starb an den Verbrennungen / Habscheids Cooperator Ägidius Ronvall wurde wegen Alkoholismus versetzt und durch Vikar Johann Manderscheid ersetzt.)
 1688–1713: Johannes Coenen (I), (Anlage der ersten Kirchenbücher im Jahr 1688, heute im Standesamt Nalbach, in Streitigkeiten um die Messen in der Körpricher St. Michaelskapelle gewinnt Coenen den juristischen Prozess gegen die Körpricher Einwohner)
 1713–1747: Johann Wilhelm Mentges
 1747–1783: Johann Wilhelm Jodokus Koettingen (Erbauer der heutigen Nalbacher Kirche, Beisetzung Koettingens in der Nalbacher Kirche)
 1783–1807: Johannes Coenen (II), (in seiner Amtszeit wurde Nalbach während der französischen Besetzung zur Succursalpfarrei im Kanton Lebach)
 1807–1834: Matthias Kimmer (Erweiterung des Nalbacher Kirchengebäudes im Jahr 1828)
 1834–1855: Johann Baptist Nothumb
 1855–1870: Kaspar Ramers (Bau der Sakristei und Erweiterung des Pfarrarchives)
 1870–1887: Reinhard Jakoby
 1887–1890: Anton Eul (Zerstörung von Kirchturm und Glocken bei einem Brand im Jahr 1890; Wiederaufbau des Turmes und Bau eines Querschiffes)
 1897–1901: Johann Lamberti (Bau der Dieffler Filialkirche St. Josef und St. Wendelin)
 1901–1908: Peter Palzer
 1908–1920: Wilhelm Schröder (Einrichtung eines Schwesternklosters in Nalbach, 1912–1974)
 1920–1935: Richard Meffert (Auflösung der Pfarrei Nalbach; Alle Dörfer des Nalbacher Tales werden eigene Seelsorgebezirke, Zum alten Pfarrbezirk Nalbach gehören nur noch: Nalbach, Bierbach und der zu Saarwellingen gehörende Nalbacher Bahnhofsbezirk links der Prims)
 1935–1949: Josef Jungbluth
 1949–1975: Josef Loris
 1975–1976: Pfarrverwalter Willi Neurohr
 1976–1981: Leo Simon
 1981–1992: Hermann Josef Kirsch
 1993–2007: Bernd Schneider
 2008–2023: Manfred Plunien

Kapläne
In Nalbach wirkten seit 1870 folgende Kapläne:
 vor 1870: Johann Baptist Büdinger und Karl Josef Schuller
 um 1885: Kaplan Anheier
 1891–?: Kaplan Wagner
 1898–1901: Michael Rausch
 1899–1900: Peter Kolbusch
 1900–1909: Richard Brenner (danach bis 1914 Vikar in Diefflen)
 1901–1904: Franz Schreiber
 1902–1903: Nikolaus Duplang
 1903–1908: Peter Jürgens
 1908–1910: Jakob Weisenahl
 1909–1910: Peter Jünker
 1910–1911: Alfons Elcheroth
 1911–1918: Johann Hurt
 1911–1912: Matthias Jacobs
 1912–1913: Matthias Laros
 1913–1917: Peter Gerhards
 1917–1918: Wilhelm Spang
 1918–1921: Nikolaus Schillo (bis 1924 Pfarrvikar in Körprich)
 1918–1921: Bernhard Brand (ab 1921 bis 1935 erster Pfarrer von Piesbach)
 1921–1924: Jakob Cornelius
 1922–1924: Josef Schuler
 1924–1927: August Alt
 1927–1932: Richard Mohr
 1932–1933: August Klein
 1934–1937: Alois Fuchs
 1937–1940: Karl Manderscheid
 1940–1941: Ludwig Gillen

Grablegen in der Kirche
In der Nalbacher Kirche sind nachweislich nach deren barockem Neubau (1765–1767) unter Pastor Johann Wilhelm Jodokus Koettingen (Amtszeit 1747–1783) folgende Personen bestattet worden:
 Adam Schamper († 5. August 1748), Hobmeier des Stiftes St. Simeon, begraben im Chor der Kirche (1749)
 Johann Peter Gross († 2. Februar 1750), ein Verwandter mütterlicherseits von Pastor Koettingen, Bürger aus Köln (1750)
 Katharina Koettingen geb. Gross († 7. Februar 1752 im Alter von 78 Jahren), Mutter von Pastor Koettingen, geboren in Wissen an der Sieg, beigesetzt am Fuße des Hubertusaltars (1752)
 Anna Katharina Augustin (20. Dezember 1731 bis 3. April 1752), Tochter des Hobmeiers Peter Augustin, wegen ihrer "Sittsamkeit und vortrefflichen Tugenden vor dem Marienaltar bestattet" (1752)
 Anna Spurk (* vor 1688 bis 9. April 1760), Witwe des Hochgerichtsmeiers Nikolaus Bauer (1760)
 Peter Jost (16. April 1760), aus Diefflen, "ein wohlerzogener und äußerst tüchtiger Jüngling" (1760)
 Peter Augustin (get. 5. März 1705; † 28. Oktober 1761) aus Diefflen, Hobmeier des Stiftes St. Simeon, Vater von Anna Katharina Augustin (s. o.), (1761)
 Juliana Koettingen, geboren in Wissen an der Sieg († 7. Februar 1752), Schwester des Pastors, im Chor bei der Kanzel bestattet (1763)
 Nikolaus Müller (get. 11. Februar 1691; † 3. April 1764), bis 1764 Müller bei der Bettstadter Mühle, Kirchenschöffe, "ein friedfertiger, frommer und vorzüglicher Mann von 70 Jahren" (1764)

 Johann Jakob Schamper († 20. August 1764), Vikar in Nalbach, beigesetzt im Chor bei der alten Tür im Turm, (1764)
 Nikolaus Dehe († 20. Februar 1781), 1754 Müller in Dillingen, 1769 Müller in der Bettinger Mühle, ab ungefähr 1772 Bannmüller des Stiftes St. Simon, (1781)
 Magdalena Koettingen, geboren in Wissen an der Sieg, Schwester des Pastors Koettingen, verh. mit Johann Dörner (Bruder von Joseph Ignaz Dörner, Professor der medizinischen Fakultät in Trier), († 3. Februar 1782), (1782)
 Pastor Johann Wilhelm Jodokus Koettingen († 9. Februar 1783), Erbauer der barocken Nalbacher Kirche sowie der Körpricher Kapelle St. Michael, 46 Jahre Priester, begraben im Chor der Pfarrkirche (11. Februar 1783)

Friedhöfe

Im Mittelalter wurden alle Toten des Nalbacher Tales auf dem Nalbacher Kirchhof bestattet. Bestattungen bei der Körpricher Michaelskapelle gab es erstmals in den Jahren 1695 bis 1705, als Körprich, das von allen Nalbacher Talgemeinden am weitesten von der Nalbacher St. Peter und Paul entfernt lag, kirchlich eine größere Selbständigkeit gegenüber Nalbach anstrebte. Als im Jahr 1762 die gotische Nalbacher Kirche zugunsten eines barocken Neubaues abgerissen wurde und der Nalbacher Kirchhof deshalb nicht belegbar war, wurden für vier Wochen alle Toten des Nalbacher Tales auf dem Kirchhof der Körpricher Kapelle beerdigt. Anschließend benutzte man aber wieder den Nalbacher Kirchhof bis zum Jahr 1867, als in Körprich wieder der eigene Kapellenfriedhof benutzt wurde und man im Jahr 1868 in Nalbach den aktuellen Friedhof zwischen Fußbachstraße und Galgenberg anlegte. Dieser Friedhof war als Friedhof von Nalbach, Piesbach, Bettstadt, Bilsdorf und Diefflen konzipiert. Diese Funktion verlor er mit der Anlage von eigenen Friedhöfen in den einzelnen Dörfern des Nalbacher Tales im Zusammenhang mit der kirchlichen Abtrennung von der Nalbacher Mutterpfarrei. Der jahrhundertealte Kirchhof bei der Nalbacher Kirche wurde in der Folgezeit eingeebnet. In den Jahren 1953/1954 wurde die Friedhofskapelle auf dem Nalbacher Friedhof errichtet. Nach einem Beschluss des Nalbacher Gemeinderates vom 5. Februar 1957 wurde hier ein Ehrenmal für die Getöteten der beiden Weltkriege des 20. Jahrhunderts eingerichtet.

Archäologische Ausgrabungen
Im Gefolge von Ausschachtungsarbeiten zur Errichtung einer Bankfiliale der Kreissparkasse Saarlouis neben der Nalbacher Kirche auf dem Areal des mittelalterlichen Kirchhofes (Ecke  Hubertusstraße-Piesbacher  Straße) wurden im Herbst 2016 bei archäologischen Ausgrabungen des Landesamtes für Denkmalpflege des Saarlandes zahlreiche menschliche Skelette und die Fundamente eines ehemaligen Sakralbaues mit Turmanbau gefunden.

Das Neubauvorhaben im Zentrum von Nalbach erstreckte sich nicht nur im Bereich einer erst in jüngerer Zeit abgetragenen Vorgängerbebauung eines neobarocken Gasthofes, sondern nach Osten auch in den ehemaligen, mindestens bis ins Jahr 1868 genutzten Pfarrfriedhof und in einen schmalen Streifen dicht  nördlich  davon. Der Großteil der Gräber war zeitlich dem 18. bis 19. Jahrhundert zuzuordnen. Einzelne Bestattungen allerdings waren nach Grabsitten und Stratigrafie älter und gaben sich auch durch eine etwas andere Orientierung zu erkennen. Sie wurden großteils systematisch freigelegt und dokumentiert, konnten aber aufgrund des Fehlens von Grabbeigaben zunächst nicht genauer datiert werden.

Der schmale Geländestreifen im Norden entlang der Piesbacher Straße lieferte eine Fülle von Architekturbefunden, die allerdings wegen der Begrenztheit der archäologisch untersuchbaren Fläche vielfach unverständlich blieben. Teilweise konnten die Befunde auch nur im Profil erfasst werden. Stratigrafisch ließen sich mindestens vier mittelalterliche Phasen unterscheiden. Die dem Mittelalter zuzuordnenden Phasen waren durch jüngere Einbauten massiv gestört. Die ältesten Keramikfunde, darunter Scherben mit Rollrädchenverzierungen, reichten mindestens ins Hochmittelalter (ca. 1050 bis 1250) zurück. Sie stammen aus der ältesten aufgefundenen Kulturschicht der Grabung. Jünger war der Brandschutt eines Fachwerkhauses, das nur in einem kleinen Bereich dokumentiert werden konnte.

Noch jünger als der Fachwerkbau war ein größeres zweiphasiges Steinhaus, das teilweise erstaunliche Mauerstärken und mit einer Länge von mindestens 12,50 m eine in einem dörflichen Umfeld stattliche Größe aufwies. Die Südwand des Steinhauses war von einer Schicht überlagert, die vermutlich Keramik des 15. Jahrhunderts enthielt. Der Stampflehmfußbodens des Steinhauses war dem 18. Jahrhundert zuzuordnen. In diesen Fußboden war eine Grube eingetieft, die nach Maßen und Trapezform die Archäologen an eine Körperbestattung denken ließ. Allerdings konnte in der Grube nichts gefunden werden. Südlich außerhalb des großen Steingebäudes fanden die Archäologen parallel zur Längswand mehrere Gräber. Ebenso entdeckte man unter einer Mauer des großen Steinhauses einzelne Gräber gleicher Ausrichtung. Demnach muss das Gebäude in einem bereits bestehenden Friedhof errichtet worden sein, der danach südlich des Gebäudes möglicherweise weiter benutzt wurde.

Vieles deutet also darauf hin, dass das große Steingebäude eine Kirche gewesen sein könnte. Vielleicht handelt es sich um den im Jahr 1761 abgebrochenen Vorgängerbau der heutigen, in den Jahren 1765 bis 1767 errichteten Pfarrkirche. Die Vermutung bleibt unsicher, denn bisher ging man, auch aufgrund der Archivalien, davon aus, dass der gotische Vorgängerbau der Nalbacher Pfarrkirche am Ort der jetzigen Kirche gelegen sei. Der annähernd quadratische Raum des Steinbaues könnte der Überrest eines Glockenturmes gewesen sein. Da die Pfarrei Nalbach mindestens ins Hochmittelalter zurückreicht, muss es auch eine vorgotische Pfarrkirche gegeben haben, die urkundlich bereits im Jahr 1154 erwähnt wurde. Der Steinbau, zumindest seine ältere Form, könnte im Laufe des Hochmittelalters im Stil der Romanik errichtet worden sein, während seine jüngeren Phase der spätmittelalterlichen Gotik zuzuordnen wäre. Vielleicht handelt es sich um die Reste der 1761 abgebrochenen mittelalterlichen Pfarrkirche oder einer Friedhofskapelle.

Literatur
 Bernhard H. Bonkhoff: Historische Orgeln im Saarland, Regensburg 2015, S. 30, 92–93.
 Hans-Berthold Busse: Wilhelm Hector (1855–1918), in: Saarländische Lebensbilder, Bd. 4, Saarbrücken 1989, S. 138.
 Hans-Berthold Busse: Nalbach, Pfarrkirche St. Peter und Paul, in: Archiv für mittelrheinische Kirchengeschichte, Denkmalpflege im Bistum Trier, 42. Jahrgang, 1990, S. 458f.
 Georg Colesie: Geschichte des Nalbacher Tales, Eine saarländische Heimatgeschichte, 2. Auflage, Nalbach 1990.
 Das katholische Saarland, Heimat und Kirche, Hrsg.: L. Sudbrack und A. Jakob, Band II/III, Saarbrücken 1954, S. 4f.
 Georg Dehio: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler – Rheinland-Pfalz/Saarland, bearbeitet von Hans Caspary u. a., 2. Auflage, München/Berlin 1984, S. 709.
 Die Kunstdenkmäler der Kreise Ottweiler und Saarlouis, bearbeitet von Walter Zimmermann, 2. Auflage, Saarbrücken 1976, S. 237–240.
 Katholische Kirchengemeinde St. Josef Diefflen (Hrsg.): 100 Jahre Pfarrkirche St. Josef Diefflen 1900–2000, Dillingen 2000.
 Philipp de Lorenzi: Beiträge zur Geschichte sämtlicher Pfarreien der Diözese Trier, Trier 1887, S. 335f.
 Dieter Lorig: Artikel: "Sanctus, Sanctus", Die katholische Pfarrkirche St. Peter und Paul in Nalbach, in: Saarbrücker Zeitung, SZ-Extra Momente, 16./17. April 2016, Nr. 89, Seite E 1, West.
 Kristine Marschall: Sakralbauwerke des Klassizismus und des Historismus im Saarland, (Veröffentlichungen des Instituts für Landeskunde im Saarland, Bd. 40), Saarbrücken 2002, S. 282 und S. 517.
 Gerhard Riehm: 250 Jahre Pfarrkirche St. Peter und Paul Nalbach, 1767–2017, hrsg. von der Katholischen Pfarrgemeinde St. Peter und Paul Nalbach, Nalbach 2017.
 Saarforschungsgemeinschaft (Hrsg.): Die Kunstdenkmäler der Kreise Ottweiler und Saarlouis, bearbeitet von Walter Zimmermann, 2., unveränderte Auflage, Saarbrücken 1976, S. 237–240.
 Johann Spurk: Pfarrchronik St. Josef Diefflen 1900–1975, Saarlouis 1975.
 Willi Weyres und Albrecht Mann: Handbuch zur rheinischen Baukunst des 19. Jahrhunderts (1800–1880), Köln 1968, S. 196.

Weblinks

 Pfarreiengemeinschaft Nalbach
 Plenum der Pfarrkirche St. Peter und Paul Nalbach (Video mit Ton)

Einzelnachweise

Kirchengebäude im Landkreis Saarlouis
Pfarrkirche des Bistums Trier
Peter-und-Paul-Kirche
Peter und Paul
Disposition einer Orgel

St. Peter und Paul (Nalbach)


Yüksek çözünürlüklü televizyon ya da yüksek tanımlamalı televizyon (İngilizce:High-definition television, kısaca HDTV) geleneksel TV yayın standartlarından (PAL, SECAM, NTSC) daha yüksek çözünürlük sağlayan bir yayın standardıdır.

Tarihçe
1983 yılında, ITU (International Telecommunication Union) altındaki radyokomünikasyon sektörü (ITU)bünyesinde tek bir uluslararası yayın standardı geliştirmek üzere bir çalışma grubu (IWP11/6) kurmuştur. Standart hiçbir zaman sonuçlandırılamamış olmakla beraber ITU-R BT.709-2 ("Rec. 709") numaralı ITU-R tavsiyesi 16:9 resim oranı ile beraber 1080i (1,080 satır-geçişli) ve 1080p (1,080 satır-kademeli) formatlarını tanımlamıştır.

Ancak standardın tanımlanması hemen uygulanmasını getirmemiştir. İlk ticari HDTV denemeleri standart-çözünürlüklü yayınların 4 katı bant-genişliği gerektiriyordu. Bu sebeple Bant-genişliğini SDTV (Standard Definition TV)nin 2 katına düşüren gayretler bile onun uydu dışında bir ortamda kullanılmasını sağlayamadı. Ek olarak HDTV yayınların üretilmesi ve kayıt edilmesi de ilk zamanlar teknik açıdan bir meydan okumaydı. 2000'li yıllarda sıkıştırma algoritmaları için ihtiyaç duyulan işlemci güçlerinin ve depolama kabiliyetlerinin artmasıyla beraber HDTV ticari olarak uygulanabilir ve kâr getiren bir hal almıştır.

Mevcut HDTV yayınları DVB (Europe) ve ATSC (US) standartlarını kullanırken Dolby Digital(AC-3) formatında 5.1 kanal ses sistemi desteğini içermektedir.

HDTV sinyalleri
Büyük ekranlı TV'lerin ve yüksek çözünürlüklü projektörlerin çoğalmasıyla beraber geleneksel SDTV(Standard Definition TV) yetersiz kalmaya başlamıştır. "HD Ready" bir televizyon SDTV kanalları daha iyi gösteremez bu sebeple mükemmel görüntü elde etmek için HD sinyal veren kaynaklar gerekir. Bu kaynakların bir kısmı şu şekildedir;
 Havadan gelen karasal sinyaller. Bunlar evlerimizdeki uygun antenler ile alınabilmektedir. Türkiye'de karasal dijital yayınlar başladığında HD yayınlar da mümkün olabildi. Bu yayınları izleyebilmek için TV içine entegre edilmiş veya harici alıcılar gerekmektedir. Yeni çıkan TV'lerde DVB-T alıcıları artık standart olarak bulunuyor.
 Uydu yayınları. Bugün neredeyse analog yayın kalmamış durumda. Ancak çoğu kanal hâlâ SD formatındadır.
 Kablo TV üzerinden gelen sinyaller. Dijital yayınlarla birlikte HD yayınlar da mümkündür. Bu yayınların izlenebilmesi için harici veya dahili alıcılar gerekir.
 Blu-Ray oynatıcılar, HD formatındaki film, dizi, klip gibi görüntüleri oynatabilmektedir. TV'ye HDMI veya komponent üzerinden bağlanmaktadır.
 Bilgisayarların yeni grafik çipleri  ekran kartlarında HDMI çıkışını mümkün kılmaktadır. Bilgisayarın DVI çıkışından da bir adaptör yardımıyla televizyonun HDMI girişine bağlantı yapılabilmektedir.

Format
HDTV yayınları 3 parametre ile tanımlanır:

 Dikey çözünürlüğü tarif eden satır sayısı,
 Tarama sistemi: kademeli - sürekli (p) veya geçmeli - taraklı (i). Sürekli taramada görüntü karesi tek seferde ekrana yansıtılmaktadır. Taraklı taramada ise önce görüntünün tek numaralı satırları ekrana yansıtılmakta, arkasından çift numaralı satırları yansıtılmaktadır. Böylece bir poz 2 turda oluşturulmaktadır. Klasik TV yayınları taraklıdır.
 Saniyedeki kare ve alan sayısı (FPS).

720p60 formatı 1280×720 pikseldir ve saniyede 60 kare (60Hz) kaydeder. 1080i50 formatı 1920 × 1080 pikseldir (2 MP) saniyede 50 alan kaydeder. Bazen akan alanlar (kareler) yarım-kare olarak adlandırılır, çünkü bir çerçevenin iki alanı belirli sürelerle kaydırılır. Akış (alan) pulldown ve bölünmüş alan özel tekniklerdir ve tüm kareleri iletmeye müsaade ederler.

Ürünün ticari anlamı her bir akış oranı veya alan oranı düşürülür. örnek olarak; Bir "1080i televizyon seti" etiketi sadece resim çözünürlüğünü gösterir. Sık sık, bu oran 1080p24, 1080p25, 1080p30 ve  1080p50 ve 1080p60 gibi 1080p sınıfına girenlerin haricindekiler için 50 veya 60tır. Akış oranı çözünürlükten başka anlama da gelebilir. Örneğin; 24p, saniyede 24 tarama işlemi ve 50i, saniyede 50 belirlenmiş alan içeren yani saniyede 25 belirlenmiş akış yapan anlamına gelir. Çoğu HDTV sistemler standart çözünürlük ve akış veya alan oranını destekler. En yaygın olanlar şöyledir.

Alanlar taraklı sistemlerde kullanılmaktadır. Bir kare iki alandan meydana gelir. Tek satırlar bir alanı, çift satırlar bir başka alanı meydana getirir. Türkiye'de de hâlen kullanılan eski PAL sistemlerde saniyede 25 kare geçer. Yani saniyede 50 alan taraması yapılır.

Standart Görüntü Çözünürlükleri

Standardı genellikle 480 veya daha fazla düşey çizgi çözünürlüğüne sahiptir.

Standart akış veya alan oranları
 23.976p (NTSC'nin kolay dönüşümüne izin verir)
 24p (sinematik film)
 25p (PAL, SECAM DTV aşamalı materyal)
 30p (29.97p akış miktarı) (NTSC DTV aşamalı materyal)
 50p (PAL, SECAM DTV aşamalı materyal)
 60p (59.94p akış miktarı) (NTSC DTV aşamalı materyal)
 50i (PAL & SECAM)
 60i (59.94i akış miktarı) (NTSC, PAL-M)

Yayın istasyon format faktörleri

HDTV'lerde doğrusal çözünürlük standart çözünürlüğün en az iki katı kadardır, bu sayede ekran detayı analog televizyonlardan ve normal DVD'lerden daha fazladır. HDTV yayını için teknik standartlar da 16:9 oranında  anarmorfik esnetme kullanmadan en boy oranlı görüntülerin etkin görüntü çözünürlüğü artar.

Bir yayın için en uygun format video grafik kaydının türüne ve resmin karakteristiklerine bağlıdır. alan ve akış oranı kaynak ve çözünürlükle eşdeğerdir. Çok yüksek çözünürlüklü kaynak kullanılabilen düzenlemeyi iletebilmesi için çözünürlüğün kaybolmaması şartıyla daha fazla bant genişliğine ihtiyaç duyar . Bütün HDTV bellek ve iletim sistemlerinden alınan resim sıkıştırılmamış kaynakla karşılaştırıldığında sıkıştırma kaybı bozulacaktır.

Ortalama türler
Sinema sunumu için yüksek çözünürlüklü olan fotoğraf filmleri saniyede 24 akışla çekilir. Kullanılabilen bant genişliği, detay miktarı ve resimdeki harekete bağlı olarak, video transferi için ideal format ya 720p24 veya 1080p24'dür. PAL sistemini kullanan ülkelerdeki televizyonlar saniyede 25 akışı gerçekleştirebilmek için film % 4,alanına (saniyede 30) sahiptir.
Betacam SP gibi video şeritindeki eski (önceki-HDTV) kayıtlar sık sık 480i60 veya 576i50 formunu kullandı. Bunlar daha yüksek çözünürlük formatı olan (720i ve 1080i)'ye dönüştürülebilirler.

Sinematik olmayan HDTV video kayıtları ya 720p veya 1080i formatında kaydedildi. Bu format televizyon yayını içindir. Genellikle, 720p hareketli yayınlarda daha kullanışlıdır. Geçmeli alanlar kullananlar ve bu nedenle hızlı görüntülerin olduğu çözünürlüğünü düşürebilen 1080i yerine kareleri aşamalı olarak tarar.

Teknik detaylar

HDTV sinyalleri ve renkölçümler Rec. 709 tarafından tanımlandılar. MPEG-2 dijital HDTV yayını için en kullanışlı sıkıştırma kodekidir.

Çağdaş sistemler

HD Ready ve HDTV farkı

HD-Ready (HD'ye hazır) TV sistemlerinde, bir televizyondan başka, HD yayınları işleyebilen harici bir cihaza ihtiyaç duyulur. Bu cihaz, HD yayınları alabilen bir kablolu TV makinası ya da HD oyunları oynatabilen bir oyun konsolu (XBOX 360 vs.) olabilir. HD Ready televizyonun kapasitesi, bağlanan makinanın kapasitesi ile sınırlıdır.

HDTV ve Kablo-hazır TV setleri ise, harici bir kutuya ihtiyaç duymadan HD yayınları gösterebilir. Kablo-Hazır TV setlerinde, CableCARD'i (Kablo kartı) sokmak için bir kart yuvası vardır..

Yüksek çözünürlüklü resim (ve video) kaynakları karasal yayın, doğrudan uydu yayını, dijital kablo, yüksek çözünürlüklü diskler (BD ve HD DVD), internet indirmeleri ve en son video oyun konsollarını içerir.

Tipik HDTV uydu sisteminin parçaları
1. HDTV Monitör
2. HD uydu alıcısı
3. Standart uydu çanağı
4. HDMI kablo, DVI-D ve audio (ses) kabloları veya audio ve video kabloları

Çözünürlük

Kaynakça

HD yayın yapan kanallar

Yüksek çözünürlüklü televizyon


Imagistica prin rezonanță magnetică (IRM), cunoscută și sub numele de tomografie prin rezonanță magnetică  (TRM) sau imagistică prin rezonanță magnetică nucleară (RMN), este o tehnică non-invazivă de imagistică medicală utilizată pentru a investiga anatomia și procesele fiziologice ale corpului uman, în ambele cazuri de sănătate sau boală. Scanerele IRM utilizează câmpuri magnetice puternice, unde radio și gradienți de câmp pentru a forma imagini ale corpului.

Nu implică raze X și utilizarea radiațiilor ionizante, ceea ce o deosebește de scanarea CT sau CAT. Imagistica prin rezonanță magnetică este o aplicație medicală de rezonanță magnetică nucleară (RMN). RMN poate fi, de asemenea, utilizat pentru imagistică în alte aplicații IRM, cum ar fi spectroscopia IRM.

În timp ce pericolele cauzate de razele X sunt acum controlate în cele mai multe contexte medicale, IRM poate fi văzută ca o alegere mai bună decât o scanare CT. IRM este utilizat pe scară largă în spitale și clinici pentru diagnosticul medical, stadializarea bolii și urmărirea fără a expune corpul la radiații. Cu toate acestea, IRM-ul poate furniza adesea informații de diagnostic diferite în comparație cu CT. Pot exista riscuri și disconfort asociate scanărilor IRM. În comparație cu scanările CT, examinările IRM durează de obicei mai mult și sunt mai puternice și, totodată, au nevoie ca subiectul să intre într-un tub îngust. În plus, persoanele cu unele implante medicale sau alte metale nedemontabile din interiorul corpului nu ar putea să fie supuse unei examinări IRM în siguranță.

Anumite nuclee atomice sunt capabile să absoarbă și să emită energie de frecvență radio atunci când sunt plasate într-un câmp magnetic extern. În RMN-ul clinic și de cercetare, atomii de hidrogen sunt cel mai adesea folosiți pentru a genera un semnal detectabil de frecvență radio care este recepționat de către antene în imediata apropiere a anatomiei examinate. Atomii de hidrogen sunt abundenți în mod natural în oameni și în alte organisme biologice, în special în apă și grăsimi. Din acest motiv, cele mai multe scanări RMN vizează, în esență, locația apei și a grăsimilor din organism. Impulsurile undelor radio excizează tranziția energiei nucleare de spin, iar gradientele câmpului magnetic localizează semnalul în spațiu. Prin modificarea parametrilor secvenței pulsului, se pot genera contraste diferite între țesuturi pe baza proprietăților de relaxare ale atomilor de hidrogen din acestea.

De la dezvoltarea sa în anii 1970 și 1980, RMN sa dovedit a fi o tehnică extrem de versatilă de imagistică. În timp ce IRM este cel mai vizibil utilizat în medicina de diagnostic și în cercetarea biomedicală, ea poate fi utilizată și pentru a forma imagini cu obiecte ne-vii. Scanările RMN sunt capabile să producă o varietate de date chimice și fizice, în plus față de imagini spațiale detaliate. Creșterea susținută a cererii de RMN în cadrul sistemelor de sănătate a condus la preocupări legate de eficacitatea costurilor și de diagnosticul excesiv.

Un câmp magnetic puternic (BO) pentru prima data aliniazǎ spinii fiecărui atom ai corpului uman (hidrogenul este utilizat în IRM-clinica) precesie într-o frecvență centrală care este dependentă de intensitatea câmpului magnetic. Pe măsură ce câmpul magnetic este îndreptat în jos de centrul mașinii de IRM, protonii hidrogenului se aliniaza fie către capul sau picioarele pacientului, cu aproximație 50% mergând către fiecare, anulându-se reciproc in mod eficient. Un număr foarte mic de protoni sunt de neegalat și nu sunt anulați, circa 1 la 2 la un milion. Apoi, un puls (B1) de frecvență radio (FR) care este specific pentru hidrogen, este aplicat de către mașina de IRM către partea corpului ce trebuie examinat. Acest puls face ca protonii neegalați să se rotească într-o direcție diferită la o frecvență specifică ([frecvența Larmor]). Totodată, o serie de magneți de gradient pedalează on și off, creind un gradient magnetic, care schimbǎ principalul câmp magnetic la un nivel specific, permițând imaginilor transversale să fie achiziționate.  Atunci când pulsul FR încetează, ionii de hidrogen se întorc la starea lor nativă și eliberează energia absorbită de la impulsuri. Această emisie cu putere redusă (în intervalul pW) este detectată de bobinele receptoare în IRM și sunt trimise la un calculator, unde o transformare Fourier inversată (TFI) convertește semnalul de la protoni în date matematice (k-spațiu) într-o poză care poate fi interpretată de către clinician. Tehnica este utilizată pe scară largă în spitale pentru diagnostice medicale, stadializarea bolii și urmărirea fără expunere a corpului la radiații ionizante.

Mecanism

Constructie si fizica

Pentru a efectua un studiu, persoana este poziționată într-un scaner RMN care formează un câmp magnetic puternic în jurul zonei care va fi înregistrată. În majoritatea aplicațiilor medicale, protonii (atomii de hidrogen) din țesuturile care conțin molecule de apă creează un semnal care este procesat pentru a forma o imagine a corpului. În primul rând, energia dintr-un câmp magnetic oscilant este temporar aplicată pacientului la frecvența de rezonanță corespunzătoare. Atomii de hidrogen excitați emite un semnal de frecvență radio, care este măsurat printr-o bobină de recepție. Semnalul radio poate fi făcut pentru a codifica informațiile de poziție prin modificarea câmpului magnetic principal utilizând bobine de gradient. Pe măsură ce aceste bobine sunt activate și deconectate rapid, ele produc zgomotul repetitiv caracteristic unei scanări IRM. Contrastul dintre diferitele țesuturi este determinat de viteza la care atomii excitați revin la starea de echilibru. Agenții de contrast exogeni pot fi dat persoanei pentru a face imaginea mai clară.

Componentele majore ale unui scaner IRM sunt magnetul principal care polarizează eșantionul, bobinele de ștanțare pentru corectarea schimbărilor în omogenitatea câmpului magnetic principal, sistemul de gradient care este utilizat pentru a localiza semnalul MR și sistemul RF, care excită proba și detectează semnalul RMN rezultat. Întregul sistem este controlat de unul sau mai multe computere.

RMN necesită un câmp magnetic care este atât puternic, cât și uniform. Forța de câmp a magnetului este măsurată în tesla - și în timp ce majoritatea sistemelor funcționează la 1,5 T, sistemele comerciale sunt disponibile între 0,2 și 7 T. Majoritatea magneților clinici sunt magneți superconductori, care necesită heliu lichid. Pozițiile inferioare ale câmpului pot fi atinse cu magneți permanenți, care sunt adesea utilizați în scanere IRM "deschise" pentru pacienții claustrofobi . Recent, RMN a fost demonstrată și în domenii ultra-joase, adică în gama microtesla-to-millitesla, unde o calitate suficientă a semnalului este posibilă prin prepolarizare (de ordinul a 10-100 mT) și prin măsurarea câmpurilor de precesie Larmor la aproximativ 100 microtesla cu dispozitive de interferență superconductoare superconductoare (SQUID).

T1 si T2
Fiecare țesut revine la starea sa de echilibru după excitație prin procesele de relaxare independente ale T1 (spin-lattice, adică magnetizarea în aceeași direcție cu câmpul magnetic static) și T2 (spin-spin, transversal la câmpul magnetic static). Pentru a crea o imagine ponderată T1, magnetizarea este permisă pentru a se recupera înainte de a măsura semnalul MR modificând timpul de repetare (TR). Această ponderare a imaginii este utilă pentru evaluarea cortexului cerebral, identificarea țesutului gras, caracterizarea leziunilor hepatice focale și, în general, pentru obținerea informațiilor morfologice, precum și pentru imagistica post-contrast. Pentru a crea o imagine ponderată T2, magnetizarea este permisă să se descompună înainte de a măsura semnalul MR modificând timpul de ecou (TE). Această ponderare a imaginii este utilă pentru detectarea edemelor și inflamațiilor, care dezvăluie leziuni ale materiei albe și evaluarea anatomiei zonale în prostată și uter.

Afișajul standard al imaginilor RMN reprezintă caracteristicile lichidului în imagini alb-negru, în care diferite țesuturi se dovedesc după cum urmează.

Diagnostic

Utilizare pentru diagnosticul unor organe sau sisteme

IRM are o gamă largă de aplicații în diagnosticul medical și se estimează că mai mult de 25.000 de scanere se utilizează în întreaga lume. RMN afectează diagnosticul și tratamentul în multe specialități, deși efectul asupra rezultatelor îmbunătățite ale sănătății este incert.

RMN este investigarea alegerii în stadializarea preoperatorie a cancerului rectal și a prostatei și are un rol în diagnosticarea, stadializarea și urmărirea altor tumori.

RMN-ul are o gama larga de aplicații în diagnosticul medical și peste 25,000 de scanere sunt estimate a fi în utilizare în întreaga lume. RMN-ul are un impact asupra diagnosticului si tratamentului în mai multe specialități, deși efectul asupra rezultatelor de sănătate îmbunatatite este incert. Din moment ce RMN-ul nu utilizează radiații ionizante, utilizarea sa este, în general, favorizată în defavoarea CT-ului, chiar dacă ambele modalități ar putea aduce aceeași informație. (În anumite cazuri, RMN-ul nu este preferat deoarece poate fi mai scump, s-ar pierde mai mult timp, și s-ar produce exacerbarea claustrofobica).

RMN-ul este, în general, o tehnica sigură, dar numărul de incidente care provoacă daune pacientului a crescut. Contraindicațiile RMN-ului includ majoritatea  implanturilor cohleare și stimulatoare cardiace, schije și corpuri metalice străine în ochi. Siguranța RMN-ului în timpul primului trimestru de sarcină este incert, dar ar putea fi de preferat în locul altor opțiuni. Creșterea crescută a cererii pentru RMN-uri în cadrul industriei de asistență medicală a dus la preocupări legate de eficiența costurilor și supradiagnosticare.

Neuroimagistica

RMN-ul este instrumentul de investigare ales pentru cancere neurologice, deoarece are o rezoluție mai bună decât CT-ul și oferă o vizualizare mai bună a fosei posterioare. Contrastul dintre substanta gri/cenușie și substanta alba face ca RMN-ul sa fie cea mai bună alegere pentru multe condiții ale sistemului nervos central, cum ar fi bolile demielinizante, demența, boli cerebrovasculare, boli infecțioase și epilepsie.  Deoarece multe imagini sunt luate la intervale de milisecunde între ele, se arată cum creierul răspunde la diferiți stimuli; cercetătorii pot studia apoi ambele anomalii ale creierului (funcționale și structurale) din tulburările psihologice . RMN-ul este, de asemenea, utilizat în chirurgia RMN-ghidata stereotactic și chirurgia radio pentru tratamentul tumorilor intracraniene, marformații arterio-venoase și alte condiții chirurgicale tratabile utilizând un dispozitiv cunoscut ca N-localizer .

Cardiovascular

RMN-ul cardiac este complementar altor tehnici imagistice, cum ar fi ecocardiografia, CT-ul cardiac și medicina nucleară. Aplicațiile sale includ evaluarea ischemiei miocardice și viabilitatea, cardiomiopatii, miocardite, supraîncarcarea/supradozarea cu fier, boli vasculare și boli cardiace congenitale.

Musculo-scheletice
Aplicațiile din sistemul musculo-scheletic includ imagistica măduvei spinării, evaluarea bolilor articulare și tumori ale țesuturilor moi.

RMN la nivelul ficatului și la nivelul gastro-intestinal

RMN-ul hepatobiliar este folosit pentru a detecta și caracteriza leziuni ale canalelor hepatice, pancreatice și biliare. Tulburările focale sau difuze pot fi evaluate utilizând difuzia-ponderata, imagistica fazelor-opuse și secventele dinamice cu contrast înbunătățit. Agenții de contrast extracelulari sunt utilizați pe scară largă în RMN-ul ficatului și agenții hepatobiliari de contrast mai noi de asemenea dau posibilitatea de a efectua imagistica biliară functională. Imagisitica anatomică a canalelor hepatobiliare este realizată utilizând o secvență T2-concentrată semnificativ în rezonanța magnetică colangiopancreatografică (MRCP). Imagistica funcțională a pancreasului este realizată urmărind administrarea secretinei. Enterografia-RMN oferă o evaluare non-invazivă a bolilor inflamatorii intestinale și a tumorilor intestinului subțire. Colonografia-RMN poate juca un rol în detectarea de polipi mari la pacienții cu risc crescut de cancer colorectal.

RMN funcțional
RMN funcțional (fRMN) este folosit pentru a înțelege cum diferite părți ale creierului răspund la stimuli exteriori sau la activități pasive într-o stare de repaus. Nivelul dependent de oxigenare a sângelui (BOLD) - RMN măsoară răspunsul hemodinamic la activitatea neuronală tranzitorie care rezultă dintr-o schimbare a raportului dintre oxihemoglobină și deoxihemoglobină. Metodele statistice sunt utilizate pentru a construi o hartă parametrică 3D a creierului indicând regiunile cortexului care demonstrează o schimbare semnificativă a activității, ca răspuns la sarcină. fRMN are aplicații în domeniul cercetării comportamentului uman și in cel cognitiv, precum și în planificarea neurochirurgiei din zone elocvente ale creierului.

Angiografie
Rezonantele magnetice (MRA) generează imagini ale arterelor pentru a le evalua pentru stenoză (îngustare anormală) sau anevrisme (dilatări ale peretelui vascular, expuse riscului ruperii). MRA este adesea folosit pentru a evalua arterele gâtului și creierului, aorta toracică și abdominală, arterele renale și picioarele (numită "run-off"). O varietate de tehnici pot fi utilizate pentru generarea imaginilor, cum ar fi administrarea unui agent de contrast paramagnetic (gadoliniu) sau folosind o tehnică cunoscută sub denumirea de "îmbunătățire în legătură cu fluxul" (de exemplu, secvențe 2D și 3D de timp de zbor) cea mai mare parte a semnalului de pe o imagine se datorează sângelui care sa mutat recent în acel avion (vezi, de asemenea, RMN FLASH). Tehnicile care implică acumularea de faze (cunoscute sub numele de angiografie cu contrast de fază) pot fi, de asemenea, folosite pentru a genera hărți ale vitezei de curgere cu ușurință și cu precizie. Rezonanța cu rezonanță magnetică (MRV) este o procedură similară utilizată pentru a imagina vene. În această metodă, țesutul este acum excitat inferior, în timp ce semnalul este adunat în planul imediat superior celui de excitație - imaginând astfel sângele venos care sa mutat recent de pe planul excitat.

Agenti de contrast
RMN pentru imagistica structurilor anatomice sau a fluxului sanguin nu necesită agenți de contrast deoarece diferitele proprietăți ale țesuturilor sau sângelui asigură contraste naturale. Cu toate acestea, pentru tipurile mai specifice de imagistică, agenții de contrast exogeni pot fi administrați intravenos, oral sau intraarticular.  Cele mai frecvent utilizate agenți de contrast intravenos se bazează pe chelați ai gadoliniumului  În general, acești agenți s-au dovedit mai siguri decât agenții de contrast iodați utilizați în radiografia cu raze X sau CT. Reacțiile anafilactoide sunt rare, aparând în aproximativ. 0,03-0,1%.  Un interes deosebit îl reprezintă incidența mai mică a nefrotoxicității, comparativ cu medicamentele iodate, atunci când este administrată în doze uzuale - acest lucru a făcut ca RMN-ul să mărească contrastul cu o opțiune pentru pacienții cu insuficiență renală, care altfel nu ar putea suferi CT cu contrast crescut.

Deși agenții gadolinici s-au dovedit utili la pacienții cu insuficiență renală, la pacienții cu insuficiență renală severă care necesită dializă există riscul unei boli rare, dar grave, fibrozei sistemice nefrogenice, care poate fi legată de utilizarea anumitor agenți care conțin gadoliniu. Cel mai frecvent legat este gadodiamida, dar și alți agenți au fost legați. Deși nu a fost stabilită definitiv o legătură de cauzalitate, orientările actuale din Statele Unite sunt că pacienții dializați ar trebui să primească numai agenți gadolinici acolo unde este esențial și că dializa trebuie efectuată cât mai curând posibil după scanare pentru a îndepărta prompt agentul din organism. În Europa, unde sunt disponibili mai mulți agenți care conțin gadoliniu, a fost eliberată o clasificare a agenților în funcție de riscurile potențiale. Recent, un nou agent de contrast numit gadoxetate, denumirea comercială Eovist (SUA) sau Primovist (UE), a fost aprobat pentru utilizare de diagnostic: acesta are avantajul teoretic al unei căi duale de excreție.

Secvente
O secvență RMN este o setare specială a impulsurilor și gradientilor de radiofrecvență, rezultând într-un aspect particular al imaginii.  De asemenea, ponderarea T1 și T2 poate fi descrisă ca secvențe RMN.

Acest tabel nu include secvențe neobișnuite și experimentale.

Alte configuratii specializate

Spectroscopia cu rezonanță magnetică
Spectroscopia cu rezonanță magnetică (MRS) este utilizată pentru a măsura nivelurile diferitelor metaboliți în țesuturile corpului. Semnalul MR produce un spectru de rezonanțe care corespunde aranjamentelor moleculare diferite ale izotopului fiind "excitat". Această semnătură este utilizată pentru a diagnostica anumite tulburări metabolice, în special cele care afectează creierul  și pentru a furniza informații despre metabolismul tumoral.

Imagistica spectroscopică prin rezonanță magnetică (MRSI) combină atât metode spectroscopice, cât și metode imagistice pentru a produce spectre localizate spațial din interiorul eșantionului sau pacientului. Rezoluția spațială este mult mai mică (limitată de SNR disponibilă), dar spectrele din fiecare voxel conțin informații despre mulți metaboliți. Deoarece semnalul disponibil este folosit pentru a codifica informații spațiale și spectrale, MRSI necesită un SNR înalt, realizabil doar la intensități mai mari ale câmpului (3 T și peste).

RMN în timp real
RMN în timp real se referă la monitorizarea continuă ("filmare") a obiectelor în mișcare în timp real. Deși multe strategii diferite au fost dezvoltate de la începutul anilor 2000, o evoluție recentă a raportat o tehnică în timp real a RMN bazată pe FLASH radial și reconstrucție iterativă, care oferă o rezoluție temporală de 20 până la 30 de milisecunde pentru imagini cu o rezoluție în plan de 1,5 2,0 mm. Noua metodă promite să adauge informații importante despre afecțiunile articulațiilor și inimii. În multe cazuri, examinările RMN pot deveni mai ușoare și mai confortabile pentru pacienți.

MRI interventional
Lipsa de efecte dăunătoare asupra pacientului și a operatorului fac RMN bine adaptate pentru radiologia intervențională, în cazul în care imaginile produse de un scanner IRM ghidează proceduri minim invazive. Astfel de proceduri trebuie să se facă fără instrumentele feromagnetice.

Un subgrup specializat de creștere a RMN-ului intervențional este IRM intraoperator, în care medicii folosesc un RMN în chirurgie. Unele sisteme MRI specializate permit imagistica concomitentă cu procedura chirurgicală. Mai tipic, totuși, este că procedura chirurgicală este întreruptă temporar, astfel încât RMN poate verifica succesul procedurii sau poate ghida operația chirurgicală ulterioară.

Rezonanța magnetică ghidată cu ultrasunete
În terapia cu MRgFUS, fasciculele cu ultrasunete sunt focalizate pe un ghid țesut și controlat utilizând imagistica termică MR și datorită depunerii semnificative a energiei la foc, temperatura în țesut crește până la 65 ° C (150 ° F), distrugând complet aceasta. Această tehnologie poate realiza o ablație precisă a țesutului bolnav. Imagistica MR oferă o vedere tridimensională a țesutului țintă, permițând o focalizare precisă a energiei cu ultrasunete. Imagistica MR oferă imagini termice cantitative, în timp real, ale zonei tratate. Acest lucru permite medicului să se asigure că temperatura generată în timpul fiecărui ciclu de energie cu ultrasunete este suficientă pentru a provoca ablația termică în țesutul dorit și, dacă nu, pentru a adapta parametrii pentru a asigura un tratament eficient.

Imagistica multinucleară
Hidrogenul este cel mai frecvent imaginat nucleu în RMN, deoarece este prezent în țesuturile biologice în mare abundență și datorită raportului ridicat giromagnetic, care dă un semnal puternic. Cu toate acestea, orice nucleu cu spin net nuclear ar putea fi imaginat cu RMN. Astfel de nuclee includ heliu-3, litiu-7, carbon-13, fluor-19, oxigen-17, sodiu-23, fosfor-31 și xenon-129. 23Na și 31P sunt în mod natural abundente în organism, astfel încât pot fi imaginate direct. Izotopii gazoși cum ar fi 3He sau 129Xe trebuie hiperpolarizați și apoi inhalați, deoarece densitatea lor nucleară este prea mică pentru a obține un semnal util în condiții normale. 17O și 19F pot fi administrate în cantități suficiente în formă lichidă (de ex. 17O-apă) că hiperpolarizarea nu este o necesitate. Utilizarea heliului sau a xenonului are avantajul unui zgomot de fond redus și, prin urmare, deoarece aceste elemente nu sunt prezente în mod normal în țesuturile biologice.

Mai mult decât atât, nucleul oricărui atom care are o rotație nucleară netă și care este legat la un atom de hidrogen ar putea fi imaginat prin RMN de transfer de magnetizare heteronucleară care ar imagina nucleul hidrogen cu raport ridicat de giromagnetică în locul nucleului cu raport scăzut giromagnetic care este legat de atomul de hidrogen. În principiu, RMN-ul de transfer de magnezie hetereo-nucleară ar putea fi utilizat pentru a detecta prezența sau absența legăturilor chimice specifice.

Imagistica multi-nucleară este în prezent o tehnică de cercetare în prezent. Cu toate acestea, aplicațiile potențiale includ imagistică funcțională și imagistică a organelor văzute prost pe IRM 1H (de exemplu, plămâni și oase) sau ca agenți alternativi de contrast. Inhalația hipopolarizată 3He poate fi utilizată pentru a imagina distribuția spațiilor de aer în plămâni. Soluțiile injectabile conținând 13C sau bulele stabilizate de 129Xe hiperpolarizate au fost studiate ca agenți de contrast pentru angiografie și perfuzie. 31P poate furniza informații despre densitatea și structura osoasă, precum și despre imagistica funcțională a creierului. Imagistica multilinucleară deține potențialul de a schimba distribuția de litiu în creierul uman, găsind acest element ca un medicament important pentru cei cu afecțiuni cum ar fi tulburarea bipolară.

Imagistica moleculară prin RMN
IRM are avantajul de a avea o rezoluție spațială foarte mare și este foarte apt la imagistica morfologică și imagistică funcțională. IRM are însă mai multe dezavantaje. În primul rând, RMN are o sensibilitate de aproximativ 10-3 mol / l la 10-5 mol / l, care, în comparație cu alte tipuri de imagini, poate fi foarte limitator. Această problemă rezultă din faptul că diferența de populație dintre stările de spin nucleare este foarte mică la temperatura camerei. De exemplu, la 1,5 teslas, o intensitate tipică a câmpului pentru RMN clinic, diferența dintre stările de energie ridicată și cea redusă este de aproximativ 9 molecule la 2 milioane. Îmbunătățirile pentru creșterea sensibilității la MR includ creșterea intensității câmpului magnetic și hiperpolarizarea prin pompare optică sau polarizare nucleară dinamică. Există, de asemenea, o varietate de scheme de amplificare a semnalului bazate pe schimbul chimic care măresc sensibilitatea.

Pentru a realiza imagistica moleculară a biomarkerilor de boală utilizând RMN, sunt necesare agenți de contrast orientați RMN cu specificitate ridicată și relaxivitate ridicată (sensibilitate). Până în prezent, multe studii au fost dedicate dezvoltării de agenți de contrast orientați-RMN pentru a realiza imagistica moleculară prin IRM. În mod obișnuit, au fost aplicate peptide, anticorpi sau liganzi mici și domenii de proteină mică, cum ar fi agenți HER-2, pentru a realiza țintirea. Pentru a spori sensibilitatea agenților de contrast, aceste fragmente de țintire sunt, de obicei, legate de agenți de contrast MRI cu încărcături utile sau agenți de contrast MRI cu relaxivități ridicate. O nouă clasă de agenți de contrast MR (MR) care au fost vizate de gene a fost introdusă pentru a arăta acțiunea genetică a proteinelor mARN unice și a factorilor de transcripție genetică Acest CA nou poate urmări celulele cu ARNm unic, microRNA și virus; răspunsul țesutului la inflamația creierului viu. Rapoartele MR schimbă expresia genică cu corelație pozitivă cu analiza TaqMan, microscopia optică și electronică.

Economie

În Marea Britanie, prețul unui scanner clinic de 1,5-tesla IRM este de aproximativ 920.000 de lire sterline / 1,4 milioane de dolari, costul de întreținere de-a lungul vieții fiind similar cu cel al costului de achiziție [74]. În Olanda, scanerul mediu IRM costă aproximativ 1 milion de euro, [75] cu un RMN 7-T fiind utilizat de UMC Utrecht în decembrie 2007, costând 7 milioane de euro. [76] Construirea de apartamente MRI ar putea costa până la 500.000 USD / 370.000 € sau mai mult, în funcție de domeniul de aplicare al proiectului. Sistemele RMN pre-polarizate (PMRI) care utilizează electromagneți rezistenți au arătat promisiunea ca o alternativă ieftină și au avantaje specifice pentru imagistica articulară în apropierea implanturilor metalice, cu toate acestea ele sunt probabil nepotrivite pentru aplicații de rutină întregi sau neuroimagistice.

Scanerele IRM au devenit surse importante de venit pentru furnizorii de asistență medicală din SUA. Acest lucru se datorează ratelor favorabile de rambursare de la asigurători și de la programele guvernamentale federale. Rambursarea rambursării este furnizată în două componente, o taxă pentru echipamente pentru performanța și funcționarea efectivă a scanării RMN și o taxă profesională pentru revizuirea de către radiolog a imaginilor și / sau datelor. În nord-estul SUA, o taxă pentru echipament ar putea fi de 3.500 de dolari / 2.600 de euro, iar o taxă profesionistă ar putea fi de 350 $ / 260 €, [79] deși taxele efective primite de proprietarul echipamentului și medicul de interpret sunt adesea mult mai mici și depind de ratele negociate cu companiile de asigurari sau determinate de programul de taxe Medicare. De exemplu, un grup de chirurgi ortopedici din Illinois a facturat o taxă de 1,116 USD / 825 USD pentru un RMN pentru genunchi în 2007, însă rambursarea în Medicare în 2007 a fost de numai 470,91 / 350 EUR. [80] Multe companii de asigurări solicită aprobarea în avans a unei proceduri RMN ca o condiție pentru acoperire.

În SUA, Legea privind reducerea deficitului din 2005 a redus în mod semnificativ ratele de rambursare plătite de programele federale de asigurare pentru componenta de echipament a mai multor scanări, schimbând peisajul economic. Mulți asigurători privați au urmat exemplul. [Citare necesară]

În SUA, un RMN al creierului, cu și fără contrast, facturat la Medicare Part B, implică, în medie, o plată tehnică de 403 USD / 300 EUR și o plată separată a radiologului de 93 USD / 70 EUR. [81] În Franța, costul unui examen RMN este de aproximativ 150 EUR / 205 USD. Aceasta acoperă trei scanări de bază, inclusiv unul cu un agent de contrast intravenos, precum și o consultare cu tehnicianul și un raport scris către medicul pacientului. [82] În Japonia, costul unei examinări RMN (excluzând costul materialului de contrast și al filmelor) variază de la 155 USD / 115 EUR la 180 USD / 133 EUR, cu o taxă suplimentară pentru radiolog profesionist de 17 USD / 12,50 EUR. În India, costul unui examen RMN, inclusiv taxa pentru opinia radiologului, se situează în jurul valorii de Rs 3000-4000 (37-49 EUR / 50-60 USD), excluzând costul materialului de contrast. În Marea Britanie, prețul de vânzare cu amănuntul pentru o scanare RMN variază în mod privat între 350 și 700 de lire sterline (405-810 euro). [84]

Siguranță
RMN este, în general, o tehnică sigură, deși pot apărea vătămări ca urmare a unor proceduri de siguranță nereușite sau a unei erori umane. Contraindicațiile la IRM includ majoritatea implanturilor cohleare și stimulatoare cardiace, șrapnel și corpuri străine metalice în ochi. Siguranța RMN în timpul primului trimestru de sarcină este incertă, dar poate fi preferabilă altor opțiuni. Deoarece RMN nu utilizează nici o radiație ionizantă, utilizarea sa este în general favorizată, mai degrabă în comparație cu CT, atunci când oricare dintre modalități ar putea genera aceleași informații. În anumite cazuri, RMN nu este preferată, deoarece poate fi mai costisitoare, consumatoare de timp și excesiv de claustrofobie.

IRM utilizează magneți puternici și, prin urmare, poate face ca materialele magnetice să se deplaseze la viteze mari care prezintă riscuri. Au avut loc decese.

Societățile medicale stabilesc proceduri pentru medicii care ar trebui să utilizeze IRM pe pacienți și nu recomandă utilizarea excesivă. RMN poate detecta probleme de sănătate sau poate confirma un diagnostic, însă societățile medicale recomandă adesea ca RMN să nu fie prima procedură pentru crearea unui plan de diagnosticare sau gestionare a plângerii unui pacient. Un caz comun este utilizarea IRM pentru a căuta o cauză a durerii la nivelul spatelui; Colegiul American de Medici, de exemplu, recomandă împotriva acestei proceduri ca fiind puțin probabil să ducă la un rezultat pozitiv pentru pacient.

Artefacte

Artefactul RMN este un artefact vizual, adică o anomalie în timpul reprezentării vizuale. Multe artefacte diferite pot apărea în timpul imaginii prin rezonanță magnetică (RMN), unele afectând calitatea diagnosticului, în timp ce altele pot fi confundate cu patologia. Artefactele pot fi clasificate ca fiind legate de pacient, dependente de prelucrarea semnalului și legate de hardware (mașină). Artefactele rămân problematice în imagistica prin rezonanță magnetică (IRM). Unele afectează calitatea examinării, în timp ce altele pot fi confundate cu patologia.

Utilizare non-medicala
RMN este utilizat industrial în principal pentru analiza de rutină a substanțelor chimice. Tehnica de rezonanță magnetică nucleară este, de asemenea, utilizată, de exemplu, pentru a măsura raportul dintre apă și grăsime din alimente, monitorizarea fluxului de fluide corozive în țevi sau pentru a studia structurile moleculare, cum ar fi catalizatorii.

Fiind neinvazivă și nedăunătoare, IRM poate fi utilizată pentru a studia anatomia plantelor, procesele de transport al apei și echilibrul hidric al acestora. De asemenea, se aplică în radiologia veterinară în scopuri de diagnosticare. În afara acesteia, utilizarea sa în zoologie este limitată din cauza costului ridicat; dar poate fi folosită la multe specii.

În paleontologie este folosit pentru a examina structura fosilelor.

Imagistica medico-legală oferă o documentație grafică a unei autopsii, ceea ce nu oferă autopsia manuală. Scanarea CT oferă o imagistică rapidă a întregului corp a alterărilor scheletice și parenchimatoase, în timp ce imagistica RMN oferă o reprezentare mai bună a patologiei țesuturilor moi. Dar IRM este mai scumpă și necesită mai mult timp pentru a fi utilizată. În plus, calitatea imagisticii RM se deteriorează sub 10 °C.

Istoric
La sfarsitul anilor '70, fizicienii Peter Mansfield si Paul Lauterbur au dezvoltat tehnici legate de IRM, cum ar fi tehnica echo-planar imagistica (EPI).  Mansfield și Lauterbur au primit Premiul Nobel pentru Fiziologie sau Medicină din 2003 pentru "descoperirile privind imagistica prin rezonanță magnetică".

Referințe

Vezi și

 RMN

Invenții americane
Introduceri în 1973
Echipament medicalCriogenie

Imagistică prin rezonanță magnetică


Sriwijaya Air ist eine indonesische Fluggesellschaft mit Sitz in Jakarta und Basis auf dem Flughafen Soekarno-Hatta.

Geschichte
Die Gesellschaft wurde 2003 gegründet, ihr Name ist eine Anlehnung an das alte Srivijaya-Reich. Mit NAM Air besitzt Sriwijaya Air eine Zubringergesellschaft.

Am 9. November 2018 verkündete Garuda Indonesia die Übernahme von Sriwijaya Air durch die Tochtergesellschaft Citilink.

Im Herbst 2019 wurde bekannt, dass Sriwijaya Air bei einer Tochterfirma von Garuda Indonesia, der Wartungsfirma PT Garuda Maintenance Facility Aeroasia, Schulden in Höhe von 57,44 Millionen US-Dollar hatte. Es wurde beabsichtigt, diese Schulden in Form von Aktien zu begleichen. Es bestanden auch Schulden gegenüber anderen Unternehmen. Im November 2019 wurde die Zusammenarbeit von Seiten PT Garuda Maintenance Facility Aeroasia beendet.

Wegen Zweifeln an der indonesischen Flugaufsicht verhängte die Europäische Kommission zeitweise über alle Fluggesellschaften aus Indonesien ein Betriebsverbot in der Europäischen Union. Davon war auch Sriwijaya Air betroffen.

Flugziele
Sriwijaya Air bietet viele nationale Ziele und drei internationale Ziele an, diese sind Dili, Singapur und Penang.

Flotte
Mit Stand Februar 2023 besteht die Flotte der Sriwijaya Air aus sechs Flugzeugen mit einem Durchschnittsalter von 16,5 Jahren:

Ehemalige Flotte
Zuvor betrieb Sriwijaya Air unter anderem auch folgende Flugzeugtypen:

 Boeing 737-200
 Boeing 737-300
 Boeing 737-400
 Boeing 737-900ER

Zwischenfälle

Sriwijaya Air verzeichnete in ihrer Geschichte vier Zwischenfälle mit Totalverlusten der Flugzeuge. Bei einem Zwischenfall wurde am Boden eine Person getötet:

 Am 27. August 2008 verunglückte eine Boeing 737-200 (Kennzeichen PK-CJG) mit 124 Passagieren und sechs Mann Besatzung an Bord unterwegs von Jakarta nach Jambi. Beim Anflug auf Jambi fiel in 1600 Fuß Höhe das Hydrauliksystem A aus, und obwohl genügend Zeit für einen Fehlanflug zur Verfügung stand, um das zugehörige Notverfahren abzuarbeiten und die Landestrecke zu berechnen, entschied sich der Pilot für eine direkte Landung. Die Boeing 737-200 kam 120 Meter hinter dem Ende der Landebahn zum Stillstand. Dabei wurden zwei Bauern, die dort arbeiteten, verletzt und ein dritter getötet. Das Flugzeug wurde irreparabel beschädigt.

 Am 20. Dezember 2011 verunglückte eine Boeing 737-300 (Kennzeichen PK-CKM) mit 131 Passagieren und sechs Mann Besatzung an Bord unterwegs von Jakarta nach Yogyakarta. Bei der Landung bemerkte der Pilot, dass das Flugzeug nicht mehr rechtzeitig vor dem Ende der Landebahn stoppen würde und steuerte das Flugzeug nach links. Dabei kollabierten das vordere und linke Fahrwerk des Flugzeuges. Bei der Evakuierung verletzten sich zahlreiche Passagiere. Die Boeing 737-300 musste abgeschrieben werden.

 Am 1. Juni 2012 verunglückte eine Boeing 737-400 (Kennzeichen PK-CJV) mit 155 Passagieren und acht Mann Besatzung an Bord unterwegs von Jakarta nach Pontianak. Bei starkem Regenfall kam das Flugzeug bei der Landung von der Landebahn ab, das vordere Fahrwerk versank im weichen Boden und kollabierte. Das Flugzeug musste abgeschrieben werden.

Am 9. Januar 2021 ging der Kontakt zu einer Boeing 737-524 (Kennzeichen PK-CLC, Flug SJ 182) kurz nach dem Start vom Flughafen Soekarno-Hatta verloren. Die Maschine war auf dem Weg nach Pontianak. An Bord waren 56 Passagiere und sechs Besatzungsmitglieder. Später wurde vom Regierungschef des Bezirkes Seribu bestätigt, dass ein Fischer den Absturz beobachtet habe.

Tiertransporte
Die Fluggesellschaft führt im Auftrag indonesischer Wanderzirkusse den Transport von Delfinen an den jeweiligen Auftrittsort durch.

Siehe auch

 Liste von Fluggesellschaften

Weblinks

 Webpräsenz der Sriwijaya Air (englisch, malaiisch)

Einzelnachweise

Fluggesellschaft (Indonesien)
Gegründet 2003
Unternehmen (Jakarta)
Fluggesellschaft mit ehemaligem Betriebsverbot in der Europäischen Union

Sriwijaya Air


Hf-enkeltfag er en gymnasial uddannelse. Hf-enkeltfag omfatter enkeltfag på gymnasialt niveau. De fleste fag fra de øvrige gymnasiale uddannelser kan i princippet udbydes som hf-enkeltfag. Man har således mulighed for at tage en højere forberedelseseksamen via hf-enkeltfag, der svarer til den 2-årige hf-eksamen.

Eksterne henvisninger
 Hf-enkeltfag, ug.dk

Gymnasiale uddannelser

Hf-enkeltfag


Robert Francis Convey (; born May 27, 1983) is an American former soccer player who last played for New York Red Bulls in Major League Soccer.

In addition to several MLS clubs, Convey spent five years in England with Reading, whom he helped into the Premier League for the first time. He played in 46 international matches for the United States, and made their squads for the 2003 Gold Cup and 2006 World Cup.

Career

Youth
Convey attended the William Penn Charter School in Philadelphia and played club soccer for the Philadelphia Soccer Club Coppa.  He was a member of the initial class of the Bradenton Academy that also included current and former national team members Landon Donovan, Oguchi Onyewu and DaMarcus Beasley. Together they helped lead the Under-17 squad to a fourth-place finish in the 1999 U-17 World Cup in New Zealand.

Professional

D.C. United
Convey was drafted in 2000 in the first round by D.C. United of Major League Soccer. That year, he became the youngest player ever signed by MLS. Convey was originally slated to play the majority of the season with the Project-40 squad; however, as United faltered he was called upon to step in and perform almost immediately. He played 22 games for United in 2000, starting 18 of those. Convey entered his first game in United's 4–0 loss to Los Angeles Galaxy in the home opener at Robert F. Kennedy Memorial Stadium on March 25, 2000, and was awarded his first start in United's 2–1 loss at the Columbus Crew on May 3, 2000. It was not until July 4, 2000, against the Colorado Rapids that Convey served up Raúl Díaz Arce at the far post for a header past a helpless David Kramer. The teenager also was impressive against English Premier League side Newcastle United, when the Magpies visited D.C. during a pre-season training stint in the U.S. Convey's two assists and high work rate during that friendly were enough to draw the attention of Newcastle's famed manager Bobby Robson. In four and a half seasons in MLS, Convey finished with eight goals and 16 assists.

Reading

Convey looked set to move to Tottenham Hotspur of the Premier League in the summer of 2003, when the London club agreed to a $3 million move with MLS, but the transfer stalled when his work permit application was denied due to his lack of appearances with the senior national team. Then, on July 22, 2004, after five seasons with D.C. United, Convey signed a three-year contract with Reading, who were then playing in the Championship. His transfer fee was around £900,000, the highest paid by Reading up to that date.

Convey made his début for his new club in a 1–0 loss away to West Ham United, coming on as a substitute. He made his first start a few days later during a 1–0 Reading victory over Sheffield United on August 14, 2004. However, the start of his career in England lacked distinction, as Convey made only seven starts and 15 substitute appearances during the 2004–05 season.

Convey entered the 2005–06 season in much better form, with a starting place in the team, and he helped the Royals win the Championship title setting a new English record of 106 points in 46 games to gain promotion to the Premier League for the 2006–07 season. Convey's first goals for the club came during a 5–0 victory over Millwall.

Convey's first season in the Premier League started with Reading's 3–2 win over Middlesbrough on August 19, 2006.  However, Convey missed much of the remainder of the season following a training ground injury in October 2006 and subsequent knee operations.

He returned from injury on July 28, 2007, playing the first half in a pre-season friendly match against Brighton, appearing "comfortable and in good shape", according to the team's match report. He returned to competitive football for Reading in the club's 1–0 victory over Everton on August 18, 2007.

On February 6, 2009, Convey and Reading reached a mutual agreement on Convey's release from the club.

San Jose Earthquakes

Four days after being released by Reading, Convey returned to MLS, signing with the San Jose Earthquakes. He scored his first goal for the Quakes on April 11, 2009, against the Chicago Fire, while playing left-back. In 2010, Convey recorded 10 assists and was given the MLS Comeback Player of the Year Award. After a fractious relationship with manager Frank Yallop, it was announced that Convey would not be returning to San Jose for the 2012 season. In his three seasons at the club, Convey appeared in 75 league matches and scored three goals.

Sporting Kansas City
On December 2, 2011, Sporting Kansas City announced that it had acquired Convey in exchange for use of an international roster slot during the 2012 season.

Toronto FC
On May 16, 2013, Toronto FC announced that it had acquired Convey from Sporting KC in exchange for a third round pick in the 2014 MLS SuperDraft. In his only season in Toronto Convey appeared in 21 matches and tallied 1 goal and 4 assists.

New York Red Bulls
On December 13, 2013, Convey was traded to New York along with a 2014 MLS SuperDraft second-round pick in exchange for a 2014 MLS SuperDraft first-round pick and a 2016 MLS SuperDraft third-round pick.

After an injury-plagued 2014 season, Convey's 2015 contract option was declined by New York on December 2, 2014.

Convey subsequently retired without making an announcement, but in 2017, he claimed that he was suffering from Asthma attacks, which left him fighting for his life. On his Instagram account, he posted: "I retired from soccer and didn't really talk about it as it was just kind of forced upon me and extremely depressing at times...I have had 2 separate surgeries and 4 separate hospitalizations since I retired 2 seasons ago...This morning I was almost unconscious being physically carried out of my house to the ambulance by four firefighters to the hospital where they cut my clothes off to administer four breathing treatments and three separate steroid injections as my airways were completely closed up...The doctor said I was way too close this time."

International
Convey received his first cap for the senior United States team on October 25, 2000, against Mexico, becoming the third-youngest player in U.S. soccer history to do so. Convey captained the under-20 team at the 2003 FIFA World Youth Championship in the United Arab Emirates. He was named to the 23-man squad for the 2006 FIFA World Cup in Germany, wearing number 15. It was his slicing free kick that resulted in the own goal against Italy which settled the outcome of the 1–1 draw. He and teammate Marcus Hahnemann were the first Reading players to play in the World Cup. He played in all three games as the United States exited in the first round. Convey earned 46 caps and scored one goal for the United States national team from 2000 to 2008.

International goals

Personal life
Convey is totally blind in his left eye due to optic nerve damage.

Honors

Reading
Football League Championship: 2005–06

Sporting Kansas City
Lamar Hunt U.S. Open Cup: 2012

Individual
 CONCACAF Gold Cup Best XI (Reserves): 2003
 MLS Comeback Player of the Year Award: 2010

Career statistics

1.Includes MLS Cup playoffs

References

External links

1983 births
Living people
2003 FIFA Confederations Cup players
2003 CONCACAF Gold Cup players
2006 FIFA World Cup players
American men's soccer players
American expatriate men's soccer players
American expatriate sportspeople in England
D.C. United players
Expatriate men's footballers in England
Expatriate men's soccer players in Canada
Men's association football wingers
Major League Soccer players
Major League Soccer All-Stars
MLS Pro-40 players
New York Red Bulls players
Premier League players
Reading F.C. players
San Jose Earthquakes players
Sporting Kansas City players
Sportspeople with a vision impairment
Soccer players from Philadelphia
Toronto FC players
United States men's youth international soccer players
United States men's under-20 international soccer players
United States men's under-23 international soccer players
United States men's international soccer players
A-League (1995–2004) players
D.C. United draft picks
William Penn Charter School alumni

Bobby Convey


الصدر الأعظم ملك أحمد باشا (أبازة)'

هو ملك أحمد باشا أبن بروانة القبودان من أمراء البحرية العثمانية من قبيلة الأباظة الشركسية. عمل في استانبول إلى أن تولى منصب السلحدار. نال لقب الوزارة في حملة فتح بغداد وصار واليا على ديار بكر وعين محافظا للموصل. عين واليا لبغداد عام 1058 هـ - 1059 هـ الموافق لعام 1648م. بعد ذلك تم تعيينه صدرا أعظم للدولة العثمانية بأمر من السلطان محمد الرابع في 8 شعبان 1060 هـ (1649م) ولكنه عزل في 4 رمضان 1061 هـ 1650م). تقلد عدة مناصب أخرى إلى أن أحيل إلى التقاعد عام 1070هـ (1659 م). توفي ملك أحمد باشا في 17 محرم عام 1073 هـ (1662 م).وقد عُرف عنه أنه كان حليما سليما ذا دين وصلاح حال وزهد وتقوى واستقامة في أعماله.

المراجع

مقالة بعنوان((الشراكسة ومنصب رئاسة الوزراء(الصدارة العظمى) في تركيا العثمانية والحديثة))- بقلم فيصل حبطوش خوت أبزاخ- مجلة نارت - الصادرة عن الجمعية الخيرية الشركسية- عمان- الأردن - العدد87 -آذار 2006م - ص 28 -33)).
http://islamport.com/d/3/tkh/1/92/2132.html

أباظة
أعلام الشراكسة
باشاوات
صدور عظام في القرن 17 م
عثمانيون شركس
عثمانيون من أصل أبخازي
مواليد 1604
مواليد في غلطة (إسطنبول)
وفيات 1073 هـ
وفيات 1662
وفيات في إسطنبول
ولاة حلب العثمانيون
ولاة بغداد العثمانيون

ملك أحمد باشا


The  is a large mountainous peninsula with a deeply indented coastline to the west of Tokyo on the Pacific coast of the island of Honshu, Japan. Formerly known as Izu Province, Izu peninsula is now a part of Shizuoka Prefecture.  The peninsula has an area of  and its estimated population in 2005 was 473,942 people.  The peninsula's populated areas are located primarily on the north and east.

Geology
Tectonically, the Izu peninsula results from the Philippine Sea Plate colliding with the Okhotsk Plate at the Nankai Trough. The Philippine Sea Plate, the Amurian Plate, and the Okhotsk Plate meet at Mount Fuji, a triple junction.  The peninsula itself lies on the Philippine Sea Plate.

The southern portion of the peninsula is composed largely of breccia, and the central and northern portions consist of numerous highly eroded volcanoes. The Amagi Mountain Range dominates the center of the peninsula with Mount Amagi () and Mount Atami () in the east and Mount Daruma () in the west, with the eastern and western portions of the range extending underwater into Sagami Bay and Suruga Bay.  The peninsula's major river, the Kano River in the north, flows through a graben valley created by plate tectonics.

As a result of its underlying geology, the peninsula is prone to frequent earthquake swarms and tsunamis, and it abounds in hot springs.

Administration
All of Izu Peninsula is within Shizuoka Prefecture.  It is administratively divided into eight cities and five towns:

 Atami
 Itō
 Izu
 Izunokuni
 Mishima
 Shimoda
 Kamo District
 Higashiizu
 Kawazu
 Matsuzaki
 Minamiizu
 Nishiizu

Economics

A popular resort region for tourists from the Kantō region, the Izu peninsula is primarily known for onsen hot spring resorts in Atami, Shuzenji, and Itō.  The area is also popular for sea bathing, surfing, golfing and motorcycle touring.  The peninsula abuts Mount Fuji and is a part of Fuji-Hakone-Izu National Park.

The southwest coast of Izu, from the municipalities of Matsuzaki, Nishiizu and Minamiizu was designated a National Place of Scenic Beauty in 1937.

Aside from tourism, agriculture and fishing are the mainstays of the local economy. Izu is one of the biggest producers of wasabi in Japan, and the local cuisine offers dishes flavored with wasabi.  Nevertheless, these industries are not lucrative enough to prevent a heavy loss of population to Greater Tokyo and Shizuoka, particularly among the young.

Access

Railway

The northern parts of Izu peninsula is easily accessible from Tokyo and points west via the Tōkaidō Shinkansen, which has stations in both Atami in the northeast and Mishima in the northwest.  JR Itō Line and the Izu Kyūkō Line provides service along the east coast of the peninsula to Shimoda, however given the lack of population, these services are less regular.

Central Izu is served by the Sunzu Line as far as Shuzenji. The west coast of the peninsula is less developed, and has no train service.

Roadway
Izu Peninsula is served by numerous expressways. By car, it is  from the Yōga Interchange (用賀インター Yōga Intā) on the Tokyo end of the Tōmei Expressway to Numazu.
To get to the eastern side, a branch at Atsugi leads to the Odawara-Atsugi Road, which continues past Odawara to Yugawara, Atami, and Shimoda. Izu Peninsula is also served by Japan National Route 135, Japan National Route 136, and Japan National Route 414. Izu also offers two scenic roads, called "Izu Skyline" (伊豆スカイライン) and "Western Izu Skyline" (西伊豆スカイライン) that offer beautiful views on nature and Mt. Fuji. Both skyline roads are favorite spots of car and motorcycle enthusiasts.

The Odakyu Electric Railway runs local bus services from Odawara and Hakone, and there is an extensive but infrequent internal bus network.

Airway
On August 12, 1985, Flight JAL 123, while crossing peninsular airspace, experienced an explosion in the aft pressure bulkhead, resulting in an accident that killed 520 people, becoming one of the deadliest air disasters in human history.

See also
List of Places of Scenic Beauty of Japan (Shizuoka)

References

External links
Izu Peninsula Geopark
Izu Peninsula - Encyclopædia Britannica'' Online
Eastern Area (Izu) - Shizuoka Guide (Shizuoka Prefectural Tourism Association)
Izu Peninsula, Shizuoka - Japan National Tourist Organization

Peninsulas of Japan
Izu–Bonin–Mariana Arc
Landforms of Shizuoka Prefecture
Places of Scenic Beauty

Izu Peninsula