Enrico Marotti (Rijeka, 30. travnja 1991.) hrvatski je jedriličar na dasci. Specijalizirao se za disciplinu slalom u kojoj je 2018. i 2021. godine postao svjetskim prvakom u jedrenju na dasci čime je ujedno postao i prvim sportašem iz Hrvatske koji je osvojio taj naslov. Godine 2014. postaje europskim prvakom u jedrenju na dasci, a također je i višestruki prvak Hrvatske. Nekoliko je puta osvojio titulu sportaša Primorsko-goranske županije i Grada Opatije. Marotti je prvi surfer iz Hrvatske koji je uspio potpisati profesionalni ugovor te je osnivač i voditelj škole za jedrenje Marotti Windsurf Centar u Voloskom.

Biografija
Enrico Marotti rođen je u Rijeci gdje je završio osnovnu i srednju školu. Fakultet je pohađao na Građevinskom fakultetu također u Rijeci s kojeg je dipomirao i stekao službenu titulu inženjera građevine.

Marotti je od malih nogu započeo pokazivati interes i ljubav prema jedrenju. U jedriličarske vode odveo ga je njegov susjed, također jedriličar. S osam godina započinje jedriti u jedriličarskom klubu Opatija, a u školi jedrenja uči kod trenera Sergija Nalisa te jedri u klasama Optimist i Laser. U to vrijeme najznačajniji rezultat koji je postigao bilo je osvajanje četvrtog mjesta u ukupnom poretku europskog kupa do 15 godina u klasi Laser 4.7. Godinu dana kasnije odlučuje se započeti baviti surfingom i to nakon što je promatrao trening starijih surfera u opatijskom akvatoriju. Od tada pa sve do danas članom je Društva sportova na moru (DSNM) Volosko. Marotti je u mnogobrojnim intervjuima istaknuo da je njegovom uspjehu uvelike pridonijela činjenica što je rođen i odrastao na jednoj od najboljih točki za surfanje na Jadranu gdje vladaju odlični uvjeti za treniranje.

Godine 2008. sa 17 godina prvi put sudjeluje na regati te postaje juniorskim prvakom Hrvatske što je predstavljalo do tada neviđen uspjeh budući u kategoriji juniora windsurfera mladi imaju pravo nastupa do 21 godine. Već se sljedeće godine natječe u seniorskoj konkurenciji te u dobi od 18 godina osvaja prvo mjesto i titulu seniorskog državnog prvaka. Premda po godinama i dalje junior, Marotti od tada nastavlja osvajati seniorske državne medalje.

Nakon velikih uspjeha ostvarenih u Hrvatskoj, Marotti 2010. godine sudjeluje na Europskom prvenstvu za juniore održanom u Texelu u Nizozemskoj. Na tom natjecanju u konačnici osvaja brončanu medalju te postaje trećim juniorom u Europi u windsurfingu. Iduće godine nastupa na Svjetskom prvenstvu u Brazilu gdje osvaja titulu juniorskog prvaka svijeta dok u seniorskoj konkurenciji zauzima dvanaesto mjesto u ukupnom poretku. Godine 2014. na Europskom prvenstvu održanom u Bolu u Hrvatskoj, Marotti uspijeva postati europskim prvakom u disciplini slalom u windsurfingu.

Od tada Marotti niže izvrsne rezultate na svim natjecanjima na kojima se pojavljuje. Godine 2016. osvaja titulu viceprvaka svijeta na prvenstvu održanom u Bolu, dok 2016., 2017. i 2018. godine pobjeđuje na Europskom kupu. Godine 2018. i 2021. osvaja titulu svjetskog prvaka u windsurfingu, točnije u disciplini slalom čime postaje prvim sportašem u povijesti Hrvatske koji se okitio tom prestižnom titulom. Uz naslove europskog i svjetskog prvaka, Marotti redovito osvaja i nacionalna prvenstva za što je nagrađen dvostrukom titulom najuspješnijeg sportaša seniora Primorsko-goranske županije te čak sedmerostrukom titulom najuspješnijeg sportaša Grada Opatije.

Još od 2012. godine Marotti redovito sudjeluje na prestižnim svjetskim regatama na kojima je nastup inače dozvoljen isključivo uz poziv organizatora. Prvi puta Marotti na jednoj takvoj uglednoj regati nastupa u Turskoj na poziv Svjetske profesionalne udruge windsurfera (PWA) gdje zauzima 52. mjesto. Godinu dana kasnije na regati održanoj u Španjolskoj zauzima 23. mjesto od sveukupno 63 vozača te treće mjesto u konkurenciji do 24 godine. Godine 2022. u konkurenciji najboljih svjetskih profesionalaca u jedrenju na dasci Marotti osvaja broncu na regati Defi Wind Superstars održanoj u Francuskoj,  da bi krajem iste godine u Yokosuki u Japanu na regati naziva "Fly! ANA Windsurfing World Cup" u kojoj je sudjelovalo 56 vozača iz cijelog svijeta i koja se smatra najelitnijim natjecanjem u profesionalnom windsurfu, Marotti osvojio prvo mjesto. Pobjedom na ovoj regati Marotti je također ostvario i treće mjesto u ukupnom svjetskom poretku u sezoni 2022. što je označilo jedan od njegovih najvećih uspjeha u sportskoj karijeri, ali i hrvatskom windsurfu uopće.

Promicanje važnosti sporta u zajednici
Enrico je 2019. godine sa svojom djevojkom Nikom Cuculić u Volosko pokrenuo školu za jedrenje Marotti Windsurfing Centar gdje popularizira sport među djecom i mladima prenoseći svoje znanje na mlađe naraštaje te podiže svijest o važnosti sporta i zdravom načinu života. Polaznici mogu doći na treninge bez opreme koju će tamo dobiti. U Windsurfing centru Marotti trenerica je Nika Cuculić, a mnogi polaznici imaju sreću učiti i od samog svjetskog prvaka Marottija, kada se nalazi kod kuće. Uvijek se odaziva na pozive za sudjelovanje na manifestacijama u zajednici koje promoviraju sport, kao što je Opatijski sportski dan te gostovanja u školama. Marotti windsurfing centar svake godine ugoščuje djecu iz udruge za zaštitu obitelji Rijeka - Uzor te doma za nezbrinutu djecu Ivana Brlić Mažuranić. Enrico popularizira sport među djecom i mladima prenoseći svoje znanje na mlađe naraštaje te podiže svijest o važnosti sporta i zdravom načinu života.

Promocija Hrvatske i hrvatskog sporta

Mnogobrojni intervju za renomirane svjetske sportske časopise upoznali su čitatelje iz svih krajeva svijeta s Marottijevom domovinom i rodnim krajem. Gotovo da nema hrvatskog časopisa ili portala koji nije prenosio svjetske uspjehe i životnu priču o upornosti mladog opatijskog surfera potičući djecu i mlade da se bave sportom i budu uporni. Marotti je ambasador naše zemlje, našeg mora i obale. Često na svojem Instagram profilu i Facebook stranici objavljuje atraktivne fotografije kojima promovira Hrvatsku, naše more i obalu s predivnim surferskim lokacijama, ali i snimke sa svih krajeva svijeta kojima promovira sport te poručuje kako se upornošću i vrijednim treniranjem može postići svjetski uspjeh i iz male uvale kraj Opatije dojedriti do top surferskih destinacija Havaja, Portugala, Španjolske i Australije i tamo trenirati rame uz rame i družiti se s najboljim surferima svijeta.

Nagrade i priznanja

 Dobitnik je Državne nagrade za šport "Franjo Bučar" 2019. godine.
 Dvostruki je dobitnik je nagrade za najuspješnijeg sportaša Primorsko-goranske županije za 2015. i 2018. godinu
 Sedmerostruki je dobitnik nagrade za najuspješnijeg sportaša grada Opatije. 2009., 2010., 2014., 2016., 2017., 2018., i 2019. godine

Rezultati na međunarodnim takmičenjima

 2010. godina - 3. mjesto na Europskom prvenstvu u juniorskoj konkurenciji održanom u Texelu, Nizozemska
 2014. godina - 1. mjesto na Europskom prvenstvu u Seniorskoj konkurenciji održanom u Bolu, Brač, Hrvatska
 2016. godina - 2. mjesto na Svjetskom prvenstvu u Seniorskoj konkurenciji održanom u Bolu, Brač, Hrvatska
 2018. godina - 1. mjesto na Svjetskom prvenstvu u Seniorskoj konkurenciji održanom u Hvide Sande, Danska
 2021. godina - 1. mjesto na Svjetskom prvenstvu u Seniorskoj konkurenciji održanom u Paros, Grčka

Izvori

Hrvatski športaši
Vodeni športovi

Enrico Marotti


La gare de Berrini est une gare ferroviaire de la ligne 9-Émeraude de ViaMobilidade. Elle est située dans le quartier Cidade Monções, dans le district d'Itaim Bibi, dans la zone ouest de São Paulo.

Situation ferroviaire

Histoire
La gare a été construite et inaugurée par CPTM, lors du projet Dynamisation Ligne Sud, le 14 juin 2000, situé près de l'avenue Engenheiro Luís Carlos Berrini, en l'honneur de l'ingénieur Luís Carlos Berrini, qui a donné son nom à la gare.

Le 20 avril 2021, il a été accordé au consortium ViaMobilidade, composé des sociétés CCR et RUASinvest, avec la concession d'exploiter la ligne pendant trente ans. Le contrat de concession a été signé et le transfert de la ligne a été réalisé le 27 janvier 2022.

Service des voyageurs

Accueil

Desserte

Intermodalité

À proximité
 Pont Octávio Frias de Oliveira
 Centro Empresarial Nações Unidas
 Plaza Centenario

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 ViaMobilidade
 Ligne 9-Émeraude

Liens externes
 Page officielle de la CPTM
 Gare de Berrini sur le site CPTM
 Gare de Berrini sur le site gares ferroviaires du Brésil

Ligne 9-Émeraude
Gare mise en service en 2000

Gare de Berrini


Paolo Bustreo (* 29. März 1983 in Feltre) ist ein italienischer Eishockeyspieler, der seit 2018 bei den WSV Sterzing Broncos aus der Alps Hockey League unter Vertrag steht.

Karriere
Paolo Bustreo begann seine Karriere als Eishockeyspieler beim HC Zoldo, für dessen Profimannschaft er in der Saison 1999/2000 sein Debüt in der Serie A1, der höchsten italienischen Spielklasse, gab. Anschließend spielte er zwei Jahre lang für die SG Cortina in der zweitklassigen Serie A2, wobei er in der Saison 2001/02 als Leihspieler zu zehn Einsätze für den Erstligisten SHC Fassa kam. Nach einem Jahr beim HC Bozen in der Serie A1, spielte der Angreifer von 2003 bis 2005 für den HC Eppan Pirates in der ersten sowie zweiten Liga Italiens. Von 2005 bis 2008 stand er für Ritten Sport in der Serie A1 auf dem Eis.

Im Sommer 2008 wechselte Bustreo zu den WSV Sterzing Broncos aus der Serie A2. Als Zweitligameister stieg er mit seiner Mannschaft 2011 in die Serie A1 auf.

International
Für Italien nahm Bustreo im Juniorenbereich an den U18-Junioren-B-Weltmeisterschaften 2000 und 2001 sowie den U20-Junioren-B-Weltmeisterschaften 2001, 2002 und 2003 teil. Im Seniorenbereich stand er im Aufgebot seines Landes bei den A-Weltmeisterschaften 2006, 2007 und 2008.

Erfolge und Auszeichnungen
 2011 Aufstieg in die Serie A1 mit den WSV Sterzing Broncos
 2014 Meister der Inter-National-League mit den HC Neumarkt

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Italien)
Eishockeyspieler (SG Cortina)
Eishockeyspieler (HC Bozen)
Eishockeyspieler (HC Eppan)
Eishockeyspieler (SHC Fassa)
Eishockeyspieler (HC Neumarkt)
Eishockeyspieler (Ritten Sport)
Eishockeyspieler (WSV Sterzing Broncos)
Italiener
Geboren 1983
Mann

Paolo Bustreo


Eduard Wilhelm Schulz (* 5. Oktober 1796 in Hannover; † 17. November 1880 in Mülheim an der Ruhr) war ein evangelischer Pfarrer und Gründer des Evangelischen Krankenhauses in Mülheim an der Ruhr.

Leben und Wirken
Nach dem Theologiestudium in Marburg, Göttingen und Berlin wirkte Schulz ab 1820 als Pfarrer in Mülheim an der Ruhr, von 1860 bis 1866 im Amt des Superintendenten. Er stand der Erweckungsbewegung nahe, initiierte ab monatliche Missionsstunden und pflegte eine intensive Freundschaft mit Theodor Fliedner. Mit den Krankenhausgründungen in Kaiserswerth (1836) und Duisburg (1844) war Fliedner das Vorbild für Eduard Schulz, als dieser 1849 ein Komitee bildete, um in Mülheim an der Ruhr ebenfalls ein Krankenhaus zu gründen. Zu diesem Zweck erwarb Schulz ein Grundstück auf dem Mülheimer Kirchenhügel. Am 19. März 1850 war es soweit: das Evangelische Krankenhaus Mülheim an der Ruhr konnte mit zunächst bescheidenen 10 Betten eröffnet werden. Eduard Schulz wurde zum Präses des Kuratoriums gewählt und übte dieses Amt bis 1879 aus. 1880 starb er im Alter von 84 Jahren.

Ehrungen
Der sogenannte "Pastorengedenkstein" erinnert noch heute an die Verdienste von vier Mülheimer Pfarrern, darunter Eduard Schulz.  Nachdem man den Stein zunächst auf dem Mülheimer Altstadtfriedhof aufgestellt hatte, wurde er in den 1980er Jahren auf Initiative des Pfarrers Walter Hufschmidt in den Patientengarten des Evangelischen Krankenhauses transferiert.

Schriften
 Reise in das gelobte Land. Mülheim an der Ruhr 1852 (Digitalisat)
 Reise in das gelobte Land im Jahre 1851. Dritte Auflage, Mülheim an der Ruhr 1854 (Digitalisat)

Literatur
 Monika von Alemann-Schwartz: ... dem Menschen verpflichtet. Die Geschichte der Stiftung Evangelisches Kranken- und Versorgungshaus zu Mülheim an der Ruhr 1850 - 2000. Hrsg.: Stiftung Evangelisches Kranken- und Versorgungshaus, Mülheim an der Ruhr 2000, , S. 64–66.

Weitere Quellen
 Stadtarchiv Mülheim an der Ruhr, Bestand 1550 (Mülheimer Persönlichkeiten)

Evangelischer Geistlicher (19. Jahrhundert)
Geboren 1796
Gestorben 1880
Mann

Eduard Wilhelm Schulz


Fred. Olsen Energy () er en norsk offshore borerigs-virksomhed. Selskabet er en del af Fred. Olsen Group og opererer indenfor service til offshoreindustrien og indenfor efterforskning og produktion af olie og naturgas. Desuden drives det nordirske skibsværft Harland & Wolff. Omsætningen i koncernen var i 2010 på 6,019 mia. norske kroner.

Fred. Olsen Energy har hovedkvarter i Oslo og kontorer i Stavanger, Storbritannien, Brasilien, Mexico, Ungarn, Indien, USA og Singapore. Virksomheden blev etableret i 1997 og selskabet er børsnoteret på Oslo Børs. De største aktionærer er virksomhederne Bonheur og Ganger Rolf ASA, som kontrolleres af Olsen-familien.

Fartøjer som ejes og drives:
 1 ultradybhavsboreskib – 3.000 meters vanddybde
 1 dybhavsborerig - 2.100 meters vanddybde
 6 midtvands semi submersible borerig
 1 UK certificeret semi submersible indkvarteringsrig

Referencer

Eksterne henvisninger

Energivirksomheder fra Norge
Virksomheder i Oslo
Etableret i 1997

Fred. Olsen Energy


Natura 2000-område nr. 93 Lindet Skov, Hønning Mose, Hønning Plantage og Lovrup Skov er et Natura 2000-område der består af habitatområdet H82, og fuglebeskyttelsesområde F66 og er på ca. 25 km², der for en stor del er statsejet. Natura 2000-området er for den største del beliggende i Tønder Kommune og en lille del i Haderslev Kommune. Området ligger mellem Skærbæk og Toftlund og er domineret af skov, med lige dele nåleskov og løvskov - primært bøg på mor og egekrat. Jordbunden er sur og næringsfattig. Området veksler mellem smeltevands-sand, flyvesand, samt ferskvandstørv og gytje. Lindet Skov ligger i den nordligste del af området; umiddelbart syd herfor ligger Hønning Plantage og vest for denne Hønning Mose. Syd herfor ligger Råbjerg Plantage, med en lille naturfredning ved Råbjerg. Området er en del af Vandplan 1.10 Vadehavet.

Beskrivelse
Under decemberorkanen 1999 væltede ca. 620 ha statsskov i området fuldstændigt. I den sydlige del af Hønning Plantage ligger Helm Polde, for hvilken der ligger en fredning, der skal sikre dens tilstand, der var ved fredningens vedtagelse i 1952. Det er tilladt at fjerne opvækst af vedplanter, dog ikke ene, på arealet.
Arealerne er nu genplantet, så skoven i dag fremstår som en mere varieret skov med mange forskellige træarter. Resterne af fortidens skove, ca. 86 ha gamle bøge- og egeskove, ligger i dag stadig urørte hen, som en del af Naturstyrelsens naturskovsstrategi. I alt omfattes 214 ha af Naturstyrelsens naturskovsstrategi.

I Hønning Plantage ligger et åbent indsande (Helm Polde) med klitformationer og indslag af ene og dværgbuske. I skovbevoksningen findes nogle få mindre moser samt overdrev. Den prioriterede skovnaturtype skovbevokset tørvemose findes på et mindre areal. Desuden findes større arealer med stilkegeskove og krat på mager sur bund samt egekrat i Hønning Plantage.
Maren Schmidts Skrøb (Lovrup Skov) og Råbjerg (Lovrup Plantage) er naturfredet med det formål at opretholde områdets karakter af egekrat . Helm Polde (i Hønning Plantage) er landskabsfredet med det formål at opretholde områdets karakter af indsande. Hønning Mose er en en del af et LIFE+projekt om genskabelse at højmoser i Danmark. Fuglefaunaen er artsrig og betydelig på såvel lokalt som nationalt niveau.

Se også
 Internationale naturbeskyttelsesområder i Danmark
 Naturtyper i Danmark

Eksterne kilder og henvisninger

 Naturplanen
 Basisanalysen 2016-21

Natura 2000-planer
Fredede arealer i Danmark
Lokaliteter i Tønder Kommune
Lokaliteter i Haderslev Kommune
EU-habitatområder i Danmark
Fuglebeskyttelsesområder i Danmark


Marina Tchebourkina (, ; født 6. marts 1965 i Moskva, Rusland) er en fransk-russisk koncertorganist og musikforsker. Hun er specialist i fransk barokorgelmusik og historisk orienteret fremførelse og kendt som ambassadør for russisk orgelmusik i Europa. Flere værker er tilegnet hende af nutidige russiske komponister.

Historie
Marina Tchebourkina gennemførte højere musikstudier på Tjajkovskij Konservatoriet i Moskva med doktorgrad i orgel og musikvidenskab. Blandt hendes lærere var Galina Jegiazarova, Leonid Roizman, Jurij Kholopov, Jelena Sorókina og Jurij Butsko.

Fra 1992 til 1994 anvendte Marina Tchebourkina et fransk stipendium til videre studier af fransk og tysk musik hos Marie-Claire Alain, Michel Chapuis, Louis Robilliard og Harald Vogel og var fra 1996 til 2010 Marina Tchebourkina organist ved Chapelle Royal i Versailles.

Siden 2006 har hun været medlem af den nationale kommission for bevarelse af kulturarven under det franske kulturministerium.

Fra 2010 har Tchebourkina samarbejdet med Moskvas Tjajkovskij-konservatorium, hvor hun forelæser, deltager i videnskabelige konferencer og sidder i juryen for internationale konkurrencer og er samtidigt efterspurgt som ekspert inden for orgelbygning.

Siden 2013 har Marina Tchebourkina været videnskabelig medarbejder ved Sorbonne universitetet i Paris, forfatter og koordinator "Orgel, kunst og videnskab".

Videnskabelige grader
1994: Ph.D., Musikvidenskab. Tema: Olivier Messiaens orgelmusik.

2013: Dr. Habil. (Postdoc) i musikvidenskab. Tema: Den franske orgelbarokmusik: Musik, orgelbygning og fortolkning.

Udmærkelser
2005: Ridder af Kunst og Litteraturordenen (Chevalier de l'Ordre des Arts et des Lettres) (Frankrig).

Diskografi
Fra Natives Éditions

Fransk orgelmusik: Kongens organister og deres samtidige

 Claude Balbastre à Saint-Roch / Claude Balbastre i Saint-Roch. Marina Tchebourkina og Michel Chapuis / Det historiske orgel i St. Roch-kirken, Paris. 2-CD set. — 2002. (EAN 13 : 3760075340018)
 Du Roy-Soleil à la Révolution, l'orgue de la Chapelle royale de Versailles / Fra Solkongen til revolutionen, Orgelet i Chapelle Royale i Versailles. Marina Tchebourkina. — 2004. (EAN 13 : 3760075340032)
 Louis Claude Daquin, l'œuvre intégrale pour orgue / Louis Claude Daquin, Komplette orgelværker. Marina Tchebourkina / Orglet i Chapelle Royale i Versailles. — 2004. (EAN 13 : 3760075340049)
 Louis Marchand, l'œuvre intégrale pour orgue / Louis Marchand, Komplette orgelværker. Marina Tchebourkina / Orglet i Chapelle Royale i Versailles. 2-CD set. — 2005. (EAN 13 : 3760075340056)
 François Couperin, l'œuvre intégrale pour orgue / François Couperin, Komplette orgelværker. Marina Tchebourkina / Orglet i Chapelle Royale i Versailles. 2-CD set. — 2005. (EAN 13 : 3760075340063)
 Jean-Jacques Beauvarlet-Charpentier, œuvres pour orgue / Jean-Jacques Beauvarlet-Charpentier, Orgelværker. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel i Sainte-Croix, Bordeaux, Frankrig. 2-CD set. — 2007. (EAN 13 : 3760075340087)
 Gaspard Corrette, l'œuvre intégrale pour orgue / Gaspard Corrette, Complete organ works. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel i Saint-Michel-en-Thiérache, Frankrig. — 2009. (EAN 13 : 3760075340100)
 Nicolas de Grigny, l'œuvre intégrale pour orgue / Nicolas de Grigny, Komplette orgelværker. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel i Saint-Michel-en-Thiérache og Sainte-Croix, Bordeaux, Frankrig. 2-CD set. — 2015. (EAN 13 : 3760075340148)
 Jean Adam Guilain, l'œuvre intégrale pour orgue / Jean Adam Guilain, Komplette orgelværker. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel i Saint-Michel-en-Thiérache, Frankrig. – 2016. (EAN 13 : 3760075340155)
 Pierre Du Mage, Louis Nicolas Clérambault, l'œuvre intégrale pour orgue / Pierre Du Mage, Louis Nicolas Clérambault, Komplette orgelværker. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel i Saint-Michel-en-Thiérache, Frankrig. – 2019. (EAN 13 : 3760075340179)

Russisk orgelmusik

 Deux siècles de musique russe pour orgue / To århundreders russisk musik for orgel. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel St. Sulpice, Paris. 2-CD set. — 2003. (EAN 13 : 3760075340025)
 Youri Boutsko, Grand cahier d'Orgue / Youri Boutsko, Great organ notebook. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel i St. Etienne-kirken, Caen, Frankrig. — 2010. (EAN 13 : 3760075340117)
 Dmitri Dianov, l'Îlot, œuvres pour orgue / Dmitri Dianov, Øen, orgelværker. Marina Tchebourkina / Det historiske orgel i St. Etienne-kirken, Caen, Frankrig. — 2010. (EAN 13 : 3760075340124)
 Youri Boutsko, Deuxième Grand cahier d'Orgue : Images russes, Tableaux, Légendes, Histoires véridiques et invraisemblables / Youri Boutsko, Second Great Organ Notebook: Russian Images, Pictures, Legends, True and Unbelievable Stories (dedicated to Marina Tchebourkina). Marina Tchebourkina / Orglet i St. Martin-kirken, Dudelange, Luxembourg. — 2016. (EAN 13 : 3760075340162)

Udvalgte bøger

 Tchebourkina M. N. Den franske orgel Barokkunst: Musik, Orgel bygning, Fortolkning. — Paris : Natives, 2013. — 848 p. (). Orig. titel: Французское органное искусство Барокко: Музыка, Органостроение, Исполнительство.
 Tchebourkina M. Den Orgel for det kongelige kapel i Versailles, Tre århundreders historie. — Paris : Natives, 2010. — 256 p. () Orig. titel: L'Orgue de la Chapelle royale de Versailles, Trois siècles d'histoire.
 Tchebourkina M. N. (kommenteret oversættelse på russisk). Olivier Messiaen. Teknikken med min musikalske sprog. — Moskva: Greko-latinski kabinet Yu. A. Shichalina, 1995. — 128 p. (). Orig. titel: Оливье Мессиан. Техника моего музыкального языка (комментированный перевод).

Referencer

Eksterne henvisninger

 Videnskabelige publikationer af Marina Tchebourkina på Academia.edu
 Diskografi af Marina Tchebourkina: Google, iTunes, Spotify, Deezer, Qobuz
 Marina Tchebourkina ved orgelet i Chapelle Royal i Versailles: YouTube.
 World Premiere, fra Marina Tchebourkina: YouTube: Youri Boutsko, Second Great Organ notebook (orig.: Юрий Буцко. Вторая Большая Органная тетрадь. 2010), dedikeret til M. Tchebourkina.
 World Premiere, fra Marina Tchebourkina: YouTube : Claude Balbastre, Concerto.

Organister fra Frankrig
Organister fra Rusland
Musikforskere fra Frankrig
Musikforskere fra Rusland

Marina Tchebourkina


Biokonservatisme er ideen om at mennesket er skabt som det er og det ikke kan ændres biologisk.

Se også
 Transhumanisme

Biologi
Etik

Biokonservatisme


Kollisionstheorie steht für:
 die Stoßtheorie der Reaktionskinetik
 eine Hypothese zur Entstehung des Mondes
 Kollisionstheorie in der Rechtsphilosophie zu Notstandshandlungen (Hegel)

Kollisionstheorie


An Paphiopedilum littleanum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Auct., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Robert Allen Rolfe. An Paphiopedilum littleanum in nahilalakip ha genus nga Paphiopedilum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paphiopedilum

Paphiopedilum littleanum


Tlacuilotepec es uno de los 217 municipios que conforman el estado de Puebla, México, se ubica en la sierra norte de Puebla, a una altura de 1340 msnm.

Gobierno

Cronología de presidentes municipales

Referencias

Enlaces externos

Municipios del estado de Puebla
Región Sierra Norte

Tlacuilotepec


La Polinesia Meridional es el título del cuarto álbum de estudio de La Casa Azul. Fue lanzado por Elefant Records el 28 de noviembre del 2011 incluyendo trece nuevos temas, cuatro años después del anterior trabajo del grupo, La revolución sexual.

Lista de canciones
 Los Chicos Hoy Saltarán A La Pista
 ¿Qué Se Siente Al Ser Tan Joven?
 La Fiesta Universal
 Sucumbir
 La Polinesia Meridional
 Colisión Inminente (Red Lights, Red Lights)
 Terry, Peter Y Yo
 Una Mañana
 Todas Tus Amigas
 Europa Superstar
 La Vida Tranquila
 Sálvese Quien Pueda
 La Niña Más Hermosa

Referencias

Enlaces externos
 Entrevista a Guille Milkyway sobre 'La Polinesia Meridional'

Álbumes de 2011
Álbumes de La Casa Azul

La Polinesia Meridional


Ulucak, Antalya ilinin Korkuteli ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
eski adı sımandır olan
mahallenin adı  kızılçalı dağının kuzeyinde bulunan ulucak pınarından gelmektedir bu kaynak halihazırda kargalık mahallesinin içme suyunu karşılamaktadır
mahallenin nüfusu giderek azalmaktadır. köy geçimini hayvancılık ve tarım 'dan sağlamaktadır.son beş yıldır mantarcılık'ta yaygınlaşmıştır. mahallenin bitki örtüsü dağlara doğru orman sıklaşmaktadır. nesli azalan bir tip olan ardıç ağacı bu bölgelerde bulunmaktadır.

Coğrafya
Antalya il merkezine 75 km, Korkuteli ilçesine 15 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

 https://www.nufusune.com/181273-antalya-korkuteli-ulucak-mahallesi-nufusu

Korkuteli'nin mahalleleri

Sımandır, Korkuteli


Zlatni studio 2020 je godišnja medijska nagrada u Hrvatskoj koja se održala 6. ožujka 2020. godine, a nagrade su dodijeljene za prethodnu godinu.

Nagrada Zlatni studio dodijelila se u pet skupina: film, televizija, kazalište, glazba i radio u 19 kategorija, odnosno za jednu manje od prethodne godine, bez nagrade za najbolju TV zabavu godine.

Dobitnici i nominirani

Film
Najbolji filmski glumac godine

Najbolja filmska glumica godine

Najbolji igrani film godine

Televizija

Najbolji/a TV voditelj/ica godine

Najbolji/a TV novinar/ka godine

Najbolja domaća serija godine

Najbolji reality show godine

Najbolja TV emisija godine

Kazalište

Najbolja predstava godine

Najbolji kazališni glumac godine

Najbolja kazališna glumica godine

Najbolje novo lice u kazalištu godine

Glazba

Najbolja grupa godine

Najbolji pjevač godine

Najbolja pjevačica godine

Najbolji hit godine

Najbolji koncert godine

Radio

Najbolji radio godine

Najbolji radijski glas godine

Izvori

Vanjske poveznice

 Službene web stranice nagrade Zlatni studio

Hrvatske medijske nagrade

Zlatni studio 2020.


Le temple de Kali de Dakshineswar est un temple hindou navaratna situé à Dakshineswar, à Calcutta, dans le Bengale occidental, en Inde. Il est situé sur la rive est de la rivière Hooghly. La divinité qui préside le temple est Bhavatarini, forme de Parashakti Asya Kali, aussi appelée Adishakti Kalika . Il fut construit en 1855 par Rani Rashmoni, une Zamindar, philanthrope et dévote de Kali. Le temple est connu pour son association avec Ramakrishna et Ma Sarada Devi, mystiques du Bengale du .

On compte douze sanctuaires dédiés à Shiva (mari de Kali) le long du fleuve, un temple à Radha-Krishna, un ghat de bain sur la rivière ainsi qu'un un sanctuaire dédié à Rani Rashmoni. 'Nahabat', la chambre dans le coin nord-ouest juste au-delà du dernier des temples de Shiva, est le lieu où Ramakrishna et Maa Sarada ont passé une grande partie de leur vie.

Histoire
Ce temple fut fondé vers le milieu du  par Rani Rashmoni. Rani Rashmoni est une philanthrope  de caste Mahishya. En 1847, Rashmoni se prépara à effectuer un long pèlerinage dans la ville sacrée hindoue de Kashi pour exprimer ses dévotions à Mahadevi. Rani Rashmoni devait voyager dans vingt-quatre bateaux, transportant des membres de sa famille, des serviteurs et des fournitures . Selon les récits traditionnels, la nuit précédant le début du pèlerinage, Rashmoni eut une vision, en rêve, de la déesse Kali déclarant : « Il n'est nul besoin de se rendre à Banaras. Installez ma statue dans un magnifique temple sur les rives du Gange et préparez-y mon culte. Alors, je me manifesterai par l'image et j'accepterai ma vénération dans ce lieu. »

Du fait de ce songe, Rani Rashmoni achète un terrain de  dans le village de Dakhineswar. Le grand complexe du temple fut bâti entre 1847 et 1855. Les  furent achetées à un Anglais, Jake Hastie. C'est, en partie, un ancien cimetière musulman en forme de tortue. Il est considéré comme digne du culte de Shakti selon les traditions du Tantra. Sa construction dura huit ans et coûta . L'idole de la déesse Kali fut installée le  au milieu des festivités au temple anciennement connu sous le nom de Sri Sri Jagadishwari Kali, avec Ramkumar Chhattopadhyay comme prêtre en chef. Bientôt, son jeune frère Gadai ou Gadadhar (plus tard connu sous le nom de Ramakrishna) s'y installa, tout comme son neveu Hriday afin de l'aider.

La responsabilité de Ramakrishna était de conférer de la renommée au temple et d'y attirer des pèlerins .

Rani Rashmoni mourut cinq ans et neuf mois après l'inauguration du temple, à cause d'une maladie. Avant sa mort, elle remit la propriété qu'elle avait achetée à Dinajpur (dans le Bangladesh actuel) en héritage pour l'entretien du temple à la fiducie du temple. Elle accomplit sa tâche le  et mourut le lendemain. Après sa mort, ses gendres se mirent à célébrer Durga Puja dans leurs locaux respectifs.

Architecture
Construit dans le style navaratna ou neuf flèches de l'architecture du Bengale, le temple de trois étages orienté au sud a neuf flèches réparties dans les deux étages supérieurs, et se dresse sur une haute plate-forme avec un escalier. Il s'élève à plus de trente mètres de haut .

Le garbha-griha abrite une idole de la déesse Kali, nommée Bhavatarini, debout sur la poitrine de Shiva allongé, et ces deux idoles sont placées sur un trône de lotus mille pétales en argent.

Près du temple principal se trouvent la rangée de douze temples de Shiva, identiques, construits face à l'est dans l'architecture typique du Bengale aat-chala, ils sont bâtis de chaque côté du ghat sur la rivière Hooghly. Au nord-est du complexe du temple se trouve le temple Vishnu ou le temple Radha Kanta.

Galerie

Articles connexes

 Math Belur
 Temple de Kalighat Kali
 Dakshina Kali
 Ramakrishna

Notes

Références

Râmakrishna
Temple hindouiste en Inde

Temple de Kali de Dakshineswar


සාමාන්‍ය තොරතුරු

 මූලාරම්භය	-	1985 දී එංගලන්තයේ, යෝර්ක්ෂයර් හි හඩර්ස්ෆීල්ඩ්.
 ලෝක ව්‍යාප්ත පාලන අධිකාරිය	-	රග්බි ලීග් ඉන්ටර් නැෂනල් ෆෙඩරේෂන්.

ජාත්‍යන්තර රග්බි ලීගය
ටෙස්ට් රටවල- ඕස්ට්‍රේලියාව,කුක් දිවයින්, එංගලන්තය, ෆිජී, ප්‍රංශය, මහා බ්‍රිතාන්‍යය, නවසීලන්තය, පැපුවා නිව් ගිනියා, රුසියාව, සැමෝවා,  දකුණු අප්‍රිකාව - ටොංගා.

ලෝක කුසලානය-ජාතීන් තුන
ප්‍රධාන තරඟ	-	වර්ල්ඩ් ක්ලබ් චැලෙන්ජ් ද ඈෂස්, ඇන්සැක් ටෙස්ට් (ANSAC) චැලේන්ජ් කප්.

දේශීය රග්බි ලීගය
ප්‍රධාන තරඟ	-	නැෂනල් රග්බි ලීගය (ඕස්ට්‍රලේශියා)
			සුපර් ලීග් (යුරෝපය)
			ස්ටේට් ඔෆ් ඔරිජින්(ඕස්ට්‍රේලියා)
			ප්‍රංශ රග්බි ලීග් ශූරතාවය (ප්‍රංශය)
			බාර්ටර් කාඩ් කුසලාන (නවසීලන්තය)

රග්බි ලීග් පාපන්දු

රග්බි ලීග් පාපන්දු යනු තදින් එකට බැඳුනු ක්‍රීඩා කණ්ඩායමක් දිගු ගෝලාකාර පන්දුවක් රැගෙන එක් කණ්ඩායමකට 13 ක් සහිතව හතරැස් තණ පිට්ටනියක කණ්ඩායම් දෙකක් එක් වී කරන ක්‍රීඩාවකි. රග්බි ලීග් යනු රග්බි පාපන්දුව සහ රග්බි යූනියන් දෙකේ ප්‍රධාන කෝඩ් (Code) දෙකෙන් එකකි. මෙයින් ලීග් කෝඩ් බ්‍රිතාන්‍යයේ, ඕස්ට්‍රේලියාවේ, නවසීලන්තයේ සහ ප්‍රංශයේ බොහෝ ප්‍රසිද්ධියක් උසුලයි. මෙම රටවල එම ක්‍රීඩාව වෘත්තිය මට්ටමෙන් කරනු ලැබේ. රග්බි ලීගය පැපුවා නිව්ගිනියාවේද ප්‍රසිද්ධය. එහි ජාතික ක්‍රීඩාව ලෙසද සැලකේ.පැපුවා නිව්ගිනියාවේ බොහෝ ජාතික මට්ටමේ ක්‍රීඩකයින් ඕස්ට්‍රේලියාවේ රග්බි ලීගයේද කැපි පෙනෙන ක්‍රීඩකයෝ වෙති. රුසියාව එක්සත් ජනපදය හා ලෙබනන් යන රටවල මෙම ක්‍රීඩාව කෙරෙන්නේ අඩු මට්ටමකිනි.

1895 දී නදර්න් රග්බි ෆුට් බෝල් යන නමින් හැඳින් වූ ඉංග්ලිෂ් රග්බි ෆුට්බෝල් සංගමයෙන් වෙන් වූ කණ්ඩායමක් මුල්කර ගෙන රග්බි ලීග් යන නම එයට ලැබුනේය. මුලදි මෙම කණ්ඩායම් දෙකම එකම නීතියකට අනුව ක්‍රීඩා කළහ. 1907 දී සහ 1908 දී ඕස්ට්‍රේලියාවේ සහ නවසීලන්තයේ රග්බි යුනියන් ප්‍රමුඛ කොට ගත් රග්බි ෆුට්බෝල් යූනියන් වෙතින් පෙර කී ආකාරයටම කණ්ඩායමක් වෙන් විම වන තෙක් ඔව්හු එසේ ක්‍රීඩා කළහ. ඉන්පසු රග්බි ෆුට් බෝල් ලීගයන් යනුවෙන් හැඳින්වුනු සංගම් ආරම්භ වූ අතර එයින් නවීකරණය කරන ලද නදර්න් යූනියන් නීතී රීති හඳුන්වා දෙනු ලැබිනි. එසේ කරන ලද්දේ රග්බි ෆුට්බෝල් වල නව ස්වරූපයක් නිර්මාණය කිරීම සඳහාය. මෙම 'නදර්න් යූනියන්' පසුව එහි නම රග්බි ෆුට්බෝල් ලීග් යනුවෙන් වෙනස් කළේය. ඒ 1922 වර්ෂයේදීය. එපරිදි කාලයක් ගත වන විට එම ක්‍රීඩාව 'රග්බි ලීග්' යනුවෙන් හැඳින්වීම ආරම්භ විය. ඊළඟ දශක කිපය තුල රග්බි ආකෘතින් දෙකේම රෙගුලාසි ක්‍රම ක්‍රමයෙන් වෙනස් විය. දැන් රග්බි ලීග් සහ රග්බි යූනියන්  යනු පැහැදිලි ලෙසම වෙනම ක්‍රීඩාවන්ය.

ක්‍රීඩා

රග්බි ලීගය


Call of Duty: Modern Warfare II é um jogo eletrônico de tiro em primeira pessoa desenvolvido pela Infinity Ward e publicado pela Activision. É uma sequência direta do reboot de 2019 e é o 19º jogo da franquia Call of Duty. O jogo foi lançado em 28 de outubro de 2022 para Playstation 4, Playstation 5, Windows, Xbox One e Xbox Series X/S.

Enredo
Três anos após o combate anterior, o grupo de intervenção Task Force 141, tem a missão de localizar membros de um cartel de drogas mexicano, o que resulta em um tiroteio no De Wallen, em Amsterdã Depois, o grupo de intervenção vai até os Estados Unidos e o Oriente Médio, entre outros.

Desenvolvimento
Call of Duty: Modern Warfare II foi desenvolvido pela Infinity Ward juntamente com uma nova versão do battle royale Call of Duty: Warzone chamado Warzone 2.0, com ambos os jogos usando uma nova versão do motor IW.

Em 27 de outubro de 2022, a Infinity Ward anunciou que irá fazer alguns ajustes um dia antes do lançamento oficial de Call of Duty Modern Warfare II em resposta ao feedback recebido de jogadores da versão beta.

Lançamento
O beta multiplayer de Modern Warfare II começou para jogadores de PlayStation 4/5 a partir de 16 de setembro, e para Xbox Series X/S, Xbox One e PC em 22 de setembro. A versão beta terminou oficialmente em 26 de setembro às 15h em todas as plataformas antes do lançamento em 28 de outubro de 2022.

Recepção
Após o lançamento, o jogo eletrônico arrecadou 800 milhões de dólares em apenas três dias.

Em 1 de novembro de 2022, a Activision Blizzard anunciou que Call of Duty Modern Warfare II é o jogo eletrônico de mais sucesso de todos os tempos da franquia.

Jogos eletrônicos da Activision
Call of Duty
Jogos de tiro em primeira pessoa
Jogos para PlayStation 4
Jogos para PlayStation 5
Sequências de jogos eletrônicos
Jogos eletrônicos desenvolvidos nos Estados Unidos
Jogos eletrônicos ambientados em 2022
Jogos eletrônicos ambientados nos Estados Unidos
Jogos eletrônicos ambientados no México
Jogos eletrônicos ambientados nos Países Baixos
Jogos eletrônicos ambientados em Chicago
Jogos eletrônicos ambientados em Singapura
Jogos eletrônicos ambientados na Espanha
Jogos para Xbox One
Jogos para Xbox Series X e Series S
Jogos para Windows

Call of Duty: Modern Warfare II


Der Große Preis von Italien 2012 (offiziell Formula 1 Gran Premio Santander d'Italia 2012) fand am 9. September auf dem Autodromo Nazionale Monza in Monza statt und war das dreizehnte Rennen der Formel-1-Weltmeisterschaft 2012.

Berichte

Hintergrund
Nach dem Großen Preis von Belgien führte Fernando Alonso in der Fahrerwertung mit 24 Punkten vor Sebastian Vettel und mit 32 Punkten vor Mark Webber. In der Konstrukteurswertung führte Red Bull-Renault mit 54 Punkten vor McLaren-Mercedes und 65 Punkten vor Lotus-Renault.

Beim Großen Preis von Italien stellte Pirelli den Fahrern die Reifenmischungen P Zero Hard (silber) und P Zero Medium (weiß), sowie für nasse Bedingungen Cinturato Intermediates (grün) und Cinturato Full-Wets (blau) zur Verfügung.

Vor dem Rennwochenende gab es einen Fahrerwechsel: Romain Grosjean wurde für das Verursachen einer Startkollision beim vorherigen Grand Prix für ein Rennen gesperrt. Jérôme D'Ambrosio, regulärer Ersatzfahrer des Rennstalls, erhielt das Cockpit für diesen Grand Prix.

Michael Schumacher bestritt seinen 300. Grand Prix.

Mit Schumacher (fünfmal), Alonso und Vettel (jeweils zweimal) traten drei ehemalige Sieger zu diesem Grand Prix an.

Als Rennkommissare fungierten Silvia Bellot (ESP), Gerd Ennser (DEU), Paolo Longini (ITA) und Emanuele Pirro (ITA).

Training
Im ersten freien Training fuhr Schumacher die schnellste Zeit, gefolgt von Jenson Button und Nico Rosberg. Alonso und Pastor Maldonado blieben mit technischen Problemen stehen. In diesem Training übernahm Jules Bianchi den Force India von Paul di Resta, Valtteri Bottas den Williams von Bruno Senna und Qing Hua Ma den HRT von Narain Karthikeyan. Ma wurde damit zum ersten Chinesen, der einen Formel-1-Wagen an einem Grand-Prix-Wochenende fuhr.

Im zweiten Freitagstraining fuhr Lewis Hamilton die schnellste Zeit. Nach ihm folgten sein Teamkollege Button und Alonso. Alonso erlitt in diesem Training einen weiteren technischen Defekt.

Im dritten freien Training fuhr Hamilton erneut die schnellste Runde. Nur eine Tausendstelsekunde langsamer war Alonso, gefolgt von di Resta. Vettel fiel mit einem technischen Defekt aus.

Qualifying
Im ersten Abschnitt war Alonso der schnellste Pilot. Nico Hülkenberg hatte einen technischen Defekt und erzielte keine Zeit. Er scheiterte somit an der Qualifikation. Die Rennkommissare ließen ihn nachträglich zum Rennen zu. Die Caterham-, HRT- und Marussia-Piloten schafften es nicht ins nächste Segment. Im zweiten Abschnitt blieb Alonso in Führung. Die Toro Rosso- und Williams-Piloten sowie D'Ambrosio, Sergio Pérez und Webber schieden aus. Im dritten Segment fuhr Hamilton die schnellste Runde und erzielte die Pole-Position vor Button und Felipe Massa.

di Resta und Maldonado wurden in der Startaufstellung um fünf bzw. zehn Positionen nach hinten versetzt. di Resta wurde wegen eines Getriebewechsels bestraft, Maldonado erhielt zwei Strafversetzungen à fünf Positionen, da er beim Großen Preis von Belgien mit einem Frühstart und dem Verursachen einer Kollision aufgefallen war.

Rennen

Massa startete gut in den Grand Prix und zog beim Start an Button vorbei. Er versuchte auch einen Angriff auf den Führenden Hamilton, der seine Position jedoch erfolgreich verteidigte. Während sich Hamilton in den folgenden Runden absetzte, entwickelten sich im Hintergrund mehrere Duelle. In der vierten Runde ging Vettel vorbei an Schumacher auf die vierte Position. Schumacher wurde anschließend von Alonso, der sich bereits auf den sechsten Platz vorgearbeitet hatte, unter Druck gesetzt. Nach mehreren gescheiterten Versuchen gelang Alonso in der siebten Runde auf der Start-Ziel-Geraden ein Überholmanöver.

In der achten Runde duellierten sich Senna und di Resta in der Variante della Roggia. Dabei wich Senna durch die Auslaufzone aus, sodass es zu keiner Kollision kam. Eine Runde später brach Vergne beim Anbremsen vor der Rettifilo das Heck aus und er verlor die Kontrolle über das Fahrzeug. Er hob kurz ab und landete in der Auslaufzone. Vergne klagte anschließend über Kopf- und Rückenschmerzen.

Während sich das Geschehen auf den meisten Positionen stabilisiert hatte, griff Webber di Resta vor der Curva del Vialone an und behauptete in einem anschließenden Konter die zehnte Position. Webber setzte sich sofort von di Resta ab und behielt auch nach einem kleinen Fehler in der zweiten Lesmo die Position vor seinem Gegner. Von den Fahrern im vorderen Feld begannen die Mercedes-Piloten in der 14. Runde die Phase der ersten Boxenstopps. Die anderen Fahrer blieben zunächst draußen. Dabei gelang es Pérez an Kimi Räikkönen vorbeizuziehen. Räikkönen fuhr anschließend in die Box und absolvierte seinen Stopp in der 17. Runde. Zwei Runden später kam es zu einer ähnlichen Situation zwischen Massa und Button. Zunächst fuhr Button an seinem Gegner vorbei, dann ging Massa an die Box. Wiederum zwei Runden später gingen Vettel und Alonso an die Box. Vettel blieb vor Alonso und beide kamen hinter Massa zurück auf die Strecke.

In der 24. Runde ging schließlich der Führende Hamilton an die Box. Da sein Teamkollege Button bereits kurz zuvor seine Reifen gewechselt hatte, übernahm Pérez für fünf Runden die Führung. Zwischen Vettel und Alonso entwickelte sich in der Zwischenzeit ein Zweikampf. Alonso machte Druck auf Vettel. In der 26. Runde versuchte Alonso außen in der Curva Grande vorbeizufahren, doch Vettel ließ ihm wenig Platz, sodass Alonso durchs Kiesbett fuhr und etwas Zeit verlor. Alonso hatte anschließend Probleme mit der Aufhängung, kam aber ins Ziel. Kurz nachdem Hamilton in der 29. Runde auf der Start-Ziel-Geraden an Pérez vorbei auf die Führungsposition gefahren war, überholte Alonso Vettel vor der Variante della Roggia.

Während Hamilton das Rennen vor Button anführte, lagen auf den Positionen dahinter die Ferrari von Massa und Alonso. Vettel wurde indes von der Rennleitung wegen unfairer Fahrweise mit einer Durchfahrtsstrafe belegt. Kurz bevor Vettel diese absolvierte, schied Button mit technischen Problemen an der Benzinpumpe aus. Der schnellste Fahrer zu diesem Zeitpunkt war Pérez, der mit schnellen Runden und Überholmanövern an die Ferrari heranfuhr. In der 40. Runde tauschten die Ferrari-Piloten die Plätze, sodass Alonso den zweiten Platz hinter Hamilton erhielt.

Nachdem Pérez weitere schnelle Runden absolviert hatte, ging er an beiden Ferrari-Piloten vorbei auf die zweite Position. Zunächst überholte er Massa in der 43. Runde auf der Gegengeraden. In der 46. Runde ließ er Alonso vor der Curva del Vialone hinter sich. Pérez war zwar in der Lage, schnellere Runden als Hamilton zu fahren, auf ihn aufzuschließen, gelang ihm jedoch nicht mehr.

Kurz vor Rennende fielen Vettel, Webber und Hülkenberg mit technischen Problemen aus. Da sie genügend Runden absolviert hatten, wurden sie gewertet. Bei Vettel war es ein weiterer Defekt der Lichtmaschine, die bereits am Samstagvormittag einen Defekt hatte.

Hamilton gewann schließlich mit etwa vier Sekunden vor Pérez. Alonso, Massa und Räikkönen folgten auf den Plätzen dahinter. Schumacher und Rosberg auf den Plätzen sechs und sieben waren die einzigen Fahrer in den Top-10, die zweimal an der Box waren. Rosberg fuhr zudem die schnellste Runde. Die restlichen Punkte gingen an di Resta, Kamui Kobayashi und Senna. Senna übernahm die letzte Punkteposition erst auf der Zielgeraden, da Daniel Ricciardo, der die Position zuvor belegt hatte, mit einem technischen Problem der Benzinversorgung aus der letzten Kurve nicht mehr beschleunigte. Für Hamilton war es der 20. Sieg in der Formel-1-Weltmeisterschaft. Er zog damit mit dem zweimaligen Weltmeister Mika Häkkinen gleich.

Während Alonso die Führung in der Weltmeisterschaft behielt, kam es zu mehreren Verschiebungen hinter ihm. Vettel und Webber verloren die Plätze zwei und drei an Hamilton und Räikkönen. Bei den Konstrukteuren übernahm Ferrari die dritte Position von Lotus, während die ersten zwei Positionen unverändert blieben.

Meldeliste

Anmerkungen

Klassifikationen

Qualifying

Anmerkungen

Rennen

Anmerkungen

WM-Stände nach dem Rennen
Die ersten zehn des Rennens bekamen 25, 18, 15, 12, 10, 8, 6, 4, 2 bzw. 1 Punkt(e).

Fahrerwertung

Konstrukteurswertung

Weblinks

Einzelnachweise

2012
Italien
Sportveranstaltung in Monza

Großer Preis von Italien 2012


Villa Maranatha es un sector ubicado al nordeste de San Pedro de Macorís en la República Dominicana habitado por personas en su mayoría cristianas y de escasos recursos cuyo nombre fue tomado de la Biblia y significa 'Cristo viene'.

Historia

En el año 2001, durante el período de gobierno de Hipólito Mejía, una familia de apellido Paredes invade unos terrenos al nordeste de la provincia de San Pedro de Macorís, terrenos que eran propiedad del Estado, y lo hacen con el objetivo de beneficiarse con la venta de estos solares. En sus inicios, el sector llevaba el nombre de Villa Paredes. En el año 2001 llega a esta comunidad el Sr. Juan Pool Fenelon quien a base de esfuerzos logró construir una vivienda en la que hoy reside junto a sus familiares.

Más tarde el señor Juan Fenelon decidió convocar las pocas familias residentes de este lugar para que este sector recibiera atención y reconocimiento de las autoridades municipales. Se forma así la junta de vecinos,  asamblea dirigida por la encargada asuntos comunitarios, la Licenciada Braulin Cuevas el 3 de agosto de 2003, reunión en la que se elige al señor Juan Pool Fenelon como presidente de esa junta de vecinos.  Después de creada, la junta de vecinos de la comunidad comenzó a trabajar con el objetivo de suplir las necesidades fundamentales del sector como, transformadores de energía eléctrica, acueductos y asfaltado de las calles, los cuales en su mayoría fueron donados por congresistas y por la unión de la comunidad al presupuesto participativo del Ayuntamiento Municipal.

El 13 de abril de 2003 llegan al Consejo de Regidores logrando que se aprobara el cambio de nombre del sector que pasa de ser Villa Paredes a Villa Maranatha así como los nombres de las 25 calles del sector las cuales fueron señaladas con nombres tomados de la Biblia ya que la mayoría de los residentes son cristianos.

Ubicación Geográfica

El sector Villa Maranatha está ubicado al nordeste de San Pedro de Macorís y limita al este con el "Bosque de la Sabana", al Oeste el Residencial Naíme, al Norte tiene como límite el play de Béisbol del sector y al sur Barrio Lindo y el Barrio Villa Progreso.

Densidad Poblacional

El sector de Villa Maranatha cuenta con 620 viviendas y un promedio de 2,347 individuos:
528 niños, 1326 hombres y mujeres adultos jóvenes y 493 personas mayores.

Recursos naturales

Hidrografía: Este sector no posee acueducto pero las personas se benefician del agua por medio de pozos filtrantes y por la compra de agua a camiones. El afluente que más cerca está es el río Higuamo.

Fauna: Existe en el sector una gran variedad de animales atractivos que hacen de este sector un lugar lleno de hermosas aves dentro de esta están (pericos de diversos colores, palomas, ciguas palmeras y en el área más verde aparecen algunas lechuzas), también hay animales domésticos como perros, gatos, conejos, etc.; reptiles (serpientes que aparecen en el área verde del sector, lagartos, ranas y sapos), insectos como cucarachas, moscas, mosquitos, avipas, entre otros.

Flora: Es muy rica porque tiene una inmensa llanura, dentro de esta se dan muchos tipos de frutos que en otro lugar no ya posee una superpie más húmeda todavía los científicos no han determinado el porqué de esto, pero se sabe que dentro del sector hay matas de coco, plátano, guineo, rulo, aguacate, buenpán, naranjas, toronjas, mamón, lechoza, pero la fruta más atractiva del sector son los diversos tipos de Mangiferas Indicas, comúnmente llamado Mango.

Infraestructura

En este sector hay una variedad en la infraestructura de las viviendas porque en su mayoría las casas están construidas en cemento y techadas de cemento y zinc, quedan muy pocas casa hechas de maderas ya que el sector se ha ido desarrollando paulatinamente a nivel económico.

Salud

Sus habitantes se dirigen al centro de salud Hospital Doctor Antonio Musa, a la policlínica de Barrio Lindo y a diversas clínicas ubicadas en sectores cercanos además reciben orientaciones de las autoridades de salud del municipio cada cierto tiempo para prevenir enfermedades.

Educación

Existe un solo colegio, al cual no todos los niños pueden asistir por sus escasos recursos económicos y se trasladan a los centros Educativos Públicos más cercanos como la Escuela primaria Villa Progreso y la Escuela Primaria Las "Seis Llaves".

La taza de alfabetización del sector es de un 95% ya que casi todos los niños, jóvenes y adultos reciben docencia, mirando el estudio como objetivo de la vía del progreso del mañana.

Economía

La mayoría de las familias del sector es de clase media, y desempeñan diversos trabajos como colmados, profesores, taller de ebanistería, panadería, ventas de alimentos y frutas, barbería, centros de belleza, centro de uñas, motoconchos, cobradores y chóferes del transporte público, empleados de la zona franca y de hotelerita y turismo.

Actividades Culturales

Este sector tiene varias iglesias que realizan actividades de danza, canto y teatro como enseñanza cultural. Existen varias preferencias religiosas donde predomina el cristianismo en sus denominaciones protestantes (pentecostales) y católicos.

Deportes

Al ver que el sector tiene jóvenes talentosos llenos de esperanzas algunos congresistas crearon un programa con el objetivo de entrenar a los jóvenes del sector, dejando al frente de este a los entrenadores, Pedro Abreu, Geraldo Santana y José Martínez.

Referencias

Véase también
San Pedro de Macoris
Barrio Independencia, San Pedro de Macorís, República Dominicana
Barrio Sarmiento I (República Dominicana)
Sector Punta Pescadora, San Pedro de Macorís, República Dominicana
Barrio Loma del Cochero (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Barrio Villa Cesarina (República Dominicana)
Barrio 24 de Abril (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Barrio Altos de San Pedro (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Las Colinas (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Batey Alemán (San Pedro de Macorís, República Dominicana)

San Pedro de Macorís

Villa Maranatha (San Pedro de Macorís, República Dominicana)


A prova dos 200 metros nado medley masculino do Campeonato Mundial de Natação em Piscina Curta de 2022 foi disputada no dia 13 de dezembro de 2022, no Melbourne Sports and Aquatics Centre, em Melbourne, na Austrália.

Recordes
Antes desta competição, os recordes mundiais e do campeonato nesta prova eram os seguintes:

Medalhistas

Cronograma
Todos os horários são locais (UTC+11).

Resultados

Eliminatórias
As eliminatórias ocorreram no dia 13 de dezembro com início às 12:51.

Final
A final foi realizada no dia 13 de dezembro com início às 20:32.

Ligações externas

 Site da Federação Internacional de Natação

Campeonato Mundial de Natação em Piscina Curta de 2022

Campeonato Mundial de Natação em Piscina Curta de 2022 - 200 m medley masculino


L'Île Ô est un théâtre flottant situé dans le  arrondissement de Lyon.

Description
L'Île Ô est le premier théâtre flottant d'Europe. Le projet de l'architecte Koen Olthuis (agence Waterstudio), a été sélectionné en  à la suite d'un appel à projets des VNF (Voies Navigables de France), gestionnaire du domaine public fluvial.

Après achèvement, il est acheminé jusqu'à son point d'attache final au niveau de la berge Bertha Von Suttner, entre le viaduc de Perrache et le pont Galliéni sur la rive gauche du Rhône.

Le théâtre comprend deux salles (une salle principale de  et une secondaire de ),  d'espaces modulaires pour des ateliers et une terrasse. Ainsi, le théâtre peut accueillir jusqu'à  personnes.

Construction
La construction du bâtiment est lancée en mars 2022 dans un chantier port Édouard Herriot, un peu en aval de son point d'attache final. Son gabarit doit donc lui permettre de passer après construction sous les ponts Raymond Barre et Gallieni.

La structure est bâtie sur une coque en béton dont les caractéristiques sont :

  de long,
  de large
  de hauteur

La mise à l'eau de la coque a eu lieu le  et le chantier s'est terminé au 1er trimestre 2023.

Le théâtre lui même mesure  de large et  de long. La hauteur est de  (une salle de théâtre a une hauteur minimale de ). Sa structure démontable est composée de 6 cubes, construits en bois et en matériaux recyclables.

Le coût de 2,6 millions d'euros est totalement financé par l'association Patadôme théâtre d'Irigny et des investisseurs privés.

Livraison

Le théâtre a été arrimé à son point d'ancrage final le  sur la berge Bertha Von Suttner.

La mise en service a eu lieu le  après exécution des derniers travaux (finition intérieure et pose des bardages extérieurs).

Le premier spectacle proposé dans la petite salle est .

Activités
Le théâtre L'Île Ô est spécialisé dans la programmation pour les enfants (à partir de 3 mois) et les familles. Il propose des spectacles, des cours hebdomadaires de théâtre, d'improvisation et de danse. Des stages de 5 jours sont organisés pendant les vacances scolaires pour permettre aux enfants (de 4 à 17 ans) de découvrir et pratiquer le théâtre.

Il accueille également des séminaires d'entreprises dans l'ensemble de ses espaces.

L'Île Ô est également un organisme de formation certifié Qualiopi à destination des entreprises.

Lien externe
 Site officiel

Références

Salle de spectacle à Lyon
Salle de théâtre à Lyon
7e arrondissement de Lyon

L'Île Ô


Agrilus coloratus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Kerremans, 1894.

Referências

coloratus

Agrilus coloratus


216390 Binnig este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
216390 Binnig este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Taunus de Erwin Schwab și Rainer Kling. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,14 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 6,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 216001-217000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2008
Centura de asteroizi

216390 Binnig


Hacı Bektaş, anlamlara geliyor olabilir;

Kişiler
 Hacı Bektaş-ı Veli, Bektaşiliğin kurucusu

Yerler
 Hacıbektaş, Nevşehir ili ilçesi
 Hacı Bektaş-ı Veli Türbesi, Nevşehir'in Hacıbektaş ilçesinde yer alan müze

Hacı Bektaş


Le Petit Piaf est un film français réalisé par Gérard Jugnot, sorti en 2021.

Il est présenté en avant-première et en compétition officielle au festival Cinéma et Musique de Film de La Baule 2021. Il y reçoit le prix Ibis d'or du public.

Synopsis
Âgé de , Nelson habite un petit village à La Réunion. Rêvant de devenir chanteur, il s'inscrit à Star Kids, une émission de télé-crochet pour enfants. Son amie Mia cherche alors à lui trouver un « coach ». Elle rencontre Pierre Leroy, un chanteur venu de métropole, en tournée sur l'île et séjournant dans l'hôtel dans lequel travaille la mère de Nelson. Ce dernier ne va cependant pas du tout s'entendre avec l'artiste, malgré leur passion commune pour le chant.

Fiche technique

 Titre original : Le Petit Piaf
 Réalisation : Gérard Jugnot
 Scénario : Fabrice Bracq, Alexandre Fouchard, Marie-Claire Javoy et Serge Lamadie
 Musique : Jean-François Berger
 Décors : Sandrine Jarron
 Costumes : Laetitia Bouix

 Montage : Claire Fieschi et Thomas Fernandez
 Production : n/a
 Sociétés de production : MES Productions et Gaumont ; France 3 Cinéma (coproduction)
 Société de distribution : Gaumont (France)
 Budget : 5,36 millions d'euros
 Pays de production :
 Langue originale : français
 Format : couleur
 Genre : comédie dramatique, musical
 Durée :
 Dates de sortie :
 France :  (festival Cinéma et Musique de Film de La Baule - compétition officielle)
 France :

Distribution
 Soan Arhimann : Nelson
 Marc Lavoine : Pierre Leroy
 Stéfi Celma : Ella
 Gérard Jugnot : M. Lepetit
 Philippe Duquesne : Hubert

Production

Le tournage a lieu à La Réunion entre  et , notamment près du Maïdo.

Accueil
Présenté en compétition officielle au festival Cinéma et Musique de Film de La Baule en juin 2021, le film devait initialement sortir à la Toussaint 2021. En raison de la pandémie de Covid-19, la sortie nationale a lieu le 21 décembre 2022.

« Comédie familiale », « bienveillance », « bons sentiments », pour les critiques de la presse.

Box-office

Distinctions
 Festival Cinéma et Musique de Film de La Baule 2021 : prix « Ibis d'Or » du public

Notes et références

Liens externes

Film français sorti en 2021
Comédie dramatique française
Film musical français
Film réalisé par Gérard Jugnot
Film tourné à La Réunion
Film se déroulant à La Réunion
Film de Gaumont

Le Petit Piaf


Una zadruga (cirílico: Задруга) se refiere a un tipo de comunidad rural históricamente común entre los eslavos meridionales. El término fue utilizado por el Partido Comunista de Yugoslavia para designar su política de colectivización después de la II Guerra Mundial.

Originalmente, en general, formada por una familia o un clan de familias emparentadas, la zadruga administraba su propiedad, ganado y dinero en común. Por lo general, el miembro más viejo (el patriarca) era el gobernante y tomaba las decisiones para la familia, aunque a veces se delegaba este derecho, a una edad avanzada, en uno de sus hijos.

Debido a que la zadruga se basa en un sistema patrilocal, cuando una muchacha se casaba, dejaba la zadruga de sus padres y se trasladaba a la de su marido. Dentro de la zadruga, todos los miembros de la familia trabajaban para asegurar que las necesidades de todos los demás miembros se cubrieran.

La zadruga finalmente empezó a disminuir a finales del , al empezar a ser inmanejable, y se rompió en pequeños pueblos formando zadrugas menores. Sin embargo, el sistema zadruga sigue vivo en los Balcanes. La preocupación intensa por lo familiar entre los eslavos del sur, incluso hoy en día,  se debe en parte a siglos de vivir en el sistema de zadruga. Muchos de los pueblos hasta hoy existentes en los Balcanes tienen sus raíces en una zadruga, un gran número de ellos con el nombre de la que ellos fundaron.

Pueblos y barrios que se originaron en zadrugas a menudo pueden ser reconocidos por los sufijos patronímicos de sus nombres, tales como -ivci, evci, Ovčí, inci-, ci-, ane-,-eno, etc.

Este tipo de cooperación tradicional, al estilo de un pueblo, es muy similar a un sistema de finales del  ruso llamado obshchina .

Hoy en día, en Croacia la palabra "zadruga" es el nombre de sujeto de derecho que pueden ser registrados por cualquier persona mayor de 18 años de edad.

En la tradición jurídica también se denomina así a la comunidad que acoge con todos sus derechos de miembro a los ancianos sin hijos o que no puedan administrar sus bienes, cuyo patrimonio será explotado por la familia hospitalaria, y que será cedido a esta durante la vida de aquel o a título de legado después de su muerte.

Véase también
 Cooperativa
 Obshchina

Enlaces externos
 zadrugas en la sociedad búlgara

Estudios eslavos
Cultura de Serbia

Zadruga


An Najas baldwinii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Horn. An Najas baldwinii in nahilalakip ha genus nga Najas, ngan familia nga Hydrocharitaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo kulang hin datos. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Najas

Najas baldwinii


Das Westminster Theological Seminary ist seit 1929 ein presbyterianisches und reformiertes Theologisches Seminar in Glenside, Pennsylvania, eine christliche Hochschule mit einem Ableger in London und seit 1980 im kalifornischen Escondido. Alle Kuratoren und Mitglieder der Fakultät müssen ihr Einverständnis mit der theologischen Sicht erklären, wie sie im Bekenntnis von Westminster, dem großen und dem kleinen Westminster Katechismus – den drei lehrmäßigen Hauptdokumenten vieler presbyterianischer Denominationen – dargelegt ist.

Geschichte

Die theologische Hochschule wurde 1929 in einer Wohnung in Philadelphia ins Leben gerufen, hauptsächlich unter der Führung und durch die Finanzierung des Neutestamentlers John Gresham Machen und seiner Freunde Robert Dick Wilson, Oswald T. Allis und Cornelius Van Til. Nach 23 Jahren Lehrtätigkeit am Princeton Theological Seminary trat er dort zurück, weil er dessen liberale Ausrichtung nicht mehr mittragen konnte. Denn er hatte eine Ausbildungsstätte vor Augen, die eine christuszentrierte, an der Bibel und den reformierten Bekenntnissen orientierte Theologie verfolgte, praxisbezogen und von hochstehender Bildung war. Obwohl unabhängig von der Orthodoxen Presbyterianischen Kirche, die von Machen 1936 mitbegründet wurde, unterhielt sie lange Zeit eine enge Beziehung mit ihr. Der erste Präsident der Hochschule war Edmund Clowney, der sein Amt von 1966 bis 1984 ausübte. Seine Amtsnachfolger waren George Fuller and Samuel T. Logan. Im Jahr 1982 wurde der kalifornische Zweig von Westminster unabhängig unter dem Namen Westminster Seminary California; 2009 folgte im texanischen Dallas die Etablierung des eigenständigen Redeemer Theological Seminary.  Der jetzige Präsident Peter Lillback ist auch als Professor für Historische Theologie (Kirchen- und Dogmengeschichte) tätig. Schwerpunkte der Ausbildung im 21. Jahrhundert sind eine exegetisch begründete systematische und historische Theologie, biblische Beratung, "präsuppositionelle" Apologetik, christuszentrierte Hermeneutik und Predigt.

Akkreditierung
Westminster wurde 1986 von der Association of Theological Schools in the United States and Canada akkreditiert. Die Fakultät erhielt bereits 1954 die Akkreditierung von der Middle States Association of Colleges and Schools.
Im Juni 2011 genehmigte die Kommission der mittleren US-Bundesstaaten für höhere Bildung ein Verfahren, "den Kontrollbericht zu akzeptieren und die Inspektion durch die Vertreter der Kommission zu beachten. Es geht darum, die Warnung aufzuheben und die Akkreditierung zu bekräftigen, sowie einen Bericht über den Fortschritt zu verlangen bis Oktober 2011, der die fortgesetzte Entwicklung und Umsetzung eines umfassenden strategischen Planes für die Institution enthält, der langfristige Planung mit Entscheidungs- und Budgetierungsprozessen verbindet. Die nächste Visitation zur Beurteilung der Lage wurde nun auf die Jahre 2013–2014 angesetzt."

Akademische Tätigkeiten
Die Hochschule bietet zurzeit folgende akademischen Ausbildungsgänge an: den Master of Divinity, mehrere Master of Arts, den Master of Theology, den Doctor of Philosophy sowie den Doctor of Ministry.

Westminster veröffentlicht das halbjährliche Westminster Theological Journal.

Persönlichkeiten
Folgende Professoren und Absolventen erreichten einen Bekanntheitsgrad über die amerikanische Kultur hinaus und in den deutschen Sprachraum hinein:
 Jay E. Adams (1929–2020), lehrte Homiletik, Seelsorge und Praktische Theologie 1963–1983
 Dan Allender (* 1952), Studium der Theologie
 Timothy Keller (1950–2023), lehrte Praktische Theologie
 John Gresham Machen (1881–1937), Gründer und Neutestamentler
 Harold John Ockenga (1905–1985), Studium
 Francis Schaeffer (1912–1984), Studium 1935 bis 1936
 Robert Charles Sproul (1939–2017), Theologiestudium mit Abschluss 1961
 Cornelius Van Til (1895–1987), Apologetik

Einzelnachweise

Weblinks
 http://www.wts.edu/
 Website Westminster Seminary California (englisch)

Evangelikale Hochschule
Theologisches Seminar
Presbyterianismus
Reformiertentum in den Vereinigten Staaten
Glenside (Pennsylvania)
Hochschule in Pennsylvania
Christentum (Pennsylvania)
Organisation (Montgomery County, Pennsylvania)

Westminster Theological Seminary


La XXI Challenge Ciclista a Mallorca (llamada también: Iberostar Challenge Ciclista a Mallorca), trascurrió entre el 5 y el 8 de febrero de 2012. La carrera, como venía siendo habitual, la iban a componer 5 trofeos independientes dentro del UCI Europe Tour 2011-2012 de categoría 1.1, los mismos que en la pasada edición, con los leves cambios en el nombre del Trofeo Palma de Mallorca por el de Trofeo Palma y del de Trofeo Cala Millor-Cala Millor por el de Trofeo Cala Millor, sin embargo finalmente se programaron 4, eliminándose el último de ellos, siendo los trofeos de Trofeo Palma, Trofeo Migjorn, Trofeo Deià y Trofeo Serra de Tramuntana, respectivamente. Siendo un total de 598,8 km la suma de todos ellos aunque finalmente fueron 438,7 km debido a la suspensión del Trofeo Serra de Tramuntana por la nieve.

Tomaron parte en la carrera 22 equipos. Los 2 equipos españoles de categoría UCI ProTeam (Movistar Team y Euskaltel-Euskadi); los 2 de categoría Profesional Continental (Caja Rural y Andalucía); y los 2 de categoría Continental (Burgos BH-Castilla y León y Orbea Continental). En cuanto a representación extranjera, estuvieron 16 equipos: los UCI ProTour del Rabobank Cycling Team, RadioShack-Nissan, Omega Pharma-QuickStep, Lotto Belisol Team, BMC Racing Team, Katusha Team, Sky Procycling, Team Saxo Bank; los Profesionales Continentales del Saur-Sojasun, Cofidis, le Crédit en Ligne, Team Europcar, Team NetApp; y los Continentales del Endura Racing, Nutrixxion-Abus, Cyclingteam De Rijke-Shanks y Team NSP-Ghost.

Cada equipo pudo alinear un mínimo de 6 y un máximo de 9 corredores por trofeo.

Los ganadores de los trofeos fueron Andrew Fenn (quien se hizo con los dos primeros) y Lars Petter Nordhaug, respectivamente; mientras el último de ellos se suspendió por la nieve.

Clasificaciones

Trofeos

05-02-2012: Trofeo Palma, 116 km

Otras clasificaciones
 Montaña:  Lars Petter Nordhaug (Sky)
 Metas volantes:  Ángel Madrazo (Movistar)
 Sprints especiales:  Ángel Madrazo (Movistar)
 Combinada:  Ángel Madrazo (Movistar)
 Equipos:  Lotto Belisol
 Balear: Vicente Reynés (Lotto Belisol)

06-02-2012: Trofeo Migjorn, 171,7 km

Otras clasificaciones
 Montaña:  Linus Gerdemann (RadioShack-Nissan)
 Metas volantes:  Jurgen Van de Walle (Lotto Belisol)
 Sprints especiales:  Jurgen Van de Walle Lotto Belisol)
 Combinada:  Jurgen Van de Walle (Lotto Belisol)
 Equipos:  Lotto Belisol
 Regionales: Joan Horrach (Katusha)

07-02-2012: Trofeo Deyá, 151 km

Otras clasificaciones
 Montaña:  Alexander Wetterhall (Endura Racing)
 Metas volantes:  Jetse Bol (Rabobank)
 Sprints especiales:  Jetse Bol (Rabobank)
 Combinada:  Alexander Wetterhall (Endura Racing)
 Equipos:  Lotto Belisol
 Regionales: Vicente Reynés (Lotto Belisol)

08-02-2012: Trofeo Serra de Tramuntana, 160,2 km
Suspendido por la nieve.

Referencias

Enlaces externos
 Web oficial

2012
Ciclismo en España en 2012

Challenge Ciclista a Mallorca 2012


EDX (* 2. November 1976 in Zürich; eigentlich Maurizio Colella) ist ein Schweizer DJ und Musikproduzent im Bereich House.

Karriere
1994 erschienen bereits erste Mixkassetten von EDX für die bekannten Tarot-Partys, die damals in Club Oxa in Zürich veranstaltet wurden. Etwas später startete er eine Zusammenarbeit mit Leon Klein, mit dem er zwischen 1999 und 2004 zahlreiche Compilations, vor allem für die Techno-Veranstaltung Energy, produzierte. Ihre bekannteste Single war "Gonna Catch You", die 2000 unter anderem bei Warner Music Switzerland erschien. Zusammen produzierten sie auch einige Remixe, unter anderem von Kool & The Gang, Armand Van Helden und Steve Angello.

Nach einer über 3-jährigen Pause kehrte EDX zurück ins Musikbusiness und hatte 2007 Erfolg mit seinem Remix von Dubfires Song Roadkill. Der Song wurde unter anderem von Armin van Buuren für seine Kompilation Universal Religion Chapter 3 ausgewählt. Anschließend bekam er Remix-Anfragen von bekannten Künstlern wie Armin van Buuren, Deadmau5, Kaskade, Axwell, Sebastian Ingrosso, Laidback Luke und Dirty South. 2009 wurde er von Beatport in den Top 3 Progressive House Artists of 2009 gelistet neben Deadmau5 und Eric Prydz.

Seit März 2011 sendet EDX einmal wöchentlich eine einstündige, moderierte Radiosendung namens No Xcuses.

EDX lebt in Zürich und ist Teil der Schweizer House-Gruppierung Helvetic Nerds. Er ist außerdem Inhaber und Geschäftsführer einer Kapitalgesellschaft, die er 2002 gründete und heute zehn Musiklabels umfasst. Daneben war er auch lange Zeit als Grafikdesigner tätig. 1995 gründete er das Grafik-Atelier "EDX Design" und gestaltete zahlreiche Plattencovers von Energy-Kompilations und von DJ Tatana, mit der er 15 Jahre lang liiert war. 10 Jahre lang war er zugleich als ihr Manager tätig. Das Paar trennte sich 2009.

EDX veröffentlichte im Jahr 2012 sein Debüt-Album On the Edge, welches 2014 als Remixversion erschien.

Diskografie

Alben

Singles

Remixe (Auswahl)

Quellen

Weblinks

 Homepage
 Discogs

House-Produzent
Pseudonym
Schweizer
Geboren 1976
Mann

EDX (DJ)


خيسوس رامون راميريز سيسينا ، من مواليد 5 ديسمبر 1969 في تيبيك في ناياريت في المكسيك، لاعب كرة قدم مكسيكي سابق.

لعب مع منتخب المكسيك لكرة القدم بين عامي 1991 و2000، وشارك معهم في 121 مباراة وسجل 15 هدف.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مكسيكيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في الولايات المتحدة
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون مكسيكيون مغتربون في الولايات المتحدة
رياضيون من تبيك
لاعبو الدوري الأمريكي لكرة القدم
لاعبو الدوري المكسيكي الممتاز
لاعبو تايجرز أونال
لاعبو سانتوس لاغونا
لاعبو كأس العالم 1994
لاعبو كأس العالم 1998
لاعبو كأس القارات 1997
لاعبو كأس القارات 1999
لاعبو كأس الملك فهد 1995
لاعبو كأس كونكاكاف الذهبية 1993
لاعبو كأس كونكاكاف الذهبية 1996
لاعبو كأس كونكاكاف الذهبية 1998
لاعبو كأس كونكاكاف الذهبية 2000
لاعبو كرة قدم مغتربون في الولايات المتحدة
لاعبو كرة قدم مغتربون مكسيكيون
لاعبو كرة قدم مكسيكيون
لاعبو كرة قدم من ولاية ناياريت
لاعبو كوبا أمريكا 1993
لاعبو كوبا أمريكا 1995
لاعبو كوبا أمريكا 1999
لاعبو منتخب المكسيك لكرة القدم
لاعبو نادي أمريكا
لاعبو نادي شيفاز يو إس أي
لاعبو نادي غوادالاخارا
لاعبون فائزون بالكأس الذهبية الكونكاكاف
لاعبون فائزون بكأس القارات
مواليد 1969
نادي الفيفا المئوي

رامون راميريز


عيون قلبي هو أحد ألبومات المطربة نجوى كرم وصدر في عام 2000 وقد احتوى الألبوم على ثمان أغاني.

الأغاني

 قلبي من جوا
 اسمك بيشرفني
 خليك على الأرض
 خمس نجوم
 مجبورة
 عيون قلبي
 ولهانة
 نجوى 2000

ألبومات 2000
ألبومات شركة روتانا
ألبومات نجوى كرم

عيون قلبي (ألبوم)


දැණුම සහ හැකියාවන් සහිත තැනැත්තන් විශාල සංඛ්‍යාවක් විගමනය කිරීම බුද්ධි ගලනය නම්වේ.
බුද්ධි ගලනය
මිනිස් සංක්‍රමණ

බුද්ධි ගලනය


Düzgün Baba (Kırmançça: Bava Duzgı, ), Dersimli Alevilerin mitolojik karakterlerinden biridir.  Ayrıca Nazımiye'de Kıl köyü yakınında aynı isimle anılan bir dağı simgelemektedir. İnanışa göre o yöre halkınca Kemerê Duzgıni (Duzgı kayası), Bımbarek (Mübarek) ya da Kemerê Bımbareki (Mübarek kaya) olarak adlandırılan bu dağın zirvesinde kaybolmuştur. O Kureşan topluluğunun mitolojik atası olan Seyyid Kureş/Kuresin oğlu varsayılır. Söylencede ise Duzgı/Dızgun değil de, Haydar ya da Şah Haydar olarak geçer. Bununla birlikte ona neden 'Düzgün' denildiğine ilişkin bir rivayet de vardır. Bazı araştırmacılar yöre söylenceleri üzerinde fazlasıyla oynanmış olduğundan hareketle, Şah Haydar'ın onun asıl adı olduğu şeklindeki unsuru kuşkulu bulmuşlardır. Bu görüşe göre, Haydar Duzgı/Dızgun'un sadece lakaplarından biridir. Kategorik bir tasnif yapılacak olursa, Duzgı/Dızgun 'hayali veliler'den sayılabilir. Çünkü bu tür velilerin, çoğunlukla ya anlamı bilinmeyen ya da garip bir anlamı olan adları vardır ve onlar pek çok kez bir dağı simgelerler. Buğday Dede (Tire), Kum Baba (Şile), Çitlenbik Dede (Kemalpaşa) ve Çınar Dede gibi.

Düzgün Baba hakkındaki anlatı
Düzgün (Duzgı/Dızgun), inanışa göre keramet sahibi bir velidir. Öyle ki hakkındaki söylence, onun çok soğuk geçen bir kış ayında hayvanlarını sürekli tok ve besili tutabildiğini öyküleştirmiștir. Bu yüzden otlatmaya götürdüğü keçiler başkalarınınkine göre hep sağlıklı görünmüşlerdir. Oğlunun bunu nasıl başardığını merak eden seyit Kureş bir gün onu izlemeye karar verir. Sonunda görür ki, Haydar kuru dalların üzerine asasıyla dokunduğu zaman dallar hemen yeşeriyor ve böylece o keçileri besliyor. Keçilerden biri Kureş'in çalılıkların arkasındaki hışırtısından ürkünce, Haydar dönüp keçiye seslenir: Ne oldu sana böyle? Yoksa Kuresi Khur'u mu gördün? Bunu der demez çalılıkların ardından çıkıp kendisine doğru gelen babasını gören Düzgün Baba, babasının adını andığı için utanıp dağa doğru kaçar ve gözden kaybolup dağda sır olur.

Düzgün adının kökeni

Dersim Alevi inançlarında önemli bir yere sahip olan Düzgün Baba, Kırmancki'de Duzgı, Kurmancide ise Dızgun olarak bilinir. Dersim'e 1220 li yıllarda Dersime 12 talip aşireti ile gelen Horasan Erenlerinden "Seyyid Mahmudu'l-Kebir-Seyyid Hacı Kures'e Qûr soyundan olan ve kendi adıyla anılan Mubarek dağı diye adlandırılan ,Düzgün dağında sır olduğuna inanılan, Eren'dir Veli'dir sırrı Evliyadır. Anlatılanlara bakıldığında Duzgı, Düzgün  veya Düzgün Baba nın soy ataları Kirmanşahtan gelmişlerdir. Konuştukları lisan da Kirmanşah'ca denilen kırmançkidir ki, bunu da aynı soydan gelenlen Kureyşanlıların Cem'lerde söyledikleri ezgi ve kullandıkları lisandan anlıyoruz. Kırmançki veya Dersimce dilinden Duzgı veya Düzgün Baba anlamı kusursuz, muntazam, doğru ve güzel anlamına gelmekle birlikte Türkçe ile de aynı içeriğe sahip olduğu gibi, Duzgün, Duzgı adı Tunceli/Dersimde Kımançki'de kutsalı ifade eder. Kurmanç diline göre ise Dızgu veya Dızgı adı hakaretli bir içeriğe dönüşmektedir.

çünkü bu ismin anlamı  nedenle "Düzgün" bu orijinal ismin Türkçeye uyumlaştırılmış bir biçimidir ki, kimileri onun doğruluk ve dürüstlüğünden ötürü bu isimle anıldığını düşünmüşlerdir. Yani bu süre içinde yerel mitleri Türkçe terimlerle açıklayabilme yolunda, onlara bazı yeni unsurlar eklenmiş var sayılır.Son zamanlarda internette Ağu içen oacakların en büyüğüdür üstünüdür gibi denilerek Oniki İmam bile Ağuçana bağlanmaya çalışılmaktadır diye yazılsa da, Ağuyu içenin ve parmaklarından akıtan kişinin ve Alaaddin Keykubat'ın fırına attığı kişinin de Seyyid Hacı Kureyş olduğu konusunda birçok delil ve anlatım vardır.

Duzgı/Duzgın adının da bu dönemden itibaren düzgün sözcüğüne bağlanarak, Türkçe var sayıldığı olası görülmektedir. Böylece ismin kaynağı onun orijinal biçimi olan Duzgı/Dızgun'da gizlidir. Duzgı/Dızgun'un ise, bölgede başka bir veli olan Tuzik/Tujik Baba'nın adından dönüşmüş olduğu öne sürülmektedir. Tujik/Tuzik Kürtçe'de keskin, sivri anlamlarına gelir. Tujik de Duzgı gibi Dersim'de aynı zamanda bir dağı simgeliyor olup, yakın bir zamanda onun da antik bir tanrının (Zerdüşti Ermenilerinde Vahagn) devamı olduğu tespit edilmiștir. Öyle ki bu görüşün bir parçası olarak, Tujik adının Zerdüşti Ermeniler arasında 'cehennem' anlamına gelen duzakhtan  geldiği, onun duzakhın yeni yerel dillerin telaffuzuna uyumlaştırılmış formu olduğu savunulmuștur.

Tujik aslında eski bir yanardağdır ve muhtemeldir ki ona bu ismin verilişi bu özelliğinden kaynaklanmıştır. Benzer bir örneğe Tendürek adında rastlanır. Zira Türkler bu dağı aynı zamanda Cehennem dağı olarak adlandırmışlardır. Burada da aynı motivasyon rol oynamışa benzemektedir. O da eski bir volkanik dağdır ve yöre halkının bazen dağdan gelen garip sesler duyduklarını söylemesi buna yorulmaktadır. Ayrıca Tendürek adının etimolojik kökeni dolaylı olarak cehennem metaforuna gönderme yapar. Şöyle ki, o tandır sözcüğünün başka bir forumuna dayanır ki, tandır halk nazarında bir tür küçük cehennem olarak görülen fırın anlamına gelmektedir.

 Düzgün Baba kültünün kökenleri
Yakın bir zamanda Ermeni Mithrası (Mehr veya Mihr) ile Bava Duzgı/Dızgun Bava arasında bir devamlılık ilişkisi olduğu tespit edilmiş, bunu destekleyen pek çok bulgu ortaya koyulmuştur. Bu görüşe göre, Dersim dağları eski zamanlarda Hristiyanlaştırılma sürecine karşı direniş gösteren Zerdüşti Ermeniler için bir sığınak olmuştur. Her şeyden önce antik 'Dersim'i çevreleyen kuşakta bazı Zerdüşti tanrılarına ait kült yerlerinin var oluşu bunun açık işaretlerinden biri sayılır. Örneğin Bagayarič (şimdiki Pekeriç, Erzincan) Ermeni Mithrası'nın bir kült merkeziydi. Kemah (Türkiye) Ahuramazda'ya ait bir başka kült yeriydi (Ermeni Ohrmazd). Kaldı ki onlardan kalan izler bugün bazı Dersim yer adlarında tespit edilebilmiştir. En açık örnek, Mercan dağlarının adının etimolojik olarak Mithra adıyla ilişkili olmasıdır. <<Bu parağrafta yazılanların doğruluğunu kabul etmek mümkün değildir. Çünkü Seyyid Düzgünün atalarının bin'li yıllarda Anadoluya gelip inanç itikatla ve kerametle irşad etmeleri bunların Ermeni veya Zerdüşt olmadıkları bunların Muhammed Ali nesli pakinden olduğunu gösteriyor ki Dersim'deki halk kabulü de böyledir.>>

Toponomi dışındaki bazı mitolojik unsurlar bu sürekliliği daha da kristalleştirmektedir. Her şeyden önce Mithra bir tür sözleşme tanrısı olup, yalana karşı doğruluğu savunurdu. Düzgün Baba ise, Dersimli Aleviler arasında doğruluğun ve dürüstlüğün koruyucusudur. O söze güvenirliğin timsalidir. Bireyler arasında çözümlenememiş bazı müşkül sorunların, çözüm amacıyla ona havale edildiği ve bunu yapan kimsenin davamı Düzgün Baba'ya bıraktım,' dediği görülür. Bu nedenle bazı yazarlar onun adını (Düzgün) bu özelliğine yorarlar.

İnanışa göre, Dersimde evli biri eğer hâlâ bir oğul sahibi değilse, Düzgün Baba ziyaretine gidip kurban kesip adak adar ve bir oğul versin diye ona yalvarıp dua eder. Eğer muradı olursa da, oğluna Düzgün adını verir. Dersimde Düzgün adının yaygın oluşu bundandır. Bu özelliğe de Mithra'da rastlanır. Nitekim o Avesta'da 'oğullar veren' (putro-da) olarak da bilinir. Dersimli alevilerin -Mithra takipçilerinin yaptığı gibi- sabah güneşinin ilk ışıklarında Duzgı'ya dua etmeleri ise, bir başka açık ortak unsur olarak kaydedilmiştir. Nitekim Mithra başlangıçta güneş ışığının tanrısı olmakla birlikte zamanla bir güneş tanrısına dönüştürülmüştür.

Mithra ve Duzgı çobandırlar. Mithra bir kartal tarafından sembolize edilir. Duzgı'nın da aynı zamanda böyle bir sembolü vardır ki, Heliyo Chal olarak bilinir. İkisi de süvaridirler ve kırmızılar içindedirler. Bu nedenle Duzgı'ya Surela (<sur; kırmızı) lakabı yakıştırılmıştır. Üstelik Mithra'nın olduğu gibi (Anahita), onun da bir kız kardeşi (Xaskar) vardır. Anahita su tanrıçası olup saflığı simgelerken, Xaskar'ın ise Duzgı dağı üzerinde kutsal bir su kaynağı vardır. Bu ziyaret onun adıyla Xaskarê olarak anılır. Ziyaretçisi iyi kalpliyse, su kaynağından içtiğinde kaynağın kurumayacağına inanılır. Bu inanç saf ve lekesiz sayılan Anahita kültüne gönderme yapar. Çünkü o Avesta'da lekesiz (an-ahita) demektir. Ayrıca Xaskar adı da muhtemelen 'altından yapılmış' anlamına gelen Ermenice oskrhat sözcüğünden geliyor olup, aynı köklere işaret eder. Öyle ki, Anahita çoğunlukla altından giysileriyle tarif edilir. Sonuç olarak Xaskar ve Duzgı/Dızgun, haklarındaki baskın görüşe göre antik dönemde bu dağlık bölgede yaşamış olan Zerdüşti Ermenilerin Anahita ve Mithra kültlerinin bir devamı olarak ortaya çıkmışlardır.

Farklı görüşler
Düzgün'ün Türkçe bir isim, Düzgün Baba'nın ise Mahmud Hayrani'nin oğlu olduğunu ileri sürenler de olmuştur. Fakat Türkçe bir kelime olmasına rağmen, Düzgün'ün neden Türkiye'de değil de, sadece bu dağlık Zaza bölgesinde, Dersim'de bu kadar popüler bir isim olduğu açıklanamadığı gibi, bu gibi ideolojik kurgular hakkında şimdiye dek herhangi bir tarihsel delil de sunulamamıştır. Bu ismi taşıyan ne bölge tarihinde biri, ne Hacı Bektaş'ın herhangi bir tarihsel halifesi ya da yoldaşı ve ne de Mahmudi Hayrani'nin böyle bir oğlu vardır. Bazı kaynaksız teoriler aslında onun Zerdüşti Ermeni tanrılarından Mehr'in (Mithra) yöreye intikal eden Kürt aşiretlerince bir veliye dönüştürüldüğü söylemektedir.

Konuyla ilgili yayınlar
 Ahmet Kerim Gültekin, Tunceli'de Kutsal Mekân Kültü, Ankara, 2004: Kalan (ISBN 9789758424481)
Ahmet Kerim Gültekin, Kutsal Mekanın Yeniden Üretimi: Kemere Duzgı'dan Düzgün Baba'ya Dersim Aleviliğinde Müzakereler ve Kültür Örüntüleri, İstanbul, 2020: Bilim ve Gelecek Yayınevi (ISBN-10 6055888653 / ISBN-13 978-6055888657)

Kaynakça
Genel
 Aksoy, G. (2006) Dersim Alevi Kürt Mitolojisi, Raa Haq'da Dinsel Figürler, İstanbul, Komal, ISBN 9789757102137
 Aksoy, Gürdal (2000) 'Mithra'dan Bava Duzgın'a; Dersimde Antik Dönem İnançlarının Sürekliliği Üzerine', Munzur, sy. 2
 Baran, Volkan (2005) 'Bava Duzgı Efsanesinin Doğrusu Hangisi', Munzur, sy . 21
 Comerd, Munzir (1997) 'Dersim İnancında Duzgın', Ware, amor 11
 Çakmak, Hüseyin (2008) 'Resmi Anlatımlarda ve Halk Anlatımlarında Duzgı Efsanesi', Munzur, sy. 29

Özel

Dış bağlantılar
 Ahmet Kerim Gültekin "Tunceli'de Kutsal Mekan Kültü", 2004
 Erdal Gezik, Munzur ve Düzgün'ün Sır Oluşlarının Tarihsel Bir Analizi
 Kızılca Yürür, Alevi Ocakları/Aşiretleri Ağında bir İyileştirme Merkezi Olarak Düzgün Baba Ziyareti
 Oda Feber, 'Düzgün Baba Ziyareti', cev. Hawar Tornecengi, Berhem, 1992
Ahmet Kerim Gültekin "Kutsal Mekanın Yeniden Üretimi - Kemere Duzgı'dan Düzgün Baba'ya Dersim Aleviliğinde Müzakereler ve Kültür Örüntüleri" 2020

Alevilik

Düzgün Baba


Budleja (lat. Buddleja), rod grmova iz porodice strupnikovki (Scrophulariaceae). Rod je imenovan po engleskom svećeniku i botaničaru Adamu Buddleu, a pripada mu stotinjak vrsta, od kojih u Hrvatskoj raste ljetni jorgovan (B. davidii). Ime jorgovan ova vrsta dobila je zbog njegovih snažno mirišljavih cvjetova nalik na jorgovan(Syringa)

Vrste

 Buddleja acuminata Poir.
 Buddleja × alata Rehder & E.H.Wilson
 Buddleja albiflora Hemsl.
 Buddleja alternifolia Maxim.
 Buddleja americana L.
 Buddleja anchoensis Kuntze
 Buddleja angusticarpa (E.M.Norman & L.B.Sm.) Coelho & Miotto
 Buddleja araucana Phil.
 Buddleja aromatica J.Rémy
 Buddleja asiatica Lour.
 Buddleja auriculata Benth.
 Buddleja axillaris Willd. ex Roem. & Schult.
 Buddleja bhutanica T.Yamaz.
 Buddleja blattaria J.F.Macbr.
 Buddleja bordignonii G.P.Coelho & Miotto
 Buddleja brachiata Cham. & Schltdl.
 Buddleja brachystachya Diels
 Buddleja bullata Kunth
 Buddleja candida Dunn
 Buddleja cardenasii Standl. ex E.M.Norman
 Buddleja caryopteridifolia W.W.Sm.
 Buddleja cestriflora Cham.
 Buddleja chapalana B.L.Rob.
 Buddleja chenopodiifolia Kraenzl.
 Buddleja colvilei Hook.f.
 Buddleja cordata Kunth
 Buddleja cordobensis Griseb.
 Buddleja coriacea J.Rémy
 Buddleja corrugata M.E.Jones
 Buddleja crispa Benth.
 Buddleja crotonoides A.Gray
 Buddleja cuneata Cham.
 Buddleja curviflora Hook. & Arn.
 Buddleja cuspidata Baker
 Buddleja davidii Franch.
 Buddleja delavayi L.F.Gagnep.
 Buddleja diffusa Ruiz & Pav.
 Buddleja domingensis Urb.
 Buddleja dysophylla (Benth.) Radlk.
 Buddleja elegans Cham. & Schltdl.
 Buddleja euryphylla Standl. & Steyerm.
 Buddleja fallowiana Balf.f. & W.W.Sm.
 Buddleja filibracteolata J.A.González & J.F.Morales
 Buddleja forrestii Diels
 Buddleja fragifera Leeuwenb.
 Buddleja fusca Baker
 Buddleja globosa Hope
 Buddleja glomerata H.L.Wendl.
 Buddleja grandiflora Cham. & Schltdl.
 Buddleja × griffithii (C.B.Clarke) C.Marquand
 Buddleja hatschbachii E.M.Norman & L.B.Sm.
 Buddleja hieronymi R.E.Fr.
 Buddleja hypsophila I.M.Johnst.
 Buddleja ibarrensis E.M.Norman
 Buddleja incana Ruiz & Pav.
 Buddleja indica Lam.
 Buddleja interrupta Kunth
 Buddleja iresinoides (Griseb.) Hosseus
 Buddleja jamesonii Benth.
 Buddleja japonica Hemsl.
 Buddleja jinsixiaensis R.B.Zhu
 Buddleja kleinii E.M.Norman & L.B.Sm.
 Buddleja lanata Benth.
 Buddleja lindleyana Fortune
 Buddleja lojensis E.M.Norman
 Buddleja longiflora Brade
 Buddleja longifolia Kunth
 Buddleja loricata Leeuwenb.
 Buddleja macrostachya Benth.
 Buddleja madagascariensis Lam.
 Buddleja marrubiifolia Benth.
 Buddleja megalocephala Donn.Sm.
 Buddleja mendozensis Gillet ex Benth.
 Buddleja microstachya E.D.Liu & H.Peng
 Buddleja misionum Kraenzl.
 Buddleja montana Britton
 Buddleja multiceps Kraenzl.
 Buddleja myriantha Diels
 Buddleja nitida Benth.
 Buddleja nivea Duthie
 Buddleja normaniae J.H.Chau
 Buddleja oblonga Benth.
 Buddleja officinalis Maxim.
 Buddleja paniculata Wall.
 Buddleja parviflora Kunth
 Buddleja perfoliata Kunth
 Buddleja pichinchensis Kunth
 Buddleja polycephala Kunth
 Buddleja polystachya Fresen.
 Buddleja pulchella N.E.Br.
 Buddleja racemosa Torr.
 Buddleja ramboi L.B.Sm.
 Buddleja rinconensis (Mayfield) J.H.Chau
 Buddleja rufescens Willd.
 Buddleja saligna Willd.
 Buddleja salviifolia (L.) Lam.
 Buddleja scordioides Kunth
 Buddleja sessiliflora Kunth
 Buddleja simplex Kraenzl.
 Buddleja skutchii Morton
 Buddleja soratae Kraenzl.
 Buddleja speciosissima Taub.
 Buddleja sphaerocalyx Baker
 Buddleja sphaerocephala Baker
 Buddleja stachyoides Cham. & Schltdl.
 Buddleja suaveolens Kunth & C.D.Bouché
 Buddleja subcapitata E.D.Liu & H.Peng
 Buddleja thyrsoides Lam.
 Buddleja tsetangensis C.Marquand
 Buddleja tubiflora Benth.
 Buddleja tucumanensis Griseb.
 Buddleja utahensis Coville
 Buddleja vexans Kraenzl. & Loes. ex E.M.Norman
 Buddleja volubilis Lam.
 Buddleja × wardii C.Marquand
 Buddleja yunnanensis L.F.Gagnep.

Vanjske poveznice

Izvori

Strupnikovke

Budleja (biljni rod)