ඉයන් රිචඩ් කයිල් පේස්ලි කණිෂ්ඨ (උපත 12 දෙසැම්බර් 1966),  2010 වසරෙහි සිට  නෝර්ත් ඇන්ට්‍රිම් සඳහා පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයා (පාම) වෙයි. පෙරදී ඔහු, 1998 සිට 2010 දක්වා  නෝර්ත් ඇන්ට්‍රිම් සඳහා   උතුරු අයර්ලන්ත ව්‍යවස්ථාදායක මණ්ඩලයෙහි සාමාජිකයෙක් විය.   ඩිමොක්‍රටික් යූනියනිස්ට්  පක්ෂයෙහි (ඩීයූපී) සාමාජිකයෙක් වන පේස්ලි, ඩීයූපී පක්ෂයෙහි ආරම්භක වූ ඉයන් පේස්ලි ගේ ප්‍රත්‍රයා වෙයි.

1990 වසරෙහිදී, ෆියෝනා හා සමගින් විවාහ වූ අතර ඔවුන්ට දරුවන් සතර දෙනෙක් සිටිති.  අල්ස්ටර් හී ෆ්‍රී ප්‍රස්බිටේරියන් සභාවෙහි සාමාජිකයෙක් වන ඔහු, ලීව් මීන්ස් ලීව් නමැති යුරෝපියානු සංගමය පිළිබඳ අවිශ්වාසී මෙහෙයුමෙහි ආධාරකරුවෙකුද වෙයි.

ළමා දිවිය
1966 වසරෙහිදී බෙල්ෆාස්ට් හී උපන් පේස්ලි, පූජ්‍ය ඉයන් පේස්ලි සහ ඔහුගේ බිරිඳ  අයිලීන් පේස්ලි ගේ ලාබාලම දරුවා වෙයි. නැගෙනහිර බෙල්ෆාස්ට් හී සයිප්‍රස් වීදියෙහි පිඑිටි විශාල අබද්ධ නිවසක, ඔහුගේ වැඩිමහල් සහෝදරියන් තිදෙනා, ෂැරෝන්, රොන්ඩා සහ චෙරිත්, සහ ඔහුගේ නිවුන් සහෝදර කයිල් සමගින් ඔහු ඇතිදැඩි කෙරිණි. නිවුන් සොහොයුරන් දෙදෙනාගෙන් බාලයා වූ ඔහු පියා අනුව යමින් නම් කෙරුණු අතර ඔහුගේ පියා ද සෙහොයුරන් දෙදෙනෙකු අතරින් බාලයා විය. ඔහු කුඩා දරුවෙකු කල සිට ඔහුගේ පියා විසින් දේශනා පැවැත්වුණු   අල්ස්ටර් හී ෆ්‍රී ප්‍රස්බිටේරියන් සභාවෙහි මෙහෙයයන් සඳහා ඔහු නිතොර සහභාගී විය. 2007  අගෝස්තු මාසයෙහිදී  ද හවුස් අයි ගෲ අප් ඉන් නමැති BBC රේඩියෝ 4 වැඩසටහන් මාලාවෙහි තුන්වන කතාංගයෙහි මාතෘකාව ඔහු වූ අතර, උතුරු අයර්ලන්ත ගැටුම් තිබුණද ඔහු ගෙවූ  ප්‍රීතිමත් ලමා දිවියක් සහ සුරක්ෂිත පවුල් ජීවිතයක් පිළිබඳ එහිදී ඔහු විස්තර කලේය.

අධ්‍යාපනය
ප්‍රාථමික පාසල් අධ්‍යාපනය අවසන් කිරීමෙන් පසුව, බෙල්ෆාස්ට් හී ක්වීන්ස් විශ්වවිද්‍යාලය වෙත ඇතුලත් වීමට පෙර, ෂාෆ්ට්ස්බරී හවුස් ශාස්ත්‍රාලයෙහිද ඉන්පසු හයවන පන්තිය මෙතඩිස්ට් කොලේජ් බෙල්ෆාස්ට් හීදීද ඔහු අධ්‍යාපනය ලැබීය. විශ්වවිද්‍යාලයෙහිදී, නූතන ඉතිහාසය සහ අයර්ලන්ත දේශපාලනය ඔහු විසින් හැදෑරුණු අතර ඒ සඳහා පිළිවෙලින්  බීඒ (ගෞරව) සහ එම්එස්එස්සී උපාධි ලැබීය. පශ්චාත් උපාධි අධ්‍යයන කටයුතු නිමවීමෙන් පසුව, ඔහුගේ පියා සඳහා දේශපාලන පර්යේෂකයෙක් ලෙසින් සහ පාර්ලිමේන්තු සහායෙකු ලෙසින් ඔහු ක්‍රියා කලේය.

දේශපාලන අභිවෘත්තිය
1996 වසරෙහිදී, නෝර්ත් ඇන්ට්‍රිම් සඳහා උතුරු අයර්ලන්ත සංසදය වෙත තේරී පත් විය. ඉන්පසු, 1998 වසරෙහිදී එම මැතිවරණ කොට්ඨාශය සඳහාම  උතුරු අයර්ලන්ත ව්‍යවස්ථාදායක මණ්ඩලය වෙත ඔහු යළි තේරී පත් විය. උතුරු අයර්ලන්ත පොලිස් කටයුතු මණ්ඩලය තුල තනතුරු දැරූ ඩීයූපී සාමාජිකයින් තිදෙනා අතුරින් එකෙකු වූ ඔහු, පක්ෂයෙහිඅධිකරණ කටයුතු පිළිබඳ ප්‍රකාශක සහ පුවත්පත් නිලධාරියා විය.

46.4% ඡන්ද ප්‍රතිශතයක් ලබමින්  2010 එරා මහා මැතිවරණය ජයගනිමින්, නොර්ත් ඇන්ට්‍රිම් මැතිවරණ කොට්ඨාශයෙහි වෙස්ට්මිනිස්ටර් පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයා ලෙසින්,  ඔහුගේ පියාගේ අනුප්‍රාප්තිකයා වීමට පේස්ලි සමත් විය.  පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයෙක් ලෙසින් ඔහුගේ තේරී පත් වීමට පසුව, උතුරු අයර්ලන්ත මන්ත්‍රණ සභාවෙහි ඔහුගේ අසුනෙන් ඔහු ඉල්ලා අස් විය.

ඔහුගේ පක්ෂයෙහි නායකයා වීමට පේස්ලි කණිෂ්ඨ විසින් අරඅඳින බවට කටකතා පැතිර ගියද, එවැනි මනදොළක් ඔහු නිෂ්ප්‍රභා කලේය: "එවැනි මනදොළක් මට ඇත්තේම නැත. වර්තමානයෙහි මම සිටින තත්ත්වයෙන් ඔබ්බට යෑමට මට කිසිවිටෙක මනදොළක් තිබුණේ නැත. මම නායකයා වීමට තැත් කරන්නේද යන සැකය ඇති සමහරු මට පිහියෙන් ඇන මා නැවැත්වීමට උත්සාහ කරති. ඇත්ත වශයෙන්ම ඔවුන් මා සම්පූර්ණයෙන්ම වැරදි ලෙසින් අවබෝධ කරගෙන ඇත."

වියදම්
2011–12 මුදල් වර්ෂය තුලදී, පේස්ලිගේ මුළු වියදම් ප්‍රකාශය, පාර්ලිමේන්තුවෙහි සියළුම මන්ත්‍රීවරුන් අතුරින් සත්වන වැඩිම වියදම විය. 2012–13 මුදල් වර්ෂය සඳහා ඔහුගේ වියදම් £232,000 විය; එම වසර සඳහා පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීන්ගේ වියදම් අතුරින් වැඩිම වියදම විය. මෙම වියදම් සමන්විත වූයේ පේස්ලි සඳහා සහ ඔහුගේ මැතිවරණ කොට්ඨාශ කාර්යමණ්ඩලය සඳහා ගමන් හා නැවතීම් ගාස්තු වෙතින් විය.  බැලිමීනා ටයිම්ස් සමග පැවති සම්මුඛ සාකච්ඡාවකදී, පේස්ලි පවසා සිටියේ "මේ මුදල් කිසිවක් පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රීවරයෙක් ලෙසින් මට ලැබෙන්නේ නැහැ ... ඒවා නිත්‍යානුකූල වියදම් වන අතර  IPSA විසින් අනුමත කොට පාර්ලිමේන්තුව විසින් සෘජු ලෙසින් ගෙවනු ලබනවා". 2013–14 මුදල් වර්ෂයෙහිදී ඔහු දෙවන විශාලතම වියදම් ඉල්ලීමට හිමිකම් කීය. 2014–15 වියදම් වර්ෂය සඳහා, ඔහු යළිත් දෙවන විශාලතම හිමිකම ඉදිරිපත් කරමින්,  වියදම් ලෙසින් £227,000 ලැබීය. 2010–2015 පාර්ලිමේන්තුව තුල, පේස්ලි විසින් වියදම් ලෙසින්  £1,112,667 ත මුඵ ඉල්ලීමක් සිදු කොට ඇත.

මතභේදාකාරී සිද්ධීන්

සමලිංගිකත්වය පිළිබඳ අදහස්
සම-ලිංගික විවාහ සම්බන්ධයෙන් පැවැති ඔහුගේ දිට්ඨිය පිළිබඳව 2005 වසරෙහිදී, පේස්ලි තරමක  විවේචනයට පාත්‍රවිය.

දේපොල ප්‍රවර්ධකයෝ
උතුරු  අයර්ලන්තයෙහි එකම  යුනෙස්කෝ ලෝක උරුම අඩවිය  වන  ජයන්ට්ස් කෝස්වේ තුල පෞද්ගලික අමුත්තන්ගේ මධ්‍යස්ථානයක් කැනීම සඳහා දේශීය දේපොල   ප්‍රවර්ධකයෙක් වන    සිමෝර් ස්වීනිගේ සැලසුම් සාර්ථක කරගැනුමට රජය තුලින් බලපෑමක් ඇති කර ලීමට පේස්ලි විසින් උත්සාහ කල බවට 2007 වසරෙහිදී පළවූ පුවත්පත් වාර්තාවන්, සිමෝර් ස්වීනි විසින් පිළිගන්නා ලදි. ස්වීනි සමගින් කිසියම් හෝ මූල්‍යමය සම්බන්ධතාවයක් පැවැති බවක් පේස්ලි විසින් තදබල ලෙසින් නිෂ්ප්‍රභා කරන ලද මුත්, ඔහු පිළිගත්තේ මෙම ප්‍රවර්ධකයා සමගින් ඔහු ගැඹුරු මුහුදේ මසුන් මැරීමට සහභාගී වී ඇති බවයි.

නෝර්ත් ඇන්ට්‍රිම් වෙරළ වාණිජමය ලෙසින් ප්‍රවර්ධනය කිරීමෙහි පේස්ලි සම්බන්ධ වූ අතර ජයන්ට්ස් කෝස්වේ අසබඩ රන්කෙරි හී වලවල්-18 ගොල්ෆ් පිටියක් සහ හෝටල් සංකීර්ණයකින් සමන්විත අල්ස්ටෙයාර් හන්නාගේ මතභේදකාරී  බුෂ්මිල්ස් ඩූන්ස් ගොල්ෆ් රෙසෝට් සහ ස්පා යෝජනාව වෙත දැඩි  සහායක් දැක්වීය. ඩෙරික් කොන්වේ අපචාරයෙන් පසුව, දේශපාලනඥයින් විසින් පවුලේ සාමාජිකයන් රැකියාවන්හී නිරත කර ගැනීම පිළිබඳ සමීක්ෂණය කෙරුණු අතර, 2008 පෙබරවාරියෙහිදී  ප්‍රමාද දෝෂ මාලාවක් ප්‍රසිද්ධියට පත්කෙරුණු අතර තවත් මතභේදකාරී සිදුවීම් එලිදැක්වීමත් සමගම  එළිදරවු වූයේ ව්‍යවස්ථාදායක මණ්ඩල මන්ත්‍රීවරයෙක් සහ කණිෂ්ඨ අමාත්‍යවරයෙක් ලෙසින් සේවය කරද්දීම පේස්ලි විසින් නෝර්ත් ඇන්ට්‍රිම් මැතිවරණ කොට්ඨාශය වෙනුවෙන් පර්යේෂකයෙක් ලෙසින් සේවය කරමින්  ඔහුගේ පියා වෙතින් වැටුප් ලැබූ බවයි. මෙහි ප්‍රතිඵලයක් වශයෙන්, 2008 පෙබරවාරි 18 දිනදී ඔහුගේ කණිෂ්ඨ අමාත්‍ය ධූරයෙන් පේස්ලි ඉල්ලා අස්විය.

රිපබ්ලිකානුවන් පිළිබඳ විමතික පරිකථන
2008 අගෝස්තුවෙහිදී තවදුරටත් මතභේදකාරී තත්ත්වයන් ඇති වූයේ, උතුරු අයර්ලන්ත පොලිස් සේවය වෙත ඇතිවූ ප්‍රහාර කිහිපයකට පසුව අදහස් පළ කරමින්, රිපබ්ලිකානුවන් වෙත  "දුටු තැන වෙඩි තැබිය යුතු" බවට පේස්ලි විසින් පැවසීමත් සමගය.

2013 ශ්‍රී ලාංකික  ආගන්තුක සත්කාරය
2017 සැප්තැම්බරයෙහිදී  ද ඩේලි ටෙලිග්‍රාෆ් විසින් ප්‍රෝක්ත කෙරුණේ  2013 වසරෙහිදී එම රටෙහි සංචාරයන් දෙකක් සඳහා ශ්‍රී ලංකා රජය වෙතින් පේස්ලි ආගන්තුක සත්කාර ලද බවත් ඒ බව ප්‍රසිද්ධියේ කියා නොපෑ මෙම සත්කාරයන් හා බැඳිව, එම රට හා සමගින්   පශ්චාත්-බ්‍රෙක්සිට් වෙළෙඳ  ගනුදෙනුවක් සලසා ගැනීම හා ඔහු  සම්බන්ධ බවත්ය.  කෙසේවෙතත්, ඔහු විසින් ප්‍රකාශයට පත් කලේ මෙම චෝදනා ඉදිරිපත් කර ඇත්තේ ඔහු අපකීර්තිමත් කිරීමේ අරමුණින් බවත් මෙම කරුණ ඔහුගේ නීතිඥයාගේ අවධානයට යොමු කල බවත්ය.

2018 ජූලි මාසයෙහිදී,  මහජන මන්ත්‍රී මණ්ඩල ප්‍රමිති කමිටුව විසින් නිර්දේශ කෙරුණේ, ශ්‍රී ලංකා රජය විසින් මුදල් ගෙවනු ලැබුණු ශ්‍රී ලංකා සංචාරයන් පිළිබඳ  ප්‍රසිද්ධියේ හෙළිදරව් නොකිරීම සහ මුදල් ලබමින් කිසියම් පාර්ශවයකට පක්ෂව කටයුතු කිරීම තහනම් කරමින් පනවා ඇති මහජන මන්ත්‍රී මණ්ඩල නීතිය කැඩීම යන දේ මත පිහිටිමින්   මහජන මන්ත්‍රී මණ්ඩලයෙහි රැස්වීම් වාර 30 ක තහනමක් පේස්ලි වෙත පැනවිය යුතු බවයි. කමිටුව විසින් අවසන් තීරණයකට එළඹියේ, පේස්ලි විසින් සිදුකල ඉහත දේ  ඉතා තදබල දුරාචාරයක් නිරූපණය කරන බවයි. කමිටුව විසින් ඇඟවූයේ,  බරපතළ මානව අයිතිවාසිකම් උල්ලංඝණයන් සඳහා චෝදනා ලැබ සිටි විදේශ රජයක් වෙතින් ඉතා අධික වැයක් සහිත ආගන්තුක සත්කාර පිළිගැනීමට ඔහු හා ඔහුගේ පවුල එකඟ වූ බව ප්‍රසිද්ධ වුවහොත් එය තුලින් ඔහුට අත්විඳීමට සිදුවන අපහසුකාරී තත්ත්වය පිළිබඳව ඔහු අවබෝධයෙන් සිටීම නිසාම පේස්ලි විසින් ශ්‍රී ලංකාව වෙත ඔහුගේ සංචාරයන්   ප්‍රසිද්ධයේ ඇඟවීමට පැකිළුණු බවයි.

ආශ්‍රිත

ඉයන් පේස්ලි කණිෂ්ඨ


Johannes Brenz (født 24. juni 1499, død 11. september 1570) var en tysk luthersk reformator.

Brenz studerede i Heidelberg, blev grebet af Luthers optræden og holdt forelæsninger og prædikener, der mere og mere var i luthersk ånd. Fra 1525 organiserede han en evangelisk kirke og skole i Hall i Schwaben, skrev 1527—28 den første lutherske katekisme og blev efterhånden Schwabens reformator. Luthers nadverlære fandt en ivrig tilhænger i Brenz, som deltog i adskillige af tidens vigtige teologiske forhandlinger. Brenz forfattede den rent lutherske Württembergske bekendelse 1551 og gav møde på Tridentinerkoncilet for at forhandle med katolikkerne, dog uden at udrette noget. I 1553 blev Brenz provst i Stuttgart og gennemførte Württembergs kirkeordning. Han var en fremragende ekseget og også en betydelig dogmatiker. I sin lære om Kristus fremhævede han, at Kristi menneskelige natur i fornedrelsen både ejede og brugte de guddommelige egenskaber, men på skjult vis, en opfattelse, hvorom der har stået megen strid. Brenz' skrifter udgaves i 8 bind 1576—90.

Kilder

Reformatorer
Teologer fra Tyskland
Lutherske teologer
Tyskere i 1500-tallet

Johannes Brenz


Korsfjorden (nordsamisk: Fielvuotna) er en fjord i Alta kommune i Troms og Finnmark  fylke  i Nordnorge. Fjorden går 11 kilometer mod øst  til Elvestrand i bunden af fjorden. Den har indløb mellem halvøen Klubben i nord og bygden Storekorsnes i syd. Vest for Storekorsnes ligger indløbet til Altafjorden, som går mod syd til byen Alta.

Ved fjorden ligger også bygderne Korsfjord, på nordsiden, og Nyvoll over for på sydsiden. Mellem disse to bygder er der en færgeforbindelse som er en del af Fylkesvej 19 (Finnmark). Fylkesvei 883 går langs sydsiden af fjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Troms og Finnmark
Alta (Norge)

Korsfjorden (Alta)


Bag de ens facader er en dokumentarfilm fra 1961 instrueret af Peter Weiss efter manuskript af Eva Rée Hinrichsen og Peter Weiss.

Handling
Dokumentarisk reportage om den moderne forstad og dens mennesker. Gennem interviews med nogle af beboerne forsøger filmen at skildre deres miljø set indefra. Giver de lyse og funktionalistiske boliger med kollektivsamfundets lettelser og goder dem mulighed for en personlig frihed, og skaber det tilfredse mennesker? Eller betyder forenklingen i den daglige tilværelse, at menneskene bliver konforme, deres livsvaner, miljø og levevilkår stereotype? Indbyggere i forstadskvarteret Rødovre bliver interviewet om deres forhold til dette miljø.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1961

Bag de ens facader


Josip Bulat, hrvatski nogometaš i nogometni trener iz Bosne i Hercegovine. Bio je igrač i trener tuzlanske Slobode.

Godine 1938. igrao je u prvoj postavi Slobode. Te godine su se komunisti i njima bliski članovi kluba definitivno obračunavali sa socijaldemokratima i njihovom politikom.

U drugom svjetkom ratu ustaške vlasti zabranile su rad RSD "Sloboda". Klub je obnovio rad ožujka 1945. godine. Obnovljeni klub nizao je pobjede i poslije niza prijateljskih utakmica iz Sarajeva su ih pozvali da pod imenom gradske reprezentacije Sloboda sudjeluje na turniru u čast Prvog kongresa USAOBiH-a. Turnir je održan 10. i 11. svibnja 1945. godine, sudjelovale su još i izabrane momčadi Sarajeva i Mostara. Josip Bulat je bio trener Slobode i pod njegovim stručnim vodstvom izabrani sastav Tuzle pobijedio je oba takmaca s 2:0.

Izvori

Hrvatski nogometaši iz Bosne i Hercegovine
Bosanskohercegovački nogometni treneri
Životopisi, Tuzla
Nogometaši FK Sloboda Tuzla

Josip Bulat


Lise Cloquet (1788–1860) foi uma pintora botânica francesa.

Cloquet nasceu em 1788. Ela foi ensinada a desenhar pelo seu pai. Cloquet foi influenciada pelo ilustrador botânico Pierre-Joseph Redouté .

32 dos seus trabalhos, incluindo um de um crisântemo branco, de 1820, estão alojados na Oak Spring Garden Foundation em Upperville, na Virgínia.

Família
O seu irmão foi o Doutor Jules Cloquet.

Mulheres artistas da França
Mortos em 1860
Nascidos em 1788

Lise Cloquet


Fata morgana este un film românesc din 1981 regizat de Elefterie Voiculescu, care a adaptat romanul omonim al lui Ion Grecea. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Dinu Manolache, Diana Lupescu și Elena Sereda.

Rezumat

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Dinu Manolache — Virgil Alexiu, fiul directorului
 Diana Lupescu — Cristina Barna, fosta iubită a lui Virgil
 Elena Sereda — mama lui Virgil, profesoară
 Mihai Pălădescu — tatăl lui Virgil, directorul întreprinderii de construcții
 Petre Lupu — caporalul Alexandru Bobeică, mecanic, prietenul lui Virgil
 Dorel Zaharia — fruntașul Jurcă, membru al echipajului tancului Lebăda 22
 Florin Dobrovici — caporalul Ștefan Z. Cimbru, instructor militar
 Claudiu Bleonț — soldatul Cătina, membru al echipajului tancului Lebăda 22 (menționat Claudiu Bleontz)
 Telly Barbu-Militaru — bunica lui Virgil
 Mărioara Sterian — Elena, bibliotecara unității militare
 Marius Ionescu — lt. Dănoiu, comandantul companiei a II-a
 Anatol Spînu
 Luiza Derderian-Marcoci
 Costache Diamandi — președintele comisiei de admitere la Institutul de Teatru
 Angela Ioan
 Gheorghe Andreescu
 Ion Manolescu
 Stela Crăiniceanu
 Cătălina Tăutu
 Elvira Ivașcu
 Nicolae Spudercă
 Ion Gerea
 Celina Rotaru
 Cornel Ispas
 Florin Samoilă
 Crina Cojocaru
 Mariana Ilinca
 Mihai Romașcanu
 Ionel Tudor
 Eugen Tegu
 Anton Aftenie

Primire
Filmul a fost vizionat de 3.393.174 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Filme din 1981
Filme românești
Filme în limba română
Filme dramatice românești

Fata morgana (film)


Florian Vereș (n.1871 Beznea, Bihor d.1971 Beznea, Bihor) a fost un membru al Gărzii Naționale din comună și delegat al comunei la Actul Unirii. După 1918, Florian Vereș a fost primar al comunei și președinte al cooperativei comunale de consum.

Bibliografie
Ioan I. Șerban (coord.), Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003

Nașteri în 1871
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Decese în 1971
Primari din România

Florian Vereș


Micrairoideae, potporodica trava. Podijeljena je na tri tribusa sa ukupno 10 rodova.

Soreng et al. (2015b) podijelili su potporodicu Micrairoideae na 4 tribusa Micraireae, Eriachneae, Isachneae, i Hubbardieae dok Kellogg (2015) nije priznao nijedno podpleme ispod ranga potporodice, ali je sugerirao, "ako ih treba priznati, onda Micraireae uključuju samo Micrairu, Eriachneae uključuju Eriachne i Pheidochloa, a Isachneae uključuju ostalo. Nove filogenije plastoma svrstavaju rodove Hubbardia i Limnopoa unutar tribusa Isachneae (Teisher, 2016.; Duvall et al., 2017.; Teisher et al., U tisku) i Pheidochloa koji se smatra sinonimom za Eriachne (Teisher, 2016.; Teisher et al., U tisku).

Trenutna klasifikacija uključuje ove promjene, priznajući nepromijenjene Micraireae i Eriachneae, obje monotipske, i proširene Isachneae koje sadrže Isachne, Coelachne, Heteranthoecia, Sphaerocaryum i Hubbardia.

Tribusi
 Tribus Micraireae Pilg.
 Micraira F. Muell. (15 spp.)
 Zenkeria Trin. (5 spp.)
 Tribus Eriachneae (Ohwi) Eck-Borsb.
 Eriachne R. Br. (50 spp.)
 Pheidochloa S. T. Blake (2 spp.)
 Tribus Isachneae Benth.
 Coelachne R. Br. (13 spp.)
 Heteranthoecia Stapf (1 sp.)
 Hubbardia Bor (2 spp.)
 Isachne R. Br. (107 spp.)
 Limnopoa C. E. Hubb. (1 sp.)
 Sphaerocaryum Hook. fil. (1 sp.)

Izvori

Trave

Micrairoideae


Haworthia turgida es una especie de planta suculenta perteneciente a la familia Xanthorrhoeaceae. Es originaria de Sudáfrica.

Descripción
Es una planta suculenta perennifolia que alcanza un tamaño de 3 a 40 cm de altura. Se encuentra a una altitud de 500 a 1500metros en Sudáfrica.

Taxonomía
Haworthia turgida fue descrita por  Haw. y publicado en Suppl. Pl. Succ. 22, en el año 1819.
Variedades aceptadas
 Haworthia turgida var. longibracteata (G.G.Sm.) M.B.Bayer
 Haworthia turgida var. suberecta Poelln.
 Haworthia turgida var. turgida
Sinonimia
 Aloe turgida (Haw.) Schult. & Schult.f.
 Catevala turgida (Haw.) Kuntze

Referencias

Enlaces externos

turgida

Haworthia turgida


Roskilde Højskole er en dansk oplysningsfilm fra 1940.

Handling
Reklame for Arbejdernes Oplysnings Forbund: Da en mand får en arbejdsskade, bruger han sin fritid på kortspil og kedsomhed. Men "fritid forpligter" og skal bruges på at blive rigere, klogere og friere - og det er der mulighed for igennem ophold på en højskole. Familier kan komme på "Folkeferie for landboere" i sommerferien. Fritiden kan bruges i 'fritidsklub', hvor man synger sammen, laver håndarbejde, spiller skak og drikker kaffe. Fritiden kan bruges til berigende oplevelser sammen med andre og dygtiggørelse. Men fritid er også fri tid, fornøjelse og fornyelse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Oplysningsfilm fra Danmark
Danske film fra 1940

Roskilde Højskole (dokumentarfilm)


Rolls-Royce Trent 800 er en høj-bypass turbofanemotor, der udviklet fra RB211 og er en del af familien af Trentmotorer. Den var designet til at blive brugt på Boeing 777 og har sikret ordrer for 40 % af det tilgængelige marked. Den er tilgængelig fra 75.000-95.000 punds (333.6 kN-422.5 kN) jetkraft med en fælles motorstandard, og har dermed det bredeste udvalg af enhver motor i sin klasse. Det er den letteste motor på 777, og er 8.000 lb (35.5 kN) lettere end med GE90, 5.400 pund lettere end med PW4090 og 6.500 pund lettere end med PW4098-motorerne.

Referencer

Eksterne henvisninger

Flymotorer
Trent 800

Rolls-Royce Trent 800


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 10 Eylül - Fransa Kralı IV. Louis (d. 920)
 tarihi bilinmeyen
 I. Erik, sekiz kardeşinden yedisini öldürdüğü için Kanlıbalta sanı yakıştırılan Norveç kralı

954


Horst Feistel (January 30, 1915 – November 14, 1990) was a German-American cryptographer who worked on the design of ciphers at IBM, initiating research that culminated in the development of the Data Encryption Standard (DES) in the 1970s. The structure used in DES, called a Feistel network, is commonly used in many block ciphers.

Life and work
Feistel was born in Berlin, Germany in 1915, and moved to the United States in 1934. During World War II, he was placed under house arrest, but gained US citizenship on 31 January 1944. The following day he was granted a security clearance and began work for the US Air Force Cambridge Research Center (AFCRC) on Identification Friend or Foe (IFF) devices until the 1950s. He was subsequently employed at MIT's Lincoln Laboratory, then the MITRE corporation. Finally, he moved to IBM, where he received an award for his cryptographic work. His research at IBM led to the development of the Lucifer and Data Encryption Standard (DES) ciphers. Feistel was one of the earliest non-government researchers to study the design and theory of block ciphers.

Feistel lent his name to the Feistel network construction, a common method for constructing block ciphers (for example DES).

Feistel obtained a bachelor's degree at MIT, and his master's at Harvard, both in physics. He married Leona (Gage) in 1945, with whom he had a daughter, Peggy.

Notes

References
Whitfield Diffie, Susan Landau (1998). Privacy on the Line: The Politics of Wiretapping and Encryption.
Horst Feistel, "Cryptography and Computer Privacy." Scientific American, Vol. 228, No. 5, 1973. (JPEG format scanned)
Horst Feistel, H, W. Notz, J. Lynn Smith. "Some cryptographic techniques for machine-to-machine data communications." IEEE Proceedings, 63(11), 1545–1554, 1975.
Levy, Steven. Crypto: How the Code Rebels Beat the Government—Saving Privacy in the Digital Age, 2001.

External links

1915 births
1990 deaths
People from Berlin
Emigrants from Nazi Germany to the United States
Massachusetts Institute of Technology School of Science alumni
Harvard Graduate School of Arts and Sciences alumni
Modern cryptographers
IBM employees
IBM Research computer scientists
German computer scientists
Mitre Corporation people
MIT Lincoln Laboratory people

Horst Feistel


Kubo - den modige samurai (originaltitel Kubo and the Two Strings) er en amerikansk animationsfilm fra 2016. Filmen er instrueret af Travis Knight, skrevet af Marc Haimes, og har Art Parkinson, Matthew McConaughey, Charlize Theron, Rooney Mara og Ralph Fiennes som hovedstemmer.

Kubo - den modige samurai har fået god kritik og blev nomineret til Oscar for bedste animationsfilm under den 89. Oscaruddelingen. Den blev også den anden animationsfilm som blev nomineret til Oscar for bedste visuelle effekter efter The Nightmare Before Christmas (1993).

Medvirkende
 Carl-Emil Lohmann som Kubo (stemme)
 Alexandre Villaume som Far / Bille (stemme)
 Trine Appel som Mor / Abe (stemme)
 Vigga Bro som Kameyo (stemme)
 Stig Hoffmeyer som Månekongen (stemme)
 Marie Bach Hansen som Søstre (stemme)
 Cyron Melville som Hosato (stemme)
 Kurt Ravn som Hoshi (stemme)

Kilder

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2016
Animationsfilm fra USA

Kubo - den modige samurai


Sten Lundbo (født 18. november 1940 i Bergen) er en norsk tidligere diplomat og ambassadør. Lundbo er uddannet civiløkonom fra Norges Handelshøyskole i Bergen i 1967.

Udenrigstjeneste
Lundbo begyndte i udenrigstjenesten i 1967. Han var ambassadesekretær på ambassaden i Bangkok fra 1969 til 1972 og bestyrede ambassaden i egenskab af charge d'affaires a.i. fra 13. februar 1970 til 1. september samme år. Som ambassadesekretær var han norsk mægler i Bangkok i en dialog, som Norge formidlede mellem Thailand og Kina i 1971. Han var ambassadesekretær på ambassaden i Paris fra 1972 til 1975 og arbejdede derefter tre år som førstekonsulent i Udenrigsministeriet. I 1978 blev Lundbo udnævnt bureauchef for Udenrigsministeriets planlægningsafdeling.

I januar 1982 tiltrådte Lundbo en stilling som ambassaderåd ved den norske delegation i Genève og var den første norske embedsmand, som på fuld tid dækkede forhandlingerne i konferencen om nedrustning (CD) i Genève. Han blev udnævnt til ministerråd og var næstkommanderende for delegationen i Geneve i 1986. Han blev udnævnt til afdelingsdirektør for Udenrigsministeriet i 1989 med ansvar for Norges deltagelse i internationale eksportkontrolorganer. I 1995 var Lundbo ambassadør ved Europarådet i Strasbourg og 2000 ambassadør i Warszawa. Efter 38 år i udenrigstjenesten gik han på pension i 2005.

Lundbo har været medlem af den norsk-svenske kommission om samarbejde på forsvarsområdet og af rådet for Norsk Utenrikspolitisk Institutt.

Internationale missioner
 Medlemmer af FN's ekspertgruppe for nedrustning/udvikling 1978-1981
 Formand for Organet for kontrol af missilteknologi (MTCR) 1992-1993. Under Lundbos formandskab blev det på MTCR's årlige møde i Oslo i juli 1992 besluttet at udvide kontrollen til at omfatte missiler, at kunne være bærere af alle typer masseødelæggelsesvåben (nukleare, kemiske og biologiske våben)
 Leder af forhandlingerne 1993-1995 om politiske basisdokument, der førte til etableringen i 1996 af Wassenaar-aftalen om eksportkontrol af konventionelle våben, militært udstyr og følsom højteknologisk teknologi.
 Formand for Europarådets rapportørgruppe for samarbejde med EU 1996-2000.
 Medlem af bestyrelsen for Europarådets Udviklingsbank i Paris 1995-2000.

Opgaver som pensionist
 Tilknyttet som faglig ansvarlig for Store norske leksikon siden 2009.
 Leder af Hortens kirkelige fællesråd (1. januar 2013 - 10. december 2015).

Udmærkelser
 1996: Udnævnt til Ridder af 1. klasse af St. Olavs Orden
 2000: Kommandør af Den Kongelige Norske Fortjenstorden.

Han er også tildelt følgende udenlandske ordener:

 1973: Den thailandske hvide elefantorden.
 1975: Den franske nationale fortjenestorden.
 1994: Modtager af kommandørtegnet af Finlands løves orden.
 1995 I november 1995 blev Lundbo tildelt «Certificate of Appreciation», underskrevet af USAs 63. udenrigsminister Warren Christopher for hans arbejde og ledelse for at fremme det internationale samarbejde for ikke-spredning af våben og tilhørende teknologi.
 1996: Kommandørkorset af Republikken Ungarns fortjenstorden.
 2003: Udnævnt til kommandør med stjerne af Republikken Polens fortjenstorden.

Referencer

Eksterne henvisninger
 World News
 Sten Lundbo  i Administration Database (NSD)

Diplomater fra Norge
Ambassadører fra Norge
Norsk civile økonomer fra NHH
Riddere af 1. klasse af Sankt Olavs Orden
Kongelige Norske Fortjenstorden
Kendelse afsagt af Lion of Finland
Order of Merit for Republikken Polen
Personer fra Bergen

Sten Lundbo


Alfonso Neculñir Briones (Santiago, Chile, 15 de febrero de 1960) es un exfutbolista chileno que jugó como defensa en varios equipos, entre los que destacó Colo-Colo de la Primera División de Chile.

Trayectoria

Fuerza, poder de anticipación, mucha entrega y sacrificio, además de regularidad eran las principales características de Necu.

De las inferiores al primer equipo estuvo 16 años en Colo-Colo logrando cuatro Títulos Nacionales en 1981, 1983, 1986 y 1989.

Debutó en 1980 frente a Santiago Wanderers y logró jugar 162 partidos por Torneos nacionales. Completó finalmente 10 temporadas como profesional en el Colo-Colo.

Consiguió las Copa Chile de 1981, 1982, 1985, 1988 y 1989.

En 1990 se fue a Antofagasta dada su mala relación con el técnico Arturo Salah y dos años después fichó por Arica, club en el que se retiró a los 34 años.
Actualmente se desempeña como Director de la Escuela de Fútbol de la Corporación de Desarrollo Social de la Asociación Cristiana de Jóvenes.

Anécdotas

 Se le considera el primer futbolista de apellido mapuche directo que jugó en Colo-Colo.
 Fue el primer futbolista chileno en jugar con botines blancos.

Clubes

Palmarés

Torneos nacionales

Referencias
 Revista Estadio N° 1.932 del 20 de agosto de 1980, páginas 44-45.

Futbolistas de Chile
Futbolistas del Club Social y Deportivo Colo-Colo en los años 1980
Futbolistas del Club de Deportes Antofagasta en los años 1990
Futbolistas del Club Deportivo San Marcos de Arica en los años 1990
Nacidos en Santiago de Chile
Futbolistas de las inferiores del Club Social y Deportivo Colo-Colo
Mapuches

Alfonso Neculñir


أبو الربيع سليمان بن المتوكل على الله، بويع بالخلافة بعهد من أخيه المعتضد بالله في ربيع الأول سنة 845هـ، واستمر في الخلافة حتى وفاته سنة 855هـ.

صفاته
يقول معاصره المؤرخ ابن تغري بردي

وفاته
توفي الخليفة المستكفي بالله الثالث بمسكنه قرب المشهد النفيسي في القاهرة في يوم الجمعة 2 محرم 855هـ بعد مرض دام به أياماً، وكان في حوالي الستين من عمره، وحضر السلطان الظاهر جقمق جنازته والصلاة عليه بمصلاة المؤمني تحت القلعة، وعاد أمام جنازته إلى المشهد النفيسي حيث دفنه ماشياً، وتولى حمل نعشه غير مرة، إلى أن وصلت الجنازة وحضر دفنه، وكانت جنازته مشهودة، وولي الخلافة بعد وفاته أخوه حمزة القائم بأمر الله.

مراجع

خلفاء عباسيون في القرن 15
سنة الولادة غير معروفة
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
وفيات 1451
وفيات 824 هـ

المستكفي بالله الثالث


Hristu Nicolaide (n. 2 septembrie 1908, Constanța - d. ? 1991, București) a fost un actor de comedie (teatru, film, televiziune) și scriitor român.

Biografie
Născut la Constanța într-o familie de greci. Tatăl actorului a făcut parte din Comitetul Comunității Elene din Constanța o perioadă lungă de timp. Datorită lui și a altor greci s-a înființat la Constanța o trupă de teatru de actori amatori.

A urmat si Conservatorul de Muzica și Arta Dramatică unde  a avut-o ca profesoara pe Maria Filotti.
A debutat pe scenă la Roman, în celebra piesă "Take, Ianke și Cadâr", în care l-a întruchipat pe Ianke îndrumat de actorul Gheorghe Timică.

A fost bun prieten cu Maria Tănase. În cartea lui "1001 de zâmbete" povestește despre marea artistă.

A jucat în: "Faxum melodi…" scris de el și Nicolae Chirițescu, "Colț cu Brezoianu" de asemenea scris de el și de Puiu Maximilian și dirijat de compozitorul Elly Roman, în "Pigulete plus cinci fete" la Teatrul Mic. Și-a scris singur cuplete, scenete, pe care le-a interpretat pe scena Teatrului de Revistă "C. Tănase" din București.

A jucat în filmele: "Dragoste la zero grade", "Directorul nostru" și "Mofturi 1900", ambele regizate de Jean Georgescu. La TV a jucat în anecdotele "Starea de leșin", "A dispărut copilul" și altele. A mai apărut într-o emisiune pentru copii "Măzgălici și Zugrăvici" la TV, în care desena și cânta. A scris versurile la celebrul șlagăr "Cărăruie care suie în vârf de munte".

A primit titlul de artist emerit în 1962.

Filmografie

Actor
 Directorul nostru (1955) - Ionescu, șeful registraturii
 Mofturi 1900 (1965)
 Starea de leșin (1969)
 Cupletul zilei / (1970) - vanatorul
 Anecdota (1972)
 Vicleniile lui Scapin / (1972) - contabilul sef al intreprinderii
 Hoțul invizibil / (1973)
 Vreau să spun!... / (1974)
 Roșcovanul (1976)
 Un text cu bucluc (1976)
 Toate pânzele sus (film) (1977)

Scenarist
 Vacanță la mare (1963) - în colaborare cu Cezar Grigoriu
 Dragoste la zero grade (1964) - în colaborare cu Cezar Grigoriu
 Starea de leșin (1969)

Scriitor
 1001 de zâmbete (1985), Editura Cartea Românească, București

Note

Legături externe
 https://www.cinemagia.ro/actori/h-nicolaide-63841/
 http://www.cimec.ro/teatre/revista/1989/Nr.6.anul.XXXIV.iunie.1989/imagepages/image11.html
 https://zch.ro/hristu-nicolaide-in-judetul-neamt/
 http://www.elpis.ro/pdf/personalitati-grecesti.pdf
 https://www.imdb.com/name/nm0630220/

Nașteri în 1908
Actori de teatru români
Actori de film români
Artiști emeriți ai Republicii Populare Romîne și ai Republicii Socialiste România
Constănțeni

Hristu Nicolaide


Metrópole de Kiev ou Metrópole de Kiev, Galícia e Toda a Rússia (ainda, Metrópole da Rússia Ocidental, Metrópole Quievana-Lituana) foi a metrópole ortodoxa do Patriarcado de Constantinopla no território do Grão-Ducado da Lituânia e da Comunidade Polaco-Lituana. Existiu até 1596, quando aceitou a União de Brest.

História

Em 1433, após a morte de Fócio, Metropolita de Kiev e de Toda a Rússia, o Príncipe de Moscou decidiu nomear Jonas, Bispo de Riazã, como Metropolita. Mas, tendo chegado a Constantinopla, Jonas não recebeu a aprovação do Patriarca e foi o protegido do Grão-Duque da Lituânia, Švitrigaila, o Bispo Gerasimo de Esmolensco, que foi nomeado Metropolita. Em 1436, o Patriarca ordenou o Metropolita Isidoro, um defensor da união das Igrejas Ortodoxa e Católica, à cátedra de Kiev. No entanto, nem Jonas nem o Príncipe de Moscou aceitaram tal decisão e foram hostis a Isidoro. Quando, depois da União de Florença, ele chegou a Moscou como Cardeal da Rússia, em 1441, foi preso como herege, após ser acusado de apostasia, mas depois conseguiu escapar. O Príncipe de Moscou pediu a Constantinopla que desse à Rússia uma nova metrópole, mas o Patriarca se recusou a fazê-lo.

Em 1448 um Concílio de Bispos da Rússia Oriental nomeou, por ordem do Grão-Duque de Moscou, o bispo Jonas como Metropolita de Kiev, sem a aprovação do Patriarca Gregório III de Constantinopla. Durante seu governo a Igreja da Rússia tornou-se autocéfala de fato e título foi alterado para "Moscou e Toda a Rússia". Porém, os ortodoxos nos territórios do Grão-Ducado de Lituânia permaneceram sob a jurisdição da Igreja Ortodoxa de Constantinopla.

Em 1458, o Patriarca Isidoro II de Constantinopla reorganizou as dioceses ortodoxas (eparquias) dentro do território do Grão-Ducado da Lituânia, incluindo Kiev, em uma nova sé e seus primazes receberam um novo título: Metropolita de Kiev, Galícia e Toda a Rússia. A sede da sé episcopal estava localizada em Vilnius.

Em 1595, a Metrópole de Kiev, como sede em Vilnius, assina a União de Brest com a Igreja Católica Romana, estabelecendo assim uma Igreja uniata.

Lista dos metropolitas de Kiev de 1458 a 1596

 Vago (1458 - 1475)
 Gregório, o Bulgáro  - Consagrado pelo Patriarca Gregório III de Constantinopla, que havia aceitado a União de Florença, já deposto e nomeado pelos Papa Pio II - Uniata.
 Vago (1475 - 1479)
 Misael Pestruche  - Aceito por Casimiro IV, depois que ele concordou em aderir à União de Florença. Foi nomeado pelo Papa Sisto IV mas não reconhecido pelo Patriarcado de Constantinopla - Uniata.

 Esperidião Sava  - Consagrado como Metropolita Ortodoxo de Kiev pelo Patriarca Rafael I de Constantinopla, mas rejeitado por Casimiro IV.
 Simeão  - Primeiro Metropolita Ortodoxo aceito desde 1458.
 Jonas Glezna
 Macário
 José Bolgarinoviche  - Administrador temporário
 José Bolgarinoviche
 Jonas
 José Soltan  - Administrador temporário
 José Soltan
 José Rusin
 Macário, o Moscovita  - Administrador temporário
 Macário, o Moscovita
 Silvestre Belqueviche
 Jonas Protaseviche
 Elias Kucha
 Onesíforo Devochka
 Miguel Rogoza  - Aceitou a União de Brest.

Ver também
 Metrópole de Kiev (1620-1685)
 Lista dos Metropolitas de Kiev
 Adesão da Metrópole de Kiev ao Patriarcado de Moscou
 Metrópole de Kiev, Galícia e Toda a Rússia

História da Igreja Ortodoxa
Igreja Ortodoxa Russa
Igreja Ortodoxa Ucraniana
Patriarcado Ecumênico de Constantinopla
Cristianismo na Rússia
Cristianismo na Ucrânia

Metrópole de Kiev (1458–1596)


Trichotemnoma, rod jetrenjarki smješten u vlastitu porodicu Trichotemnomataceae, dio podreda Jungermanniineae.

Sinonimi
 Blepharostoma corrugatum Steph.; bazionim
 Temnoma corrugatum (Steph.) R.M. Schust.
 Trichostmnoma corrugatum (Steph.) R.M. Schust.

Izvori

Jungermanniineae

Trichotemnoma


Dimensiuni primejdioase (ISBN 973-96045-2-8) este o colecție de povestiri științifico-fantastice care a apărut la Editura Antet XX Press București în 1993. Coperta este realizată de Simona Dumitrescu.

Cuprins
 Cronicile marțiene. Usher II de Ray Bradbury
 Terenul de joacă  de Ray Bradbury
 Orașul de Ray Bradbury
Trapezul tancurilor (The Tank Trapeze) de Michael Moorcock
Diviziunea Delhi (The Delhi Division) de Michael Moorcock
Joncțiunea Pekin (The Peking Junction) de Michael Moorcock
Materie cenușie (Gray Matter) de Stephen King
Eu sînt poarta  (I Am the Doorway) de Stephen King
Schimb de noapte (Graveyard Shift) de Stephen King
Trei crime perfecte, perpendiculare de Relu Năstase
Nuntă pe șosea de Mihnea Columbeanu

Referințe și note

Legături externe
Dimensiuni Primejdioase, goodreads.com

Vezi și
Lista cărților științifico-fantastice publicate în România după 1989
Lista antologiilor de povestiri științifico-fantastice românești
1993 în științifico-fantastic

Colecții de povestiri științifico-fantastice
Cărți din 1993
1993 în științifico-fantastic
Povestiri de Mihnea Columbeanu
Povestiri de Stephen King
Povestiri de Ray Bradbury
Povestiri de  Michael Moorcock

Dimensiuni primejdioase


Canadian Kennel Club (kısaca C.K.C.), Kanada'daki başlıca köpek kayıt sistemidir. 1888 yılında kurulmuştur. Kâr amacı gütmeyen bir kuruluştur.

Bir köpeğin C.K.C.'ye kayıt olabilmesi için, anne ve babasının da sisteme kayıtlı olması gereklidir. Ülke dışında doğan köpekler, eğer tanınmış bir köpek kulübünde kayıtlıysalar, "ithal" olarak sınıflandırılarak kaydedilir.

Dış bağlantılar
 Resmi site

Köpek kulüpleri
Kanada merkezli kuruluşlar
Kanada merkezli kâr amacı gütmeyen kuruluşlar
1888'de Kuzey Amerika'da kurulan oluşumlar
1888'de kurulan kuruluşlar

Canadian Kennel Club


Raluca Strămăturaru () este o sportivă română care concurează din anul 1996 în proba de sanie.

Carieră
Cel mai bun rezultat al ei în Cupa Mondială de Sanie a fost în sezonul 2007-08, când a fost a 23-a la simplu feminin. Cel mai bun rezultat la Campionate Mondiale a fost a 16-a la simplu feminin în Winterberg, în 2019. Cel mai bun rezultat la Europene a fost a 10-a la Oberhof în 2013.

Strămăturaru s-a calificat pentru Jocurile Olimpice de Iarnă din 2010, unde a terminat pe locul 21. A participat și la Jocurile Olimpice de Iarnă din 2014. La Jocurile Olimpice de Iarnă din 2018, unde a purtat drapelul României la festivitatea de închidere, a obținut locul 7. La Jocurile Olimpice din 2022 de la Beijing a purtat împreună cu Paul Pepene drapelul României la ceremonia de deschidere. În proba de ștafeta mixtă a ocupat locul 9, alături de Valentin Crețu, Marian Gîtlan și Darius Șerban.

Sora ei, Violeta Strămăturaru a concurat și ea în același sport.

Realizări

Note

Legături externe

Nașteri în 1985
Nașteri pe 22 noiembrie
Sportivi români în viață
Sănieri olimpici români
Oameni din Sinaia
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2010
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2014
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018
Competitori la Jocurile Olimpice de iarnă din 2022
Sportive române

Raluca Strămăturaru


El momoto enano (Hylomanes momotula) es una especie de ave coraciforme de la familia Momotidae. Es nativo de América Central (Belice, Costa Rica, El Salvador, Guatemala, Honduras, Nicaragua y Panamá), México y Colombia. Es el único miembro del género monotípico Hylomanes.

Subespecies
Se distinguen las siguientes subespecies.
Hylomanes momotula chiapensis Brodkorb, 1938
Hylomanes momotula momotula Lichtenstein, 1839
Hylomanes momotula obscurus Nelson, 1911

Referencias

 BirdLife International (2011) Species factsheet: Hylomanes momotula. Consultado en http://www.birdlife.org, 25/11/2011.

Enlaces externos

Momotidae
Aves de América Central
Géneros monotípicos de aves
Animales descritos en 1839

Hylomanes momotula


På eventyr i Indien er en dansk dokumentarfilm fra 2005 instrueret af Jacob Wellendorf og Catherine Kunze.

Handling
To små danske piger - Chloë og Thea - på 3 og 1 år er på eventyr i Indien. En film om to søstre og deres møde med en fremmed kultur - filmet helt nede i børnehøjde.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2005

Dokumentarfilm fra Danmark

På eventyr i Indien


Ksenofon (Yunanca: Ξενοφῶν, d. y. MÖ 431 - ö. y. MÖ 354), Sokrates'in öğrencisi olan Yunan filozof, yazar, tarihçi ve asker.

Ksenofon, uzun yıllar Anadolu'yu işgal eden Pers ordularında bulunmuş, çoğunlukla İranlıların askerî eğitim ve öğretim düzenleriyle ilgili görüşlerini yazmıştır. Bunlarla birlikte Pers ordularının tüm sefer kayıtlarını tutmuştur. Onun tarih yazımında hemşehrisi Thukydides'ten etkilendiği söylenebilir.

Anabasis adlı eseri ilk aşamalarda alan rehberi olarak Büyük İskender tarafından İran seferlerinde en önemli kaynak olarak kullanılmıştır.

Tarihsel ve biyografik eserler
 Anabasis
 Cyropaedia
 Hellenica (MÖ 410 - 362 arası Yunan tarihi)
 Agesilaus

Sokratik çalışmaları ve diyaloglar
 Memorabilia
 Oeconomicus
 Symposium
 Apology
 Hiero

Kısa incelemeler
 On Horsemanship
 The Cavalry General
 Hunting with Dogs
 Ways and Means
 Constitution of Sparta

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Wikisource  daki eserleri

MÖ 431 doğumlular
Attika doğumlular
MÖ 354 yılında ölenler
MÖ 4. yüzyılda Yunanlar
MÖ 4. yüzyıl yazarları
MÖ 4. yüzyıl tarihçileri
Antik Atinalılar
Antik Yunan generaller
Antik Yunan filozoflar
Antik Yunan tarihçiler
Antik yazarlar
Sokrates'in öğrencileri

Ksenofon


Druga hrvatska rukometna liga predstavlja treći rang hrvatskog rukometnog prvenstva u sezoni 2019./20., te se sastojala od četiri skupine - Istok, Jug, Sjever  i Zapad, u kojima su se natjecala 42 kluba.
Kao posljedica pandemije COVID-19, u ožujku je došlo do prekida natjecanja, a u travnju 2020. je Hrvatski rukometni savez donio konačnu odluku o konačnom prekidu natjecanja, te se sve lige pod HRS-om poništavaju, i za sezonu 2020./21. ostaju nepromijenjene (bez ispadanja i ulaženja na osnovu sezone 2019./20.).

Istok

 Izvori:
 hrs.hr, "Glasnik 2. HRL - Istok - m", br. 13
 furkisport.hr/hrs, 2. HRL ISTOK M

Jug

 Izvori:
 hrs.hr, "Glasnik 2. HRL - Jug - m", br. 13
 furkisport.hr/hrs, 2. HRL Jug M

Sjever

 Izvori:
 hrs.hr, "Glasnik 2. HRL - Sjever - m", br. 19
 furkisport.hr/hrs, 2. HRL Sjever M

Zapad

 Izvori:
 hrs.hr, "Glasnik 2. HRL - Zapad - m", br. 13
 furkisport.hr/hrs, 2. HRL Zapad M

Unutarnje poveznice
 Druga hrvatska rukometna liga
 1. HRL 2019./20.
 Ligaški sustav hrvatskog rukometnog prvenstva za muškarce

Vanjske poveznice
 hrs.hr
 hrs.hr, 2.HRL Istok - Muški
 hrs.hr, 2.HRL Jug - Muški
 hrs.hr, 2.HRL Sjever - Muški
 hrs.hr, 2.HRL Zapad - Muški

Izvori
 hrs.hr/glasnici
 furkisport.hr/hrs

2019-20
m-2

2. HRL 2019./20.


මොහොමඩ් මහමුදුල්ලා (බෙංගාලි: মোহাম্মদ মাহমুদুল্লাহ; උපත 1986 පෙබරවාරි 4), රියාද් ලෙසද හඳුන්වනු ලබන, ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. ඔහු ඩකා කොට්ඨාශය වෙනුවෙන් පළමු පෙළ සහ ලිස්ට් A ක්‍රිකට් ක්‍රීඩා කර ඇති අතර සියලුම ආකාරයේ ක්‍රීඩාවන් බංග්ලාදේශය නියෝජනය කර ඇත. තුන් ඉරියව් ක්‍රීඩකයෙකු වන ඔහු පහළ හෝ මැදපෙළ පිතිකරුවෙකු මෙන්ම දඟ පන්දු යවන්නෙකු ද වේ. සමීප සීමිත ඕවර ක්‍රීඩාවක් අවසන් කිරීමට ඔහුට ඇති හැකියාව නිසා ඔහු කැපී පෙනේ. ඔහු ලෝක කුසලාන ශතකයක් ලබාගත් පළමු බංග්ලාදේශ ජාතිකයා වේ.

යොමු කිරීම්

මහමුදුල්ලා


Albert Thomas () a fost un politician socialist francez și primul ministru al armamentului al celei de-a Treia Republici Franceze în timpul Primului Război Mondial. După încheierea Tratatului de la Versailles, a fost numit primul director general al Organizației Internaționale a Muncii, deținând această funcție până la moartea sa, în 1932. I-a succedat ca director general al O.I.M. Harold Butler.

Primii ani
S-a născut în Champigny-sur-Marne pe 16 iunie 1878. În 1898 a fost admis la École Normale Supérieure, unde a studiat istoria și a câștigat o bursă de călătorie care i-a permis să viziteze Rusia. Și-a continuat studiile, obținând licențe în literatură și istorie la Universitatea din Paris. În 1904 Thomas fost numit în consiliul redacțional al ziarului L'humanité și ales în poziția de consilier municipal al orașului Champigny, unde, opt ani mai târziu, a fost ales primar. A desfășurat o activitate de jurnalist, scriind pentru L'information și Revue socialiste, fondând Revue syndicaliste și lansând, ulterior, L'information ouvrière et sociale.

Politica națională și războiul
În 1910 Thomas a fost ales membru al Camerei Deputaților pentru una din circumscripțiile electorale din Departamentul Senei și a fost reales în 1914. El a devenit membru al comisiilor de lucrări publice, căi ferate și finanțe ale Camerei și a fost activ în adoptarea unor acte legislative cu caracter social, în special cele referitoare la condițiile de lucru din mine și la pensiile lucrătorilor industriali și agrari, precum și ale minerilor.

Când a izbucnit Primul Război Mondial, Thomas servit timp de câteva săptămâni într-un regiment teritorial al Armatei Franceze, după care a fost chemat la Paris și desemnat să conducă serviciile de transport feroviar, având un rol de element de contact între Marele Cartier General și Ministerul Lucrărilor Publice. În octombrie 1914 guvernul i-a dat sarcina de a reorganiza activitatea din fabrici, pentru a produce intensiv muniții. În mai 1915 a fost numit subsecretar de stat pentru artilerie și muniții, devenind ministru al munițiilor în anul următor. Thomas devenise mai întâi membru al guvernului pe 12 decembrie 1915, când a fost numit secretar de stat pentru artilerie și muniții în Ministrul de Război. Datorită existenței unei nevoi tot mai mari de obuze pentru tunurile "Soixante-Quinze", a fost promovat pe 12 decembrie 1916 în funcția de ministru al armamentului. El răspundea doar primului ministru, ulterior președintele Republicii, Raymond Poincaré. Thomas a fost înlocuit la conducerea ministerului pe 12 septembrie 1917 de către Louis Loucheur.

Organizația Internațională a Muncii
Thomas a fost ales după război deputat de Tarn. În noiembrie 1919, în ședința inaugurală a Conferinței Internaționale a Muncii de la Washington, la care el nu a fost prezent, organul de conducere al Organizației Internaționale a Muncii (OIM) l-a ales ca director al organizației. De atunci, Thomas s-a dedicat complet activității organizației.

Thomas a dat OIM un impuls puternic încă de la început. În câțiva ani, el a creat, dintr-un mic grup de funcționari găzduit într-o reședință privată din Londra, o instituție internațională cu un personal de 400 de angajați și o clădire proprie la Geneva. În primii doi ani au fost adoptate 16 convenții internaționale de muncă și 18 recomandări. Începând din 1920, OIM a lansat un program ambițios de publicații, care a inclus Buletinul Oficial, Revista Muncii care apărea lunar și era distribuită pe plan internațional și diverse alte reviste și ziare. În calitate de director, Thomas a dovedit un interes personal în recrutarea unei echipe internaționale care să formeze Secretariatul organizației. Abilitățile sale manageriale l-au ajutat să creeze imaginea OIM ca o organizație energică și entuziastă.

Opoziția între guvernele naționale, organizațiile sindicale și organizațiile angajatorilor a început să se acutizeze curând, iar optimismul care s-a manifestat imediat după sfârșitul războiului a dat naștere unei stări de îndoială și pesimism. Unele state membre au încercat să limiteze competențele și activitățile organizației. În primul rând, s-a considerat că această Conferință a mers prea departe și prea repede în elaborarea de convenții și recomandări. Guvernele și parlamentele naționale nu puteau și nu doreau să țină pasul cu activitatea organizației. Thomas, notând numărul dezamăgitor de ratificări, a ajuns la concluzia că activitatea de adoptare de convenții și recomandări ar trebui să fie încetinită.[necesită citare]
Articole care necesită citări suplimentare

O altă dificultate majoră a privit finanțarea organizației. Conform Constituției, OIM era o organizație dependentă pe partea de finanțare de Liga Națiunilor, dar în toate problemele de politică generală Constituția prevedea o independență absolută a OIM. În 1923, un grup de guverne ce făceau parte din consiliul de conducere au decis reducerea bugetului OIM la aproximativ 1,4 milioane de dolari americani - care a fost o sumă stabilită ca nivel bugetar standard pentru OIM.

Restricția bugetară a făcut necesară consolidarea programelor și activităților desfășurate de OIM care a avut, la rândul său, și efecte secundare pozitive. Între 1922 și 1931 Conferința a continuat să se întrunească în fiecare an, dar a adoptat doar 15 convenții și 21 de recomandări. Limitarea activității OIM a permis guvernelor naționale să acorde o atenție adecvată pentru aplicarea prevederilor acordurilor internaționale în legislația și reglementările naționale. Mai multe țări au ratificat convențiile OIM și standardele OIM au început să exercite o influență efectivă în îmbunătățirea condițiilor de viață și de muncă. În 1926 a fost introdusă o inovație importantă atunci când Conferința Internațională a Muncii a instituit un sistem de supraveghere cu privire la aplicarea standardelor sale, care există și astăzi. S-a creat Comitetul de Experți compus din juriști independenți, care era responsabil de examinarea rapoartelor guvernamentale și prezenta propriul raport în fiecare an la Conferință.

Consolidarea programelor de bază ale OIM nu a implicat sub nici o formă stagnarea. În calitate de director, Thomas a continuat să-și inspire personalul să profite de fiecare oportunitate pentru a promova obiectivele OIM. El credea mult în "politica de prezență" și a petrecut o mare parte din timp călătorind pentru a căuta sprijin pentru obiectivele și activitățile organizației. El a vizitat toate țările europene, precum și țările din America de Nord și de Sud, China și Japonia. În 1932, după ce a consolidat puternic activitatea organizației timp de 13 ani, Thomas a murit subit la vârsta de 53 de ani.

Note

Bibliografie

Nașteri în 1878
Decese în 1932
Absolvenți ai École Normale Supérieure
Politicieni francezi

Albert Thomas (politician)


Savlar, İslamiyet öncesi Türk Edebiyatında günümüzdeki atasözünün karşılığıdır. Akılda kalan, sözlü gelenekle nesilden nesile aktarılan özlü bir anlatım biçimidir.

Türk atasözlerinin en eski örnekleri Orhun Anıtları'nda yer almaktadır.

Örnek Savlar
 Ağılda oğlak toğsa teride otu üner. (Ağılda oğlak doğsa,ırmakta otu biter.)
 Aç ne yemez tok ne timez. (Aç ne yemez, tok ne demez?)
 Ay tolun bolsa elgin imlemes. (Dolunay haline gelen ay el ile gösterilmez.)
 Uma kelse kut kelir. (Eve konuk gelse uğur da gelir.)
 Yılan kendü egrisin bilmes tevi boynın egri tir. (Yılan kendi eğrisini görmez, deve boynun eğri der.)

İslam öncesi Türk edebiyatı

Savlar


Bralos sau Brallos (în ) este un sat situat pe pantele Muntelui Kallidromon în prefectura Ftiotida din Grecia. El face parte din municipalitatea Amfikleia-Elateia și se află de-a lungul drumului european E65.

Istoric
În octombrie 1917, în timpul Primului Război Mondial, Spitalul Staționar nr. 49 a fost stabilit la Bralos, împreună cu tabăra de odihnă și de recuperare a trupelor Aliate. El a rămas în folosință până în aprilie 1919. Mulți dintre militarii morți în spital — mai ales în urma epidemiei de gripă — sunt îngropați în Cimitirul Britanic Bralo. Acesta conține 101 morminte, dintre care 95 sunt ale unor militari aparținând țărilor Comunității Britanice.

Bralos fost, de asemenea, locul unei lupte între trupele Comunității Britanice și trupele germane în Bătălia de la Termopile (1941).

Referințe

Localități din Grecia

Bralos


Ođđasat er en samisk tv-nyhedsudsendelse i Norge, Sverige og Finland.

Den produceres i samarbejde mellem NRK, SVT og Yle (de respektive landes public service-udbydere), og programmet sendes fra NRK's studie i Karasjok. Frem til 2015 havde programmets produktion andre titler og grafik end dem, der kendes fra NRK's almindelige nyhedsudsendelser.

Det er en udsendelse, der sendes en gang på alle hverdage om eftermiddagen. Hvert program er omkring 15 minutter langt og beskæftiger sig primært med samisk-relaterede emner, men det indeholder også nordiske nyheder og verdensnyheder, det beskæftiger sig ofte med andre oprindelige folk.

Nyhedsudsendelserne sendes på sproget nordsamisk og undertekstes på enten finsk, norsk eller svensk i deres respektive områder (svenske undertekster er der også på Yle Fem's transmission).

Eksterne henvisninger
 Yle's online news in Sami
 NRK Sápmi
 SR Sameradion and SVT Sápmi

Samer
Tv-programmer fra Norge
Tv-programmer fra Sverige
Tv-programmer fra Finland
Tv-programmer fra NRK

Ođđasat


Samuel Glusberg, que usó el seudónimo de Enrique Espinoza, fue un escritor y editor nacido en 1898 en Kishinev, Besarabia, que por entonces pertenecía al Imperio Ruso y actualmente integra la República de Moldavia. Vivió la mayor parte de su vida en Argentina y Chile. Fue el fundador de la revista literaria Babel, la cual editó en los dos países sucesivamente. Glusberg falleció en Buenos Aires, Argentina, en octubre de 1987.

Actividad en Argentina
Samuel Glusberg llegó a Buenos Aires en 1905 traído por su familia, una parte de la cual se radicó en Chile, país en el que más adelante Glusberg vivió algunos años. Inicialmente estudió en un pequeño colegio israelita y luego en una escuela pública. A los dieciséis años, Glusberg era un fervoroso lector de Tolstoi, Turguénev, Heinrich Heine y del filósofo judío-sefardí Baruch Spinoza. Estos dos últimos inspirarían más adelante su seudónimo.

Estudió en la Escuela Normal, donde se familiarizó con la obra de músicos como Bach, Beethoven, Händel, lo que le llevó a asociarse a la Asociación Wagneriana, y militó en el socialismo. En 1919 le pidió a Leopoldo Lugones, un expulsado del socialismo que por entonces se estaba convirtiendo al nacionalismo, para que respaldara desde su función pública un congreso de estudiantes, lo que hizo nacer, a pesar de la diferencia de edad y de ideología, una amistad que conservarían hasta la muerte. Lugones lo llevó a trabajar con él a la Biblioteca Nacional de Maestros y Glusberg se convirtió luego en su editor. Con la ayuda económica de sus tíos que residían en Chile comenzó en 1919 a editar los Cuadernos América, que llegaron a los 50 números. Con el sello de Babel editó libros nacionales y extranjeros y en 1921 lo hizo con una revista literaria con el mismo nombre que se publicó durante siete años y en la que colaboraron eminentes literatos de la generación madura y jóvenes como Jorge Mañach, Juan Marinello Vidaurreta, Mariano Picón-Salas, Arturo Uslar Pietri, Augusto d'Halmar, Pedro Prado, José Carlos Mariátegui y Jorge Basadre.

Con Evar Méndez fue uno de los fundadores de la mítica revista Martín Fierro y se convirtió en uno de los editores más activos de esa época. Al mismo tiempo y bajo el seudónimo de Enrique Espinoza, publicó sus propios libros, entre otros, La levita gris, Heine, el ángel y el león y De un lado y otro, donde rememoró los avatares culturales de esa época. En 1928 integró la primera comisión directiva de la Sociedad Argentina de Escritores que presidía Lugones.

Actividad en Chile
En enero de 1935, se radicó en Santiago de Chile continuando su labor de editor; comenzó a publicar breves ensayos sobre diversos temas y, en 1937, su libro Compañeros de viaje. En 1939, refundó la revista Babel, publicación apreciada por los artistas más heterodoxos de la época, con la Editorial Nascimento. Glusberg la dirigía, costeaba la mitad de cada volumen y organizaba toda la edición en tanto que Mauricio Amster modelaba cada entrega y dirigía la tipografía. Otras obras de Glusberg fueron Gajes del oficio (1968) y un ensayo largo titulado Conciencia histórica (1973), mediante el cual intentó aunar la reflexión política, social y cultural.

El golpe de Pinochet lo empujó de nuevo a Buenos Aires, donde falleció en octubre de 1987.

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Chisináu
Fallecidos en Buenos Aires
Escritores de Argentina del siglo XX
Editores de Argentina
Judíos de Argentina
Emigrantes rusos hacia Argentina
Judíos de Moldavia
Judíos de Chile
Editores de Chile
Escritores de Chile del siglo XX

Samuel Glusberg


The Andrew Project was a distributed computing environment developed at Carnegie Mellon University beginning in 1982. It was an ambitious project for its time and resulted in an unprecedentedly vast and accessible university computing infrastructure. The project was named after Andrew Carnegie and Andrew Mellon, the founders of the institutions that eventually became Carnegie Mellon University.

History
The Information Technology Center, a partnership of Carnegie Mellon University (CMU) and the International Business Machines Corporation (IBM), began work on the Andrew Project in 1982. In its initial phase, the project involved both software and hardware, including wiring the campus for data and developing workstations to be distributed to students and faculty at CMU and elsewhere. The proposed "3M computer" workstations included a million pixel display and a megabyte of memory, running at a million instructions per second. Unfortunately, a cost on the order of US made the computers beyond the reach of students' budgets. The initial hardware deployment in 1985 established a number of university-owned "clusters" of public workstations in various academic buildings and dormitories. The campus was fully wired and ready for the eventual availability of inexpensive personal computers.

Early development within the Information Technology Center, originally called VICE (Vast Integrated Computing Environment) and VIRTUE (Virtue Is Reached Through Unix and Emacs), focused on centralized tools, such as a file server, and workstation tools including a window manager, editor, email, and file system client code.

Initially the system was prototyped on Sun Microsystems machines, and then to IBM RT PC series computers running a special IBM Academic Operating System. People involved in the project included James H. Morris, Nathaniel Borenstein, James Gosling, and David S. H. Rosenthal.

The project was extended several times after 1985 in order to complete the software, and was renamed "Andrew" for Andrew Carnegie and Andrew Mellon, the founders of the institutions that eventually became Carnegie Mellon University. Mostly rewritten as a result of experience from early deployments, Andrew had four major software components:

 The Andrew Toolkit (ATK), a set of tools that allows users to create and distribute documents containing a variety of formatted and embedded objects,
 The Andrew Messaging System (AMS), an email and bulletin board system based on ATK, and
 The Andrew File System (AFS), a distributed file system emphasizing scalability for an academic and research environment.
 The Andrew Window Manager (WM), a tiled (non-overlapping windows) window system that allowed remote display of windows on a workstation display. It was one of the first network-oriented window managers to run on Unix as a graphical display. As part of the CMU's partnership with IBM, IBM retained the licensing rights to WM. WM was meant to be licensed under reasonable terms, which CMU thought would resemble a relatively cheap UNIX license, while IBM sought a more lucrative licensing scheme. WM was later replaced by X11 from the Massachusetts Institute of Technology. Its developers, Gosling and Rosenthal, would next develop the NeWS (Network extensible Window System).

AFS moved out of the Information Technology Center to Transarc in 1988. AMS was fully decommissioned and replaced with the Cyrus IMAP server in 2002.

The Andrew User Interface System
After IBM's funding ended, Andrew continued as an open source project named the Andrew User Interface System. AUIS is a set of tools that allows users to create and distribute documents containing a variety of formatted and embedded objects. It is an open-source project run at the Department of Computer Science at CMU. The Andrew Consortium governs and maintains the development and distribution of the Andrew User Interface System.

The Andrew User Interface System encompasses three primary components. The Andrew User Environment (AUE) contains the main editor, help system, user interface, and tools for rendering multimedia and embedded objects. The Andrew Toolkit (ATK) contains all of the formattable and embeddable objects, and allows a method for developers to design their own objects. ATK allows for multi-level object embedding, in which objects can be embedded in one another. For example, a raster image object can be embedded into a spreadsheet object. The Andrew Message System (AMS) provides a mail and bulletin board access, which allows the user to send, receive, and organize mail as well as post and read from message boards.

As of version 6.3, the following were components of AUIS:

Applications
 Word processor (EZ)
 Drawing Editor (Figure)
 Mail and News Reader (Messages)
 Mail and News Sender (SendMessage)
 Font Editor (BDFfont)
 Documentation Browser (Help)
 Directory Browser (Bush)
 Schedule Maintainer (Chump)
 Shell Interface/Terminal (Console, TypeScript)
 AUIS Application Menu (Launch)
 Standard Output Viewer (PipeScript)
 Preferences Editor (PrefEd)

Graphical and interactive editors
 Equation Insert (EQ)
 Animation Editor (Fad)
 Drawing Editor (Figure)
 Insert Layout Insert (Layout)
 Display Two Adjacent Inserts (LSet)
 Extension and String Processing Language (Ness)
 Display and Edit Hierarchies (Org)
 Page Flipper (Page)
 Monochrome BMP Image Editor (Raster)
 Spreadsheet Insert (Table)
 Text, Document, and Program Editor (Text)

Wireless Andrew

Wireless Andrew was the first campus-wide wireless Internet network. It was built in 1993, predating Wi-Fi branding.

Wireless Andrew is a 2-megabit-per-second wireless local area network connected through access points to the wired Andrew network, a high-speed Ethernet backbone linking buildings across the CMU campus. Wireless Andrew consists of 100 access points covering six buildings on the campus. The university tested the setup with over 40 mobile units before allowing general use by researchers and students in February 1997.

References

Further reading

External links
 The Andrew Project - CMU's site chronicling the history of the project and the people involved.
 The Andrew Consortium - Website of the Andrew User Interface System project.
  - AUIS FTP archive.

Carnegie Mellon University software
Distributed computing architecture

Andrew Project


نادي اتحاد المحمدية الرياضي هو نادٍ رياضي مغربي من المحمدية يمارس بدوري الدرجة الثانية المغربي. رغم كون النادي تأسس سنة 1947، إلا أنه يُعتبر النادي الثاني في المدينة من حيث الألقاب والإنجازات والقاعدة الجماهيرية بعد نادي شباب المحمدية الذي تأسس بعده بسنة. اختار النادي الأصفر والأخضر ألوانا رسمية لأقمصته كما أنه يقتسم نفس الملعب مع جاره وغريمه التقليدي شباب المحمدية. أنجح موسم للنادي كان سنة 1980 عندما كان يمارس في الدوري المغربي الممتاز حينها حيث أحرز على المركز الثالت، حيث أنه كان متصدرا إلى غاية الدورات الأخيرة قبل أن يتراجع حيث حسم غريمه التقليدي شباب المحمدية اللقب لصالحه.

ملعب النادي
الملعب الحالي للنادي هو ملعب البشير بوسط مدينة المحمدية، وتبلغ طاقته الاستيعابية 12.000 متفرج. وحمل الملعب اسم البشير نسبة إلى أحد لاعبي شباب المحمدية خلال فترة الخمسينات والستينات. وتبلغ مساحة الملعب الرسمي مع المدرجات 11 هكتارا ومساحة الملعب الملحق هي ثلاثة هكتارات وهناك مساحة أخرى تقرر إنجاز قاعة مغطاة دولية فوقها. ويعود بناء ملعب البشير إلى الأمير مولاي عبد الله شقيق الملك الحسن الثاني، والذي اعتاد زيارة مدينة المحمدية، وكان الملعب حينها صغيرا، وكانت مدرجاته من خشب وطاقته الاستيعابية تتراوح من 600 إلى 700 متفرج، وبعد حادث سقوط جانب من المدرجات، تم سنة 1961 بناء مدرجات إسمنتية وفي سنة 1964 تم زرع العشب فوق أرضية الملعب.

تسائل المهتمون بالشأن الرياضي محليا بمدينة المحمدية عن سبب بطء سير مشروع تحويل ملعب البشير إلى مركب رياضي، الذي تقرر منذ سنوات، مشيرين أن المشروع ظل حبيس الورق والتصريحات، فبعدما تعهد مجلس بلدية المحمدية بتخصيص غلاف مالي قدره مليونا يورو لتحويل ملعب البشير إلى مركب رياضي، عبر مراحل تنتهي نهاية سنة 2006، وتضمن مشروع تحويل ملعب البشير إلى مركب رياضي، بناء قاعة مغطاة بها 3000 مقعد وإعادة زرع العشب وتجديد نظام سقيه وصيانة المستودعات والمنصة الشرفية ومنصة الصحفيين وتوسيع طاقته الاستيعابية وإصلاح ملاعب التداريب التابعة له وتغيير نظام الإنارة بالملعب الرئيسي وتزويده بسبورة إلكترونية وتهيئة المضمار وإصلاح موقف السيارات، وزيادة السعة بإصلاح المدرجات المقابلة للمنصة الشرفية، وإمكانية جعل المدخل الرسمي من خلفها.

مراجع

وصلات خارجية
  الموقع الرسمي للقناة الرياضية المغربية
  موقع منتخب.نت لكرة القدم
  موقع جريدة المنتخب المغربية المتخصصة في أخبار الرياضة المغربية
  موقع البطولة كوم المختص بأخبار الدوري المغربي.
  لموقع دوزيم لايف لكرة القدم
  موقع رياضة المغربي لكرة القدم
  موقع 	مقهى الجماهير	المغربي لكرة القدم

أندية رياضية في المغرب
أندية كرة قدم أسست في 1947
أندية كرة قدم في المغرب
المحمدية (المغرب)
تأسيسات سنة 1947 في المغرب

اتحاد المحمدية


An Dregeochloa pumila in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Hans Joachim Conert. An Dregeochloa pumila in nahilalakip ha genus nga Dregeochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dregeochloa

Dregeochloa pumila


Marek Hovorka (* 8. Oktober 1984 in Dubnica nad Váhom, Tschechoslowakei) ist ein slowakischer Eishockeyspieler, der seit Juni 2020 bei JKH GKS Jastrzębie aus der Polska Hokej Liga unter Vertrag steht.

Karriere
Marek Hovorka begann seine Karriere als Eishockeyspieler beim MHC Martin, für dessen Profimannschaft er in der Saison 2003/04 sein Debüt in der slowakischen Extraliga gab. Anschließend verbrachte der Center vier Jahre bei dessen Ligarivalen MHk 32 Liptovský Mikuláš, wobei er die Saison 2007/08 beim HC Slovan Ústečtí Lvi in der tschechischen Extraliga beendete, aus der er mit seiner Mannschaft am Ende der Spielzeit abstieg. Die Saison 2008/09 begann er bei seinem Ex-Klub MHC Martin in der slowakischen Extraliga und beendete sie beim mittlerweile in der tschechischen 1. Liga spielenden HC Slovan Ústečtí Lvi. Von 2009 bis 2011 spielte er weiterhin für Ústečtí Lvi in der 1. Liga, während er parallel für die tschechischen Extraliga-Teilnehmer BK Mladá Boleslav und HC Kladno auf dem Eis stand.

Zur Saison 2011/12 wechselte Hovorka fest zum HC Kladno. In seiner ersten kompletten Spielzeit in der tschechischen Extraliga erzielte er in insgesamt 55 Spielen 33 Scorerpunkte, davon 15 Tore. Im Oktober 2012 wurde Hovorka vom HC Sparta Prag verpflichtet, der ihm im Mai 2013 an den HC Energie Karlovy Vary auslieh. Ein jahr später wechselte er zu den Piráti Chomutov, mit denen er seine zweite Meisterschaft der 1. Liga gewann und den Aufstieg in die tschechische Extraliga erreichte. Nach diesem Erfolg blieb er zunächst bei den Piraten, ehe er im Dezember 2015 an den HC Vítkovice Steel abgegeben wurde.

Ab 2016 spielte Hovorka wieder in seiner slowakischen Heimat, zunächst beim MsHK Žilina und ab Mai 2017 für den HC Košice. Von September bis Dezember 2018 stand er bei Admiral Wladiwostok in der Kontinentalen Hockey-Liga unter Vertrag. Danach wechselte er zum HC Pardubice und den Rytíři Kladno, womit er bis zum Sommer 2020 in der tschechischen Extraliga aktiv war. Im Sommer 2020 wechselte er zum polnischen Klub JKH GKS Jastrzębie.

International
Für die Slowakei nahm Hovorka an der Weltmeisterschaft 2012 teil, bei der er mit seiner Mannschaft die Silbermedaille gewann.

Weitere Einsätze folgten in der Saison 2017/18, als er sowohl an den Olympischen Winterspielen 2018 in Südkorea als auch an der Weltmeisterschaft in Dänemark teilnahm.

Erfolge und Auszeichnungen
 2011 Meister der 1. tschechischen Liga mit dem HC Slovan Ústečtí Lvi
 2012 Silbermedaille bei der Weltmeisterschaft
 2015 Meister der 1. tschechischen Liga und Aufstieg in die Extraliga mit den Piráti Chomutov

Statistik

(Stand: Ende der Saison 2019/20)

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Slowakei)
Eishockeyspieler (MHk 32 Liptovský Mikuláš)
Eishockeyspieler (MHC Martin)
Eishockeyspieler (HC Kladno)
Eishockeyspieler (BK Mladá Boleslav)
Eishockeyspieler (HC Slovan Ústí nad Labem)
Eishockeyspieler (HC Energie Karlovy Vary)
Eishockeyspieler (Piráti Chomutov)
Eishockeyspieler (HC Vítkovice)
Eishockeyspieler (HC Sparta Prag)
Eishockeyspieler (Vlci Žilina)
Eishockeyspieler (HC Košice)
Eishockeyspieler (Admiral Wladiwostok)
Eishockeyspieler (HC Pardubice)

Olympiateilnehmer (Slowakei)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2018
Tschechoslowake
Slowake
Geboren 1984
Mann

Marek Hovorka (Eishockeyspieler)


Melania Dalla Costa, née le  à Marostica, est une actrice, scénariste, productrice, mannequin et militante italo-française.

Elle fait ses débuts sur le petit écran avec un rôle dans le feuilleton Un posto al sole lors de la saison 2014 qui sera suivi de Immaturi, une fiction réalisée par Rolando Ravello (2016), et du film Pamuk Prens (2016).

De nombreux grands noms se sont appuyés sur son visage, comme Chanel et Bvlgari.

Melania Dalla Costa est le témoignage de la campagne 2019 contre la violence à l'égard des femmes des Nations unies (ONU Femmes), à l'occasion du 25 novembre, journée internationale pour l'élimination de la violence à l'égard des femmes.

Biographie
Melania Dalla Costa est née à Marostica, province de Vicence, le 25 février 1988.

Ancienne athlète, elle a pratiqué le ski nordique en compétition pendant dix ans.

Elle débute sa formation artistique en 2011 au Elf Teatro, dirigé par Raul Manso, puis en 2012, elle poursuit ses études d'art dramatique au théâtre Spazio Gedeone, dirigé par Paolo Olgiati. En 2013, au Centro Teatro Attivo, elle étudie l'art dramatique et la diction sous la direction de Nicoletta Ramorino pour ensuite poursuivre ses études en 2014 d'abord au Conservatoire du Théâtre Diotaiuti, dirigé par Giovanni Battista Diotaiuti, puis avec Ivana Chubbuck, de 2015 à 2018.

Entre 2018 et 2019, Melania Dalla Costa, que la presse définit à cette occasion comme "l'égérie de Giovanni Gastel" est l'unique sujet de l'exposition "Captura" présentée à Milan sur la Via della Spiga, par le photographe italien. Toujours en 2019, elle témoigne de la campagne contre la violence à l'égard des femmes de l'UNICRI des Nations unies.

En 2020, elle apparaît sur la couverture de décembre de L'Officiel Italia n°35 comme "Dream Ladie"et, en 2021, en couverture de Harper's Bazaar Serbie en janvier et celles de Glamour Mexique et Amérique latine en avril.

L'année suivante, en 2021, elle est choisie comme témoin pour le Mille Miglia 2021.

En décembre 2022, elle est choisie par Maserati pour être le visage de la campagne mondiale Maserati Grecale Modena distribuée par Condé Nast International.

Activisme et Charité

Après avoir fait de la charité en Italie et dans d'autres pays, en 2018 il écrit, produit et est le principal interprète de le film « I Sogni Sospesi » contre la violence faite aux femmes, présenté au Festival international du film à Venise.

Activiste des droits des femmes, en 2019 elle a témoigné de la campagne Nations Unies contre la violence à l'égard des femmes, organisée à l'occasion du 25 novembre, Journée internationale pour l'élimination de la violence à l'égard des femmes.

En 2021, le journal Marie Claire Espagne choisit Melania Dalla Costa - avec Eva Longoria, Alicia Keys, Isabeli Fontana et d'autres - pour le projet Mujeres Empoderadas, racontant les histoires de femmes concernées par la justice, les droits humains et l'égalité.

A l'occasion du 8 mars 2023 Journée internationale de la femme elle participe avec l'activiste Nasibe Shamsaei, qu'elle implique dans le projet de faire connaître son histoire et de lui donner une voix, étant donné que la sienne n'est pas libre, et à d'autres militants iraniens, à la réalisation de l'œuvre conçue par l'artiste Liu Bolin, devenant eux-mêmes une œuvre d'art

Filmographie

Au cinéma
 2010 : Secondo Tempo de Fabio Bastianello
 2015 : Only When I'm Alone I Find Myself and I Often Check If I'm Los de Silvia Morani
 2016 : Cotton Prince de Hasan Tolga Pulat
 2017 : Stato di ebbrezza de Luca Biglione
 2017 : Three de Alberto Bambini
 2018 : I Sogni Sospesi de Manuela Tempesta
 2020 : Gli Ultimi Resti de Irene Cacciarini
 2022 : La seconda via de Manuela Tempesta

À la télévision
 2007 : Radio Sex de Alessandro Baracco
 2008 : Natale de Marcello Macchia
 2014 : Un posto al sole
 2016 : Immaturi de Rolando Ravello

Références

Liens externes

Actrice italienne de cinéma
Actrice italienne de télévision
Naissance à Marostica
Naissance en février 1988
Producteur français de cinéma
Producteur italien de cinéma

Melania Dalla Costa


The North Carolina General Assembly of 2001–02 met during 2001 and 2002 in the State capital of Raleigh, North Carolina.  Members of the 2001–02 House and Senate were elected on November 7, 2000. This session of the General Assembly was the last in which some house and senate districts elected multiple representatives to the state legislature.

House
The house leadership was as follows:

House leadership

House members
There were 62 Democrats and 58 Republicans in the House.  Members represented 98 districts and included 28 women, 18 African-Americans, one Native-American, and one Hispanic-American. Members are listed below with their district, party affiliation, home town, and counties they represented:

State Senate

Leaders

The Senate leadership included the following:

Members
There were 50 senators, including 35 Democrats, 15 Republicans, 45 men, five women, and seven African Americans. There were 42 districts, and some districts had two senators (12, 13, 14, 16, 17, 20, 27, and 28).  The Senate members included the following:

↑: Member was first appointed to office.

References

2001-2002
General Assembly
General Assembly
 2001
 2001
2001 U.S. legislative sessions
2002 U.S. legislative sessions


Lærke Winther Andersen, née le ,  est une actrice danoise.

Biographie
Formée à la Arts Educational School de Londres de 1996 à 1999, Lærke Winther Andersen fait ses débuts à l'écran en 2001 dans le film En kort en lang de Hella Joof, qui la fait connaître à l'échelle nationale. Leur collaboration reprend dans Oh Happy Day en 2004. En 2004 également la DR commence la diffusion de Normalerweize [En temps normal], une série satirique que Winther Andersen a écrite et interprétée avec l'actrice Anna Neye Poulsen. La série connait plusieurs saisons, tandis que Winther Andersen et Neye Poulsen transposent le projet au Bellevue Teatret en 2009.

Elle s'illustre aussi dans les rôles dramatiques. Le plus important est son rôle principal dans The Blessing (2009) de Heidi Maria Faisst, dans lequel elle joue une mère souffrant de dépression post-partum. Le film sera projeté dans plusieurs festivals internationaux et l'actrice recevra une nomination pour le prix Bodil pour sa performance. De plus, elle apparait régulièrement dans les séries Traque en série et Dicte.

En 2013, Winther Andersen tient le rôle de la mère du personnage principal dans le film Antboy sur le premier super-héros danois.

Filmographie partielle

Cinéma
 2001 : En kort en lang de Hella Joof : Synne
 2004 : Villa Paranoïa de Erik Clausen : Angelique
 2005 : Murk de Jannik Johansen : Hanne
 2007 : Daisy Diamond de Simon Staho : assistante
 2008 : Les Soldats de l'ombre de Ole Christian Madsen : Kap
 2008 : Ronal le Barbare de Kresten Vestbjerg Andersen : Zandra
 2013 : Antboy d'Ask Hasselbalch : mère de Pelle

Télévision
 2014 : Bankerot : Kisser (8 épisodes)

Notes et références

Liens externes

Actrice danoise de cinéma
Naissance en septembre 1975

Lærke Winther Andersen


Brigitte Wolf (* 1967 in Chur) ist eine ehemalige Schweizer Orientierungsläuferin.

Die aus Graubünden stammende Wolf begann im Alter von zehn Jahren mit dem Orientierungslauf. Ihre ersten Einsätze im Weltcup hatte sie 1988. Bei Weltmeisterschaften debütierte sie 1989 in Schweden. Bei den Weltmeisterschaften 1991 lief sie erstmals auch in der Schweizer Staffel, mit der sie 1997 ihre erste internationale Medaille gewann. Neben ihr liefen in der Staffel auch Marie-Luce Romanens, Vroni König und Sabrina Meister. Ende der 1990er Jahre verbesserten sich Wolfs Leistungen und bei den Europameisterschaften 2000 in der Ukraine wurde sie Vizeeuropameisterin auf der Langdistanz hinter Hanne Staff aus Norwegen. 2002 wurde Wolf Vizeeuropameisterin auf der Mitteldistanz hinter der Schwedin Gunilla Svärd. Auch mit der Staffel gewann sie bei den Wettkämpfen im ungarischen Sümeg eine Silbermedaille. 2003 in der Schweiz gewann sie zum Abschluss ihrer Karriere Weltmeisterschaftsbronze auf der Langdistanz. Gemeinsam mit Vroni König-Salmi und Simone Luder wurde sie außerdem Weltmeisterin im Staffellauf.

Nach den Weltmeisterschaften 2003 in der Schweiz trat sie vom Leistungssport zurück. Bei Schweizer Meisterschaften gewann sie insgesamt 17 Titel. Nach ihrer Karriere engagierte sie sich unter anderem bei der Walliser Gesellschaft für Wildtierbiologie und der Naturforschenden Gesellschaft Oberwallis. Außerdem ist sie Präsidentin der Grünen Partei Oberwallis.

Platzierungen

Weblinks
 Brigitte Wolf World of O Runners
 Artikel über Brigitte Wolf (Südostschweiz.ch; 3. Januar 2012)

Orientierungsläufer (Schweiz)
Weltmeister (Orientierungslauf)
Schweizer Meister (Orientierungslauf)
Teilnehmer an den World Games (Schweiz)
Schweizer
Geboren 1967
Frau

Brigitte Wolf (Orientierungsläuferin)


Koupiansk-Vouzlovyï () est une commune urbaine de l'oblast de Kharkiv, en Ukraine. Elle comptait  en 2021.

Géographie

Situation
Kupyansk-Vuzlovyj est situé sur la rive gauche de la rivière Oskil immédiatement au sud de Koupiansk.

À la suite de la réforme territoriale de 2020 et de la création de communautés territoriales, Kupiansk-Vuzlovyi a fusionné dans la .

Histoire

Origine
C'est une commune urbaine depuis 1925.La ville a été créée pour desservir la gare éponyme.

Seconde Guerre mondiale
Pendant la Seconde Guerre mondiale, elle a été occupée par par l'Allemagne nazie de  à .

Invasion russe de l'Ukraine en 2022
Lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie de 2022, Koupiansk-Vouzlovyï est capturée par les forces armées russes, ces derniers utilisant la gare de Koupiansk-Vouslovyï comme centre logistique.

Le , Koupiansk-Vouzlovyï est libérée de l'occupation russe.

Voir aussi

Articles connexes
 Gare de Koupiansk-Vouzlovyï
 Oblast de Kharkiv
 Bataille de Koupiansk
 Occupation russe de l'oblast de Kharkiv

Liens externes

Notes et références

Commune urbaine dans l'oblast de Kharkiv

Koupiansk-Vouzlovyï


Der IIHF Challenge Cup of Asia 2012 war die fünfte Austragung des durch die Internationale Eishockey-Föderation IIHF durchgeführten Wettbewerbs. Das Turnier wurde vom 18. bis 25. März 2012 in der indischen Stadt Dehradun im Bundesstaat Uttarakhand ausgetragen. Gespielt wurde in der Dehradun Arena.

Den Titel sicherte sich zum zweiten Mal die Vereinigten Arabischen Emirate, die sich im Finalspiel mit 3:0 gegen Thailand durchsetzten.

Teilnehmer
Folgende sieben Nationalmannschaften nahmen am Turnier teil: (in Klammern Platzierung des Vorjahres)

Die Gruppen setzten sich leistungsmäßig nach den Platzierungen des Vorjahres zusammen. So spielten die besten drei Mannschaften des Jahres 2011 – mit Ausnahme des nicht teilnehmenden Vorjahressiegers Hongkong – in der Gruppe A. Hongkong wurde durch den Rekordsieger Republik China (Taiwan) ersetzt. In der Gruppe B spielten die beiden Teams auf den Rängen 5 und 6 des letzten Jahres. Dazu kam Malaysia, das erstmals seit 2010 wieder teilnahm.

Modus
Das Turnier wurde zunächst in zwei Gruppen ausgetragen. In der Gruppe A spielten die vier stärker eingeschätzten Mannschaften; in der Gruppe B drei weitere. Die beiden besten Mannschaften der Gruppe A waren für das Halbfinale qualifiziert, die anderen Mannschaften trafen in einer zusätzlichen Qualifikation auf den Ersten und Zweiten der Gruppe B.

Austragungsort

Vorrunde

Gruppe A

Abkürzungen: Pl. = Platz, Sp = Spiele, S = Siege, OTS = Siege nach Verlängerung (Overtime) oder Penaltyschießen, OTN = Niederlagen nach Verlängerung oder Penaltyschießen, N = Niederlagen
Erläuterungen: ,

Gruppe B

Abkürzungen: Pl. = Platz, Sp = Spiele, S = Siege, OTS = Siege nach Verlängerung (Overtime) oder Penaltyschießen, OTN = Niederlagen nach Verlängerung oder Penaltyschießen, N = Niederlagen
Erläuterungen:

Finalrunde

Viertelfinale

Halbfinale

Spiel um Platz 3

Finale

Abschlussplatzierungen

Weblinks
 Übersicht zum Turnier

2012, Herren
Sportveranstaltung in Indien
Eishockey (Indien)
Eishockeyveranstaltung 2012
Sport (Dehradun)

IIHF Challenge Cup of Asia 2012


Skov- og naturteknikeruddannelsen er en erhvervsuddannelse, som giver grundlæggende viden om skov og natur. Man kan specialisere sig som skov- og naturplejer, biotop- og vildtplejer, arborist (professionel træklatrer) eller maskinfører.

Uddannelsen giver viden om at plante, passe og pleje træer. Og man lærer at planlægge arbejdet og vedligeholde motorsaven og andre redskaber, så man kan fælde træer på en sikker måde. Viden om biologi, økologi, miljø og naturnær skovdyrkning giver desuden forståelse for skovens følsomme økosystem.

Uddannelsen foregår på Skovskolen i hhv. Nødebo (Nordsjælland) og Auning på Djursland.

Eksterne kilder/henvisninger
 Hjemmeside for uddannelsen til skov- og naturtekniker
 Skovskolens hjemmeside
 Hjemmeside for Institut for Geovidenskab og Naturforvaltning
Erhvervsuddannelser i Danmark

Skov- og naturtekniker


Naivna teorija skupova je teorija skupova u kojoj su skupovi uvedeni koristeći tzv. samoevidentni koncept skupova kao kolekcija objekata smatranih cjelinom.

Predstavlja početnu fazu u izgradnji teorije skupova. Obuhvaća vrijeme kad je njen osnivač Georg Cantor objavio radove o teoriji skupova od 1871. godine do pojave prvih paradoksa. Pri izradi se nije služio aksiomima, ali su svi poučci koje je dobio izvedivi iz triju aksioma: ekstenzionalnosti, komprehenzije i izbora.

U toj teoriji skup je primitivan pojam koji se kao takav ne definira. Objašnjenje što je skup glasi da se smatra da zainteresirani već ima izgrađenu intuiciju o pojmu skupa, odnosno da je skup je kolekcija objekata koji zajedno čine cjelinu. Velik dio teorije skupova Cantor je izgradio na ovakvom nedefiniranom i vrlo nejasnom pojmu skupa. Kad je već teorija postala priznatom, pojavili su se paradoksi. Pojave paradoksa (koji su se pojavili Russellovim otkrićem paradoksa) i nerješivih problema u naivnoj teoriji izbjegavalo se uvođenjem teorije tipova, teorije klasa i dr. Slabe osnove pokazale su potrebu za aksiomima i Ernst Zermelo je 1908. predložio aksiomatizaciju teorije, dokazavši da se može dobro urediti svaki skup. Uvođenjem aksioma teorija se razvila te se razvila aksiomatska teorija skupova.

Izvori

Teorija skupova

Naivna teorija skupova


يؤمن المسلمون بأن دين الصابئة إبراهيمي وفقًا لما جاء في القرآن: ، حيث ذُكرت الصابئة ضمن سياق الأديان الإبراهيمية الأخرى، واختلف المُفسرون في المقصود من كلمة "الصَّابِئِينَ"، قال بعضهم أنهم «الذين لم تبلغهم دعوة نبي»، وقيل: «قوم يشبه دينهم دين النصارى»، وقيل: «قوم بين المجوس واليهود والنصارى»، ويعتبرهم بعض الفقهاء من أهل الكتاب ويأخذون أحكامهم.

مراجع

الإسلام والأديان الأخرى

الإسلام والمندائية


La Escuela Normal Rural Raúl Isidro Burgos ―conocida como Escuela Normal Rural de Ayotzinapa― es una institución educativa de nivel superior para varones que se encuentra en la población de Ayotzinapa, una aldea de 84 habitantes en el estado de Guerrero (México). Forma parte del sistema de escuelas normales rurales concebidas como parte de un ambicioso plan de masificación educativa implementado por el estado mexicano a partir de la década de 1920, cuando Moisés Sáenz Garza (1888-1941) era secretario de Educación Pública. El proyecto de las normales rurales tuvo un fuerte componente de transformación social, por lo que han sido semillero de movimientos sociales.

Tras los hechos suscitados en 2014, la escuela adquirió notoriedad internacional tras la «desaparición» de 43 de sus estudiantes en manos de autoridades mexicanas y el crimen organizado.

Oferta educativa

La Escuela Normal Rural Isidro Burgos ofrece formación para profesores de educación primaria, de acuerdo con las normas educativas que rigen en el estado de Guerrero y en México. Según un diagnóstico realizado por la Secretaría de Educación del Estado de Guerrero, en Ayotzinapa había 532 estudiantes, todos de género masculino, atendidos por 39 profesores y 6 trabajadores de apoyo técnico.
Los estudiantes son principalmente hijos de familias pobres de La Montaña, la Costa Chica y el centro del estado de Guerrero, zonas donde se encuentran algunas de localidades con más bajos índices de desarrollo humano en México y con una elevada tasa de analfabetismo.

Historia
La Normal Rural de Ayotzinapa fue fundada en 1926 por los profesores Rodolfo A. Bonilla y Raúl Isidro Burgos, por disposición de la Secretaría de Educación Pública (SEP), que por aquel tiempo estaba bajo la dirección de Moisés Sáenz (1888-1941). Las normales rurales estaban basadas en la idea de llevar la educación al pueblo, idea que con José Vasconcelos Calderón (1882-1959) se materializó en las misiones culturales. La política educativa del México posrevolucionario perseveró en masificar la educación, y uno de los puntos centrales era la formación de profesores, pues en México no había los suficientes recursos humanos para el proyecto. De esta manera, las normales rurales como la de Ayotzinapa nacieron alineadas con la concepción de la educación como un derecho popular.

Salvo entre 1934 y 1940 ―el período presidencial de Lázaro Cárdenas del Río (1895-1970)―, las normales rurales han enfrentado graves dificultades para su supervivencia. Al inicio, porque el gobierno federal no tenía recursos para sostener financieramente a las escuelas normales regionales. Después del cardenismo, porque la hostilidad contra estas instituciones por parte de los gobiernos federales y estatales ha ido en aumento. Durante el período de Cárdenas, las normales rurales incorporaron la idea de la educación socialista en su currículum académico, que aún sostiene la de Ayotzinapa.

La Normal Rural de Ayotzinapa ha estado en constante tensión con el gobierno mexicano. En 1941, el gobierno de Manuel Ávila Camacho divulgó la mentira de que los estudiantes normalistas habían agraviado a la bandera nacional, al sustituirla por la bandera rojinegra de la huelga estudiantil. Varios estudiantes fueron apresados bajo cargos de sedición, asociación delictuosa y otros similares; las autoridades escolares fueron cesadas y el proyecto educativo fue reformado, separando la formación agropecuaria de la educación normal.

Hasta 2014, la Escuela Normal de Ayotzinapa es reconocida por haber sido el sitio donde se formaron personajes como Lucio Cabañas Barrientos y Genaro Vázquez Rojas, que encabezaron dos importantes movimientos guerrilleros en México durante el .

Cabañas Barrientos fue líder del Partido de los Pobres, organización guerrillera con una notable presencia en el sureste de Guerrero, donde contaba con una base social importante. Fue además secretario general de la Federación de Estudiantes Campesinos Socialistas de México (FECSM), la organización estudiantil más antigua de ese país, con una tendencia política de izquierda marxista. Al terminar su formación como profesor en Ayotzinapa, Cabañas fue asignado como profesor en el pueblo de Mexcaltepec (Atoyac de Álvarez), y ahí comenzó a organizar las bases de su movimiento de izquierda radical al final de la década de 1960. Cabañas murió en una emboscada que le tendió el Ejército durante la llamada Guerra sucia en México.

La actividad política de Genaro Vázquez Rojas se intensificó hacia el final de la década de 1950, como dirigente de la opositora Asociación Cívica Guerrerense. Dada su oposición al régimen, fue encarcelado en 1960 bajo los cargos de injurias y asociación delictuosa, y estuvo en la cárcel de Lecumberri hasta 1968. Después de su liberación, pasó a la clandestinidad dirigiendo a la Asociación Cívica Nacional Revolucionaria. Vázquez murió en un accidente en el estado de Jalisco.

Como consecuencia, la normal rural de Ayotzinapa es considerada como un auténtico «semillero» de guerrilleros. Los estudiantes de la normal han seguido organizados, manteniendo viva a la FECSM. En 2007, el gobierno perredista de Zeferino Torreblanca en Guerrero intentó reformar la organización institucional, con el argumento de que no había fondos para seguir sosteniendo el internado de los estudiantes y que era necesaria la readecuación de la currícula. Los estudiantes se movilizaron, realizando bloqueos y manifestaciones en Chilpancingo de los Bravo, que es la capital guerrerense, causando daños a la infraestructura y propiedad privada de los habitantes. Luego de un largo conflicto entre los estudiantes y la Secretaría de Educación del Estado de Guerrero, esta se desistió de realizar la totalidad de las reformas.

Cada año, los estudiantes de Ayotzinapa se trasladan a Chilpancingo para solicitar, mediante manifestaciones y bloqueos viales, la atención a su pliego petitorio. Entre otras cosas, se pide la renovación de las instalaciones y la revisión del monto asignado a la dieta de los estudiantes internados (que en 2011 era de 35 pesos mexicanos, alrededor de 2.5 dólares al tipo de cambio vigente en 2011).

Conflicto de Ayotzinapa (2011)

El 12 de diciembre de 2011, los estudiantes de la escuela bloquearon la Autopista del Sol a la altura del Parador del Marqués. Al lugar se presentaron las Policías Federal y Estatal para realizar un desalojo. Al acercarse la policía federal a los manifestantes, dos de ellos incendiaron las bombas de gasolina de una estación cercana. Un empleado de la estación sufrió serias quemaduras al recibir el impacto de una explosión al cerrar las válvulas de seguridad, el empleado moriría a consecuencia de sus heridas días después. El enfrentamiento con la policía federal y estatal causó también la muerte de Jorge Alexis Herrera Pino y Gabriel Echeverría de Jesús. Esto generó nuevas movilizaciones estudiantiles en Chilpancingo y la Ciudad de México, apoyadas por organizaciones no gubernamentales de defensa de los derechos humanos, que solicitaron un juicio político a Ángel Aguirre Rivero, gobernador del estado de extracción perredista.

El procurador del estado presentó su renuncia al cargo días después de los hechos y señaló que la escena del asesinato de los jóvenes estudiantes se modificó por descuido. Aguirre Rivero ofreció además 50 puestos de base para egresados de Ayotzinapa en las escuelas primarias del estado. El Congreso de la Unión creó una comisión especial para investigar los hechos.

Asesinato y desaparición de estudiantes de Ayotzinapa (2014)

La noche del 26 de septiembre de 2014, un grupo de estudiantes de esta institución, con el fin de participar en las manifestaciones del 2 de octubre de 2014 (véase masacre de Tlatelolco) en la Ciudad de México, habían retenido autobuses y habían robado combustible durante una semana, para concentrarlos en la escuela. El día 22 de septiembre, las fuerzas de policía federal y estatal impidieron que los estudiantes robasen combustible en la Autopista del Sol, que conduce a Acapulco. Los días 25 y 26 de septiembre los estudiantes habían ido a Chilpancingo en dos autobuses, de los que previamente se habían apoderado, e intentaron apropiarse de otros vehículos, pero la policía local los detuvo sin incurrir en arrestos ni confiscar las unidades en que iban. Presuntamente, elementos de la policía municipal de Iguala en de la mano de presuntos miembros de la organización criminal Guerreros Unidos, atacaron al grupo de estudiantes presuntamente por órdenes de José Luis Abarca Velázquez, alcalde de Iguala en funciones. El hecho culminó con la desaparición de 43 estudiantes, un total de 6 muertos (entre estudiantes y otros civiles) y 25 heridos.

Numerosos organismos internacionales y de derechos humanos han exigido al Estado Mexicano una investigación profunda y el castigo de los autores materiales e intelectuales de este crimen.

El 9 de octubre de 2014, el grupo guerrillero Ejército Revolucionario del Pueblo Insurgente (ERPI) anunció la creación de la «Brigada de Ajusticiamiento 26 de septiembre» y declaró la guerra a la banda terrorista Guerreros Unidos, por el asesinato de los estudiantes.

El 27 de enero de 2015, la PGR notificó del avance de las investigaciones de la desaparición, aclarando que era prácticamente un hecho que el grupo Guerreros Unidos, vinculado al entonces alcalde del PRD en Iguala, José Luis Abarca, había secuestrado, asesinado, incinerado a los 43 normalistas y había esparcido las cenizas en un río. De acuerdo con la versión oficial, la banda terrorista Los Rojos ―antagónica de Guerreros Unidos― junto con el director de la escuela normal, había alentado o apoyado a los estudiantes a la manifestación en contra del alcalde de Iguala.

Acontecimientos posteriores

Tras los eventos del 26 al 27 de septiembre, la escuela no ha logrado hasta el 22 de septiembre de 2015 reanudar clases. Las instalaciones se encuentran ocupadas por familiares de los estudiantes desaparecidos. Asimismo la demanda de solicitudes para ingresar a la escuela normal rural de Ayotzinapa descendió a más de la mitad, pues por miedo, los padres impiden a los hijos solicitar ingreso en la institución.

Véase también
 asesinato y desaparición de estudiantes de Ayotzinapa
 Lucio Cabañas
 conflicto de Ayotzinapa

Referencias

Bibliografía

, Rolando (2012): «A un año de Ayotzinapa», artículo en revista Imagen. Consultado el 5 de julio de 2013.

Enlaces externos
 Mapa del conflicto de Ayotzinapa (Google Maps)

Escuelas normales de México
Tixtla de Guerrero

Escuela Normal Rural de Ayotzinapa


Deres Majestæter Kong Gustaf VI Adolf og Dronning Louise af Sverige er en film med ukendt instruktør.

Handling
INDHOLD: 01:00:00 Gunnar Wangel fortekster. Deres Majestæter Kong Gustav VI Adolf og Dronning Louise af Sverige. Det officielle besøg i Danmark 24-26. marts 1952. 01:00:21 København flagsmykket. Svenske motiver i butiksvinduer. På rådhuspladsen venter mange mennesker på de kongelige. 01:00:41 Der strøes sand på asfalten. 01:01:07 Tivoligarden har taget opstilling foran Hovedindgangen. 01:01:11 Den kongelige Livgarde marcherer op foran Københavns hovedbanegård. Den røde løber fejes. 01:01:52 Kong Frederik IX og dronning Ingrid ankommer i bil. 01:02:06 Kong Frederik og kong Gustav kommer ud af Hovedbanegården. Med husareskorte køres der gennem byen til Amalienborg slot. 01:04:03 De kongelige kommer ud på slottets balkon, og hyldes af en stor menneskemængde på slotspladsen. 01:04:34 I Ryvangen lægger den svenske konge en krans ved mindesmærket for frihedskampens faldne. Hjemmeværnet danner æresvagt. 01:05:28 Kong Gustav besøger Statens forsøgsgård "Favrholm" ved Hillerød. Mange pressefotografer og filmfotografer er til stede. Politibetjent må holde nysgerrige væk. 01:07:45 Kongen besøger også pelsdyrfarmen "Trollesminde". De store pelsgårde vises frem. Slut ved 01:08:52

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1952

Begivenheder i 1952
Reportagefilm fra Danmark