"Ó Noite Santa" (também conhecido como  ) é uma conhecida canção de Natal. Originalmente baseado em um poema em língua francesa do poeta Placide Cappeau, escrito em 1843, com a primeira linha  (Meia-noite, cristãos, é a hora solene) que o compositor Adolphe Adam colocou em música em 1847. A versão em inglês é de John Sullivan Dwight. A canção reflete sobre o nascimento de Jesus como redenção da humanidade.

História
Em Roquemaure, no final de 1843, o órgão da igreja havia sido reformado recentemente. Para celebrar o evento, o pároco convenceu o poeta Placide Cappeau, natural da cidade, a escrever um poema natalino. Logo depois, no mesmo ano, Adolphe Adam compôs a música. A canção foi estreada em Roquemaure em 1847 pela cantora de ópera Emily Laurey.

O ministro unitário John Sullivan Dwight, editor do Dwight's Journal of Music, escreveu a versão em inglês em 1855. Esta versão tornou-se popular nos Estados Unidos, especialmente no Norte, onde o terceiro verso ressoou com os abolicionistas, incluindo o próprio Dwight.

O amplo alcance vocal da música a torna uma das músicas de Natal mais difíceis de executar corretamente, especialmente para amadores inexperientes. Nas igrejas de língua francesa, é comumente usado no início da Missa da Meia-Noite.

Nas paradas de discos
A música foi gravada por vários cantores conhecidos de música popular, música clássica e música religiosa. Faz uma aparição frequente nas apresentações anuais do Coro do King's College, Cambridge. Várias interpretações de artistas populares apareceram nas paradas de discos:

 1971: Tommy Drennan and the Monarchs alcançaram o No. 1 na parada oficial de singles irlandeses
 1994: Mariah Carey, de seu primeiro álbum de férias de estúdio, Merry Christmas, alcançou o No. 70 na US Billboard Holiday 100. Foi relançado como single em 1996 e 2000; uma versão ao vivo regravada está incluída em seu álbum de acompanhamento de 2010, Merry Christmas II You. Em 2019, seu single foi certificado Ouro nos EUA pela RIAA. Também alcançou o No. 31 na Itália e foi certificado Ouro.
 1996: John Berry No. 55 na Billboard Hot Country Songs
 1997: Martina McBride No. 74 na parada Hot Country Songs (também No. 67 em 1998, No. 49 em 1999, No. 57 em 2000, e No. 41 em 2001)
 1998: Celine Dion No. 44 na Billboard'''s Holiday chart; em 2014, a Nielsen SoundScan informou que sua versão havia vendido 240.000 cópias nos EUA.
 2002: Josh Groban No. 1 Billboard Adult Contemporary chart
 2006: Josh Gracin No. 59 na parada Hot Country Songs
 2010–2011: Glee elenco No. 1 Billboard Holiday Digital Song Sales
 2012: Ladywell Primary School em Motherwell, Escócia, lançou "O Holy Night" como um download digital em 21 de novembro de 2012. A escola doou 90 por cento dos rendimentos da música para a Meningitis Research Foundation em memória de um estudante que morreu de doença meningocócica. Os 10% restantes foram para fundos escolares. Chegou ao No. 39 na Singles Chart do Reino Unido.
 2017–2018: Lauren Daigle No. 14 US Billboard'' Christian adult contemporary, No. 33 US Hot Christian Songs, e No. 33 Christian Airplay dos EUA

Singles de caridade
Singles de 2012
Composições de 1847
Canções de 1847
!Artigos com microformatos hAudio
Canções de Natal

Ó Noite Santa


Apolinário Ternes (Joinville, ) é um jornalista brasileiro.

Foi eleito membro da Academia Catarinense de Letras em 2021, sucedendo Mário Pereira na cadeira 8.

Membros da Academia Catarinense de Letras
Naturais de Joinville

Apolinário Ternes


6ix9ine (numele de scenă al lui Daniel Hernandez, ), cunoscut și ca Tekashi 69, Tekashi 6ix9ine, este un rapper american, personalitate pe internet și compozitor care produce muzică hip-hop, rap, trap și altele. El este cunoscut datorită stilului său agresiv de rap, dar și pentru modul lui controversat de viață ca persoană publică, caracterizat prin stilul lui colorat (părul), tatuajele, certurile cu alte celebrități și problemele cu legea.

Născut și crescut în Brooklyn, Bushwick, 6ix9ine a devenit cunoscut foarte mult în 2017, după ce a lansat single-ul său de debut, "Gummo". Cântecul a devenit un hit național, ajungând numărul 12 pe Billboard Hot 100 și s-a bucurat de un succes comercial în continuare după ce a obținut certificarea de platină în Statele Unite ale Americii. El a lansat mixtape-ul "Day69", un an mai târziu, care conține încă trei single-uri, de asemenea, pe Hot 100, în timp ce mixtape-ul a debutat pe locul patru în Billboard 200.

Câteva luni mai târziu, a colaborat cu Nicki Minaj la melodia "Fefe", care a avut succes la nivel mondial, ajungând pe locul trei pe Hot 100 și a avut rolul de single pentru albumul său de debut, Dummy Boy (2018). În ciuda recepției critice, în general negativă, albumul a avut o foarte bună clasare, după debutul la numărul doi pe Billboard 200.

Viața sa personală și problemele cu legea au primit o atenție semnificativă din partea mass-media. El a fost o sursă frecventă de controverse pentru comportamentul său în ceea ce privește mass-media socială și certurile cu alte celebrități. În 2015, el s-a declarat vinovat de o infracțiune privind folosirea unui copil într-o performanță sexuală și a fost condamnat la patru ani de probă și 1000 de ore de muncă în folosul comunității. În 2018, el a fost arestat pentru acuzații de racketeering, arme și droguri, pentru care s-a declarat vinovat în 2019 și se confruntă cu o posibilă sentință de închisoare de 47 de ani. Ulterior sentința i s-a redus, data eliberării fiind în februarie 2020. După ce a semnat un contract cu o nouă casă de discuri și a primit 10 000 000 de dolari, data eliberării i-a fost iarăși redusă până la 22 decembrie 2019.

În aprilie 2020, el a fost eliberat mai rapid datorita pandemiei de COVID-19, fiindu-i teamă din cauza astmului și a fost pus în arest la domiciuliu pentru restul mandatului său.

Tinerețe
Daniel Hernandez s-a născut la 8 mai 1996, în Bushwick, Brooklyn, New York, dintr-o mamă din Mexic și un tată din Puerto Rico. Mama sa, Natividad Perez-Hernandez, a venit în Statele Unite în 1988 pentru a căuta o viață și o oportunitate mai bună; este, de asemenea, o diabetică și a avut o operație la patru hernii. Hernandez a jucat baseball și fotbal în toată tinerețea. El a fost repartizat la o echipă de fotbal din liga majoră la 13 ani, dar mama sa a refuzat pentru că nu avea încredere în faptul că un străin îi ia fiul ei la o vârstă fragedă.

Hernandez are un frate mai mare, Oscar Osiris Hernandez; numele lui este tatuat în partea dreaptă a capului. Hernandez și fratele său mai mare, Oscar, au fost crescuți într-o biserică de-a lungul tinereții. Hernandez avea să cânte în timpul mesei și a fost ales de mai multe ori pentru a citi cuvântul lui Dumnezeu, iar pasajul său preferat a fost Psalmul 121. Tatăl său biologic a plecat când Hernandez era în clasa a III-a. Tatăl său vitreg a fost împușcat mortal la câțiva pași de casa familiei în 2010. În urma crimei, Hernandez a fost internat în spital pentru depresie și tulburare de stres posttraumatic. Deranjat emoțional de moartea tatălui său vitreg, Hernandez a început să acționeze și, în cele din urmă, a fost expulzat din școală în clasa a VIII-a pentru comportament rău. În loc să-și continue educația, el a început să lucreze la diverse locuri de muncă, cum ar fi un picolo și ca băiat de livrare la un magazin alimentar, pentru a o ajuta financiar pe mama sa.

Cariera muzicală

2012-2016: Începuturile carierei
Hernandez a decis prima dată să cânte rap în 2012, după ce l-a întâlnit pe Peter "Righteous P" Rogers, CEO al casei de discuri New York Hikari-Ultra, când a intrat în bodega vegană, Hernandez lucra la Bushwick, Brooklyn și a întrebat dacă Hernandez cânta pe baza aspectului său, afirmând că a crezut că are imaginea unui rapper și i-a sugerat să facă rap din această cauză, împreună cu cadența lui Hernandez. Hernandez a început să lanseze cântece de rap în 2014, începând cu "69" în august 2014, "Pimpin", în septembrie 2014 și "4769" în octombrie 2014, prima colaborare ca artist principal cu doi rapperi din colectivul Brooklyn Pro Era, JAB și Sanchez murdar. În următorii trei ani, el a lansat mai multe piese și videoclipuri cu titluri precum "Scumlife", "Yokai" și "Hellsing Station", atrăgând atenția pentru stilul său de rapping agresiv și pentru utilizarea anime-ului ca videoclipuri muzicale. Multe dintre melodiile sale timpurii au fost lansate de FCK THEM, o etichetă muzicală cu sediul în Slovacia. Adunând faima ca un meme pe internet pentru părul său vopsit în curcubeu, tatuajele extinse și grătarele curcubeu, el a devenit în cele din urmă asociat al colegului rapper din New York, ZillaKami, cel mai mic frate al lui Righteous P.  Ulterior, aceștia s-au certat după ce Hernandez a sustras instrumente și cântece pe care le-au făcut împreună.

2017-2018: Day69 și Dummy Boy
"Poles1469", a fost lansat în aprilie 2017, de Hernandez alături de Trippie Redd pe YouTube. Hernandez a ajuns la o proeminență pe rețelele de socializare datorită unei postări pe Instagram din iulie 2017 care a fost virală atât pe Reddit, cât și pe Twitter. Single-ul de debut comercial al lui Hernandez, "Gummo ", a fost lansat pe 10 noiembrie 2017 și, în cele din urmă, a ajuns la numărul 12 pe Billboard Hot 100 din SUA. A fost certificat cu platină de către RIAA la 5 martie 2018. Următorul său single, "Kooda ", a debutat la numărul 61 pe Hot 100 în săptămâna din 23 decembrie 2017. Pe 14 ianuarie 2018, Hernandez a lansat cel de-al treilea single al său, "Keke ", cu Fetty Wap și A Boogie wit da Hoodie, care de asemenea a debutat pe Hot 100.

La scurt timp, Hernandez și-a anunțat mixtape-ul de debut, Day69. Mixtape-ul a fost lansat pe 23 februarie 2018 și a debutat la numărul 4 în graficul de albume Billboard 200 cu 55.000 de unități echivalente de album, din care 20.000 au fost vânzări pure. Potrivit lui Jon Caramanica de la The New York Times, caseta a fost o evoluție a "exploziei rap-ului SoundCloud" și s-a remarcat pentru disponibilitatea sa de a se abate de la sunetul prevalent al hip hop-ului. După lansarea Day69, două piese din album, "Billy" și "Rondo" au debutat pe Billboard Hot 100, cu "Billy" pe numărul 50 și "Rondo" la numărul 73.

În aprilie 2018, Hernandez a lansat "Gotti", un remix al unui lungmetraj pe care l-a făcut pentru artistul Packman intitulat "Got it, Got it". Videoclipul piesei a fost lansat pe 16 aprilie 2018 și a implicat imagini cu Hernandez donând pachete de 100 de dolari pentru cetățeni săraci din Republica Dominicană. Piesa a fost adăugată la Day69 ca o melodie deluxe și a debutat la numărul 99 de pe Billboard Hot 100 înainte de ieși săptămâna următoare, devenind a șasea sa intrare Hot 100 consecutivă. [38]

Hernandez a stârnit controverse în mai 2018, când a fost implicat într-o filmare cu anturajul colegului său rapper din New York, Casanova, ca parte a unei altercații; acest lucru a determinat ca Hernandez să piardă un acord cu căști de 5 milioane de dolari și să fie interzis de la Barclays Center. După filmare, Hernandez a încetat să mai lanseze muzică timp de câteva luni, înainte de a lansa "Tati", cu DJ Spinking în iunie, care a debutat la numărul 43 de pe Billboard Hot 100.

În iulie 2018, Hernandez a lansat cel de-al optulea single al său, "Fefe", cu Nicki Minaj și Murda Beatz; single-ul a debutat la numărul patru pe Billboard Hot 100 înainte de a atinge numărul trei în cea de-a doua săptămână, marcând cea mai mare intrare a lui Hernandez pe grafic și primul său single care a ajuns în primele cinci din Hot 100. "Fefe" a fost ulterior certificat dublă platină de către Asociația Industriei de înregistrare din America(RIAA). Single-urile sale ulterioare, "Bebe" și "Stoopid", au ajuns, de asemenea, în top 30 al Hot 100. [4

În septembrie 2018, Hernandez a semnat un contract de publicare cu compania de muzică Create Music Group cu sediul în LA.

La începutul lunii octombrie 2018, Hernandez a fost prezent pe piesa "Aulos Reloaded" cu DJ Vladimir Cauchemar și pe "Kick", cu cântărețul danez Jimilian. Pe 7 noiembrie 2018, a fost anunțat că albumul său de studio de debut, Dummy Boy, urma să fie lansat pe 23 noiembrie, dar pe 21 noiembrie, a fost anunțat că albumul va fi amânat. Albumul a fost lansat în cele din urmă fără notificare pe 27 noiembrie, pe toate serviciile de streaming. În ciuda primirii critice în general negative, albumul a devenit cel mai înalt clasament al său, după ce a debutat pe locul doi pe Billboard 200, după Astroworld a lui Travis Scott.  În timp ce era în închisoare, 6ix9ine a apărut alaturi de colaboratorul său precedent, A Boogie wit da Hoodie, pe piesa "Swervin", care a ajuns pe poziția 27 la Hot 100, pe albumul său, Hoodie SZN. Piesa a fost lansată pe 21 decembrie 2018, alături de album.

2019-prezent: Întoarcerea la muzică și noi albume
În octombrie 2019, Hernandez a semnat un contract pentru două albume de peste 10 milioane de dolari cu 10K Projects, casa lui de discuri, pentru un album în engleză și un album în spaniolă.

La 7 mai 2020, Hernandez a anunțat că va lansa un nou single pe 8 mai 2020, data când a făcut 24 de ani, marcând întoarcerea la muzică. În aprilie 2020, el a trebuit să ceară permisiunea unui judecător pentru a filma un videoclip în curtea sa, în timp ce se afla în închisoare, iar ulterior i s-a acordat permisiunea. Piesa, intitulată "Gooba", a fost lansată alături de un videoclip muzical. Potrivit lui Madison Bloom, Pitchfork, piesa include referințe la COVID-19 ("De bază, a fost fierbinte, mult înainte de coronavirus") și colaborarea lui Hernandez cu procurorii federali și mărturie ("Spune-mi cum am sifonat, am ajuns acasă la o pungă mare").

Stiluri muzicale și influențe
Muzica sa este în general categorisită ca hip hop, sau mai specific, scream rap (rap în care se țipă), hip hop hardcore, rap de pe Soundcloud și punk rap, adesea combinând elemente de drill, heavy metal, hardcore punk, grime, crunk, muzică trap și raggaeton. Este spune că este influențat de DMX, Tupac Shakur, The Notorius B.I.G și 50 Cent.

Viața personală
Hernandez poate vorbi spaniolă; a cântat în spaniolă pe cele două piese ale sale "Bebe" și "Mala" cu rapperul puertorican Anuel AA în 2018. Hernandez suferă de asemenea de astm.

Hernandez a fost crescut ca și creștin. Într-un interviu acordat personalității de radio americane Angie Martinez, el a declarat: "Mă rog mult; întotdeauna îi mulțumesc lui Dumnezeu pentru situații bune. De fiecare dată când există o situație bună, există o celulă în creierul meu care spune: "Spune mulțumiri lui Dumnezeu". De aceea am alunecat, timp de un an și jumătate - 400 și ceva de zile - m-am rugat literalmente în fiecare zi în timp ce îmi plimbam câinele Titus. M-aș ruga în fiecare zi: Doamne, te rog să-mi schimb viața ... Doamne, te rog să-mi schimb viața; Sunt un copil bun. Vă rog să-mi schimbați viața. Am un copil; nici măcar nu-mi pot cumpăra răsfățurile ... vă rog să-mi schimbați viața, vă rog să-mi schimbați viața - apoi "Gummo" a venit și viața s-a schimbat. la naiba, Dumnezeu este real. Știam că dacă mă rog în fiecare zi să funcționeze, pentru că Dumnezeu este real. Și viața mea s-a schimbat."

La 18 ani, Hernandez a avut o fiică, Saraiyah Hernandez (născută pe 29 octombrie 2015), cu Sara Molina (născută la 17 ianuarie 1996).

Filantropie (gesturi de caritate)
În martie 2018, Hernandez a vizitat Republica Dominicană pentru a filma un videoclip muzical. În timp ce era acolo, Hernandez a încasat facturi de 100 de dolari rezidenților din zonă.

În mijlocul altercației sale cu Chief Keef din 12 iunie 2018, Hernandez a vizitat partea de sud a orașului Chicago și a oferit mâncare și bani rezidenților locali.

La 24 iulie 2018, Hernandez a anunțat că un procent din veniturile din vânzările single-ului său "Fefe", pe care l-a făcut alături de Nicki Minaj, vor fi donate diferitelor programe de tineret din New York.

Pe 22 octombrie 2018, Hernandez s-a întâlnit și și-a petrecut ziua cu Tati, o fetiță din Brooklyn, în vârstă de opt ani, bolnavă definitiv de cancer la creier, a cărei dorință era să-l întalnească. Hernandez a scos-o în oras pentru cumpărături.

Hernandez a adus o contribuție monetară semnificativă pentru Fundația Cristian Rivera, o organizație non-profit fondată pentru a sensibiliza și pentru a sprijini cercetarea clinică pentru o formă foarte rară de cancer la creier care se găsește la copiii numiți gliom pontin intrinsec difuz (DIPG). Potrivit fondatorului Organizației John Rivera, Hernandez este susținător din noiembrie 2017 și s-a oferit să apară ca invitat la cea de-a 10-a Gală Anuală din 14 noiembrie 2018. John Rivera a mai declarat că Hernandez a făcut multe acte amabile. fără să apară pe media.

La 10 februarie 2019, un videoclip în care acesta apărea într-o anti-violență împotriva femeilor pentru Romantic Depot, un lanț de magazine sex-shop și lenjerie cu sediul în New York. Videoclipul comercial a fost lansat de Ziua Îndrăgostiților și a devenit viral pe TMZ și alte site-uri de știri celebre.

După ce s-a întors acasă din închisoare, Hernandez și-a propus să doneze 200.000 de dolari din cei 2 milioane de dolari pe care i-a câștigat de la "Gooba" către No Kid Hungry. Cu toate acestea, directorul comunicațiilor strategice, Laura Washburn, a refuzat donația, spunând "Suntem recunoscători pentru oferta generoasă a domnului Hernandez de a dona către No Kid Hungry, dar am informat reprezentanții săi că am refuzat această donație. Ca campanie axată pe copii, politica noastră este să refuzăm finanțarea donatorilor ale căror activități nu se aliniază misiunii și valorilor noastre." Hernandez a răspuns pe Instagram, spunând că "@nokidhungry mai degrabă scoate mâncarea din gura acestor copii nevinovați pe care n-am văzut-o niciodată ceva atât de crud."

Note

Nașteri în 1996
Rapperi americani

6ix9ine


Marie Catherine Laveau () a fost un practicant al lui magiei Voodoo, renumit în New Orleans. Fiica ei, Marie Laveau a II-a, (1827 - c. 1862) a practicat, de asemenea, rădăcini, evocă spiritismul american nativ și african, precum și Louisiana sau ceea ce este cunoscut astăzi ca New Orleans Voodoo. Ea și mama ei au avut o mare influență asupra urmărilor lor multi-raționale. "În 1874, până la douăsprezece mii de spectatori, atât cat si persoanele alb-negru, se arunca la malul Lacului Pontchartrain pentru a prinde o bucatica a lui Marie Laveau II, care isi desfasoara ritualurile legendeze in ajunul Sf. Ioan (23-24 iunie). "

Viața
Înregistrările istorice presupun că Marie Laveau s-a născut liber în cartierul francez din New Orleans, Louisiana, joi 10 septembrie 1801. Ea a fost fiica biologică a lui Marguerite Henry (de asemenea, cunoscut sub numele de Marguerite D'Arcantel), o femeie de culoare care a fost de nativ american, african și franceză, și Charles LaVeau, un om de culoare, descedent din african-francez. Pe 4 august 1819, sa căsătorit cu Jacques (sau cu Santiago, în alte înregistrări), un imigrant francez care a fugit ca refugiat din masacrul negru haitian din fostul teritoriu francez Saint-Domingue. Certificatul lor de căsătorie este păstrată în Catedrala St. Louis din New Orleans. Masa nunții a fost realizată de părintele Antonio de Sedella, preotul capucin cunoscut sub numele de Pere Antoine.

Moartea lui Jacques de la Paris a fost înregistrat în anul 1820. El a făcut parte dintr-o mare imigrare franceză de refugiați în New Orleans în 1809, după Revoluția Haitiană din 1791-1804[necesită citare]
Articole care necesită citări suplimentare
Aveau două fiice, Felicite în 1817 și Angele în 1820. Ambele dispar din înregistrările din anii 1820. Marie Laveau a murit din cauze naturale în 1881.

Note

Bibliografie
 Mult Timp, Carolyn Mîine. Un New Orleans Voudou Preoteasa: Legenda și Realitatea Marie Laveau, Gainesville: Presa Universitară din Florida (2006), ().
 Tallant, Robert. "Voodoo din New Orleans", MacMillan Co. (1946)
 Ward, Martha. Regina Voodoo: Spirit Viața lui Marie Laveau, Oxford: Universitatea din Mississippi Apăsați (2004) ().
 Mult timp, Carolyn Mîine "Mormântul lui Marie Laveau" Mâna Stângă Apăsați (2016) ()

Legături externe
 Comitetul pentru Sceptici Anchetă, Sceptic Boxeri newsletter: Dec 2001, de Investigație Fișiere, Secretele de la Voodoo Mormânt de Joe Nickell
 Hartă interactivă a Mormintelor de la St. Louis, Nr. 1  (Click pe Mormântul Nr. 347 pe hartă.)
 NY Times arhivate articol din 1881 privind moartea lui Marie Laveau
 Bântuit New Orleans Doresc Vraja

Nașteri în 1794
Decese în 1881
Romano-catolici americani
Folclor american
Sfinți populari
Legende supranaturale
Legende după țară
Practicanți Voodoo

Marie Laveau


Petru Cristea (n. 1879, Nojorid – d. 1942, Nojorid) a fost delegat al comunei Nojorid la Marea Adunare Națională de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918.

Biografie
Acesta era agricultor și avea studii de 5 clase primare.

Note

Vezi și
Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1879
Decese în 1942
Agricultori români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Petru Cristea


Die Vogelsangmühle (auch: Voglsangmühle) ist eine ehemalige Wassermühle am westlichen Ortsende von Poysdorf in Niederösterreich.  Der stattliche dreiflügelige Renaissancebau umschließt einen rechteckigen Hof. Der Bau, der im Kern aus dem Jahr 1589 stammt und vermutlich zum Schloss Poysbrunn gehörte, steht unter Denkmalschutz (). Die Mühle war bis in die Nachkriegszeit in Betrieb. In jüngerer Zeit wurde das Gebäude von den Besitzern restauriert und erweitert.

Geschichte
Wegen seines ursprünglichen  Verwendungszweckes als Mühle wurde das Anwesen am Ufer des Poybaches erbaut. 1437 wird erstmals ein Freihof an dieser Stelle urkundlich genannt. Besitzer sind die Liechtensteiner und die Fünfkircher. Ab 1596 scheint die Familie Frosch auf, von 1630 bis 1711 die Familie von Mangen. Ab 1767 diente der Hof als Herrensitz der Familie Trautson. Johann Wilhelm, der letzte Trautson, ließ diesen großzügig ausbauten und über der Einfahrt sein Wappen mit Fürstenhut anbringen. 1813 ist Ferdinand Pointner als Besitzer urkundlich nachgewiesen. In jenem Jahr verkaufte Pointner das Anwesen an Franz Vogelsang, dessen Namen es seitdem trägt. Der Mühlenbetrieb wurde bis in die zweite Hälfte des 20. Jahrhunderts aufrechterhalten. Das Gebäude wird heute von den Nachkommen Vogelsangs bewohnt und kann nur von außen besichtigt werden.

Beschreibung
Die Laaer Straße wurde im Laufe der Zeit immer wieder erhöht. Dadurch ist die straßenseitige Fassade mit dem ehemaligen Erdgeschoß unter der Erde und macht heute einen versunkenen Eindruck. Quer zur Laaer Straße befindet sich eine lange, geknickte, zweigeschoßige Fassade mit angeböschter Kante und Walmdach, Rechteckfenstern in Steingewänden mit profilierten Stützen und gekehlten, gebauchten Sohlbänken. Das Rundbogentor hat eine Steinrahmung, die im Keilstein die erneuerte Datierung 1589 trägt, mit einer Wappenkartusche mit dem Wappen der Trautsons. Gegen die Laaer Straße stehen zwei Erker. Einer davon ist übergiebelt, der andere hat ein Glockendach. Die Fensterrahmungen in diesem Bereich stammen vom Ende des 18. Jahrhunderts. Im Hof befinden sich an zwei Seiten Säulenarkaden mit Rund- und Segmentbögen in zwei Geschoßen. Die Gänge sind kreuzgratgewölbt und haben Hängezapfen. Die Räume im Erdgeschoß haben Kreuzgrat- und Stichkappentonnengewölbe. In einem Obergeschoßraum befindet sich ein querrechteckiges Muldengewölbe mit Stichkappen und einem Spiegelfeld mit Roll- und Beschlagwerk.

Literatur
 DEHIO Niederösterreich nördlich der Donau. Berger, Wien 2010, ISBN 978-3-85028-395-3, S. 902.

Weblinks

Baudenkmal (Niederösterreich)
Poysdorf
Renaissancebauwerk in Niederösterreich
Wassermühle in Niederösterreich
Poysdorf
Mühle in Europa

Vogelsangmühle (Poysdorf)


Chaves es un municipio brasileño del estado del Pará. Se localiza a una latitud 00º09'36" sur y a una longitud 49º59'18" oeste, estando a una altitud de 6 metros. Su población estimada en 2004 era de 17.324 habitantes.
Posee un área de 13.084,879 km².

El municipio fue creado en 1755.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Pará

Chaves (Pará)


Toshihiro Horikawa (født 28. maj 1989) er en japansk professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kamatamare Sanuki.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Toshihiro Horikawa


السَّبَطانة هي الجزء الأنبوبي من الأسلحة النارية أو المدافع، عادة ما تكون مصنوعة من مواد فلزية، يحدث من خلالها انفجار مسيطر أو توسع سريع للغازات من أجل دفع قذيفة بسرعات عالية من الجانب الآخر. قد تكون السبطانة ملساء أو محلزنة حسب استخدام السلاح. تصنف السبطانات حسب العيار، وهو قطر السبطانة من الداخل. وكلما ازداد طول السبطانة ازداد مدى التصويب للسلاح، ولذلك مدى التصويب للبندقية أطول من مدى التصويب لسلاح قصير السبطانة كالمسدس مثلاً.

مراجع

مكونات سلاح ناري

سبطانة


Costachi Gane (n. 1800 – d. 1865) a fost un boier moldovean, ce este cunoscut ca unul dintre primii traducători de literatură străină în limba română.

Biografie

S-a născut în anul 1800 în familia banului Ioniță Gane (d. 29 august 1829) și al soției sale, Ecaterina Buznea (d. 3 iulie 1840). Mama sa se înrudea cu traducătorul Iancu Buznea. Costachi era frate cu ispravnicul, judecătorul și poetul Ienache (Enacachi) Gane (1787-1842), cu postelnicul Matei Gane, cu spătarul Dimitrie (Dumitrachi) Gane, cu aga Grigore Gane, cu Maria (căsătorită Hermeziu) și cu Agafia, Singlitichia și Sevastia (ce s-au călugărit mai târziu). Toți frații erau oameni de cultură. În plus, Ienache Gane era cumnat cu poetul Constantin Stamati, Dimitrie Gane era socrul scriitorului Costache Negruzzi, iar postelnicul Matei Gane a fost tatăl scriitorului Nicolae Gane.

Costachi Gane a avansat până la rangul de comis. A fost pasionat de literatură și a scris versuri, precum și cărțile de popularizare Floare din sfintele scripte (Iași, 1850) și Pashalion nou sau Aflare modernă care descopere prin numerile crugurilor Soarelui și a Lunei pentru toți anii trecuți prezenți și viitori, cum stau sărbările mutătoare, carnavalurile de Iarnă, și posturile Sfinților Apostoli, precum și zilele întâi ale lunelor, luna noă și știrbirea iei. Cu cinci tablouri (Iași, 1858), ce conțineau "povățuiri" morale și date astronomice, cu referințe religioase.

Manifestarea sa literară cea mai cunoscută a fost însă cea de traducător. Costachi Gane a tradus în limba română romanul Agatokles seau Revașe scrise din Roma și din Grecia al Karolinei Pichler (vol. I-III, Iași, 1843), exprimându-și în "procuvântare" credința că literatura contribuie la promovarea virtuților și a patriotismului și afirmând că s-a străduit să realizeze o transpunere a textului în "stilul modern" și nu să "imite" textul original. Istoricul literar Florin Faifer aprecia însă că traducerea este greoaie. Tălmăcirea din limba franceză a cărții Prințipii filosofice, politice și morale (vol. I-II, Iași, 1846-1847) scrisă de colonelul François-Rodolphe Weiss este considerată de același istoric literar "o contribuție la constituirea terminologiei științifice românești". Inițial în revista Albina Românească se anunțase că traducerea a fost realizată de Costachi Gane în colaborare cu Costache Negruzzi. Traducătorul evidențiază acele "puternice morale idei" prezente în carte, dedicând acest "uvraj" sporirii cunoștințelor "obștii".

Comisul Costachi Gane a tradus, de asemenea, romanul "istoric, religios și politic" Akte sau Moartea lui Neron împărat a Romei al lui Alexandre Dumas (Iași, 1851). Traducerea romanului Scene din vieața privată sau aceeași istorie al lui Honoré de Balzac (Iași, 1852) a fost tipărită cu alfabet chirilic de tranziție și este prima traducere integrală în limba română a unui roman balzacian. Versuri proprii și traduceri din Jean-Jacques Ampère, Jean-Jacques Barthélemy, Bernardin de Saint-Pierre, Chateaubriand, Victor Hugo, Jules Janin, Joseph de Maistre, Jean-Baptiste Massillon și Joseph-François Michaud, semnate C.G., au apărut în Calendar pe anul 1853, ca și în cel pe 1854.

Iubitor de cultură, el a fost redactor responsabil la Nepărtinitorul, jurnal politic, literar și comercial, tipărit în 1856 la Iași, în Tipografia Gane, și a editat în perioada noiembrie 1858 - octombrie 1859 foaia politică și literară Patria.

Scrieri
 Floare din sfintele scripte. Tipărită supt inspecțiea lui C. Gane, Iași, 1850.
 Pashalion nou sau Aflare modernă care descopere prin numerile crugurilor Soarelui și a Lunei pentru toți anii trecuți prezenți și viitori, cum stau sărbările mutătoare, carnavalurile de Iarnă, și posturile Sfinților Apostoli, precum și zilele întâi ale lunelor, luna noă și știrbirea iei. Cu cinci tablouri. Adunate și tipărite de C. Gane, Tip. lui Adolf Berman, Iași, 1858. 21 p.

Traduceri
 Karoline Pichler, Agatokles seau Revașe scrise din Roma și din Grecia, prefața traducătorului, vol. I-III, Albina, Iași, 1843;
 Colonelul François-Rodolphe Weiss, Prințipii filosofice, politice și morale, prefața traducătorului, vol. I-II, Albina, Iași, 1846-1847;
 Alexandre Dumas, Akte sau Moartea lui Neron împărat a Romei, Iași, 1851;
 Honoré de Balzac, Scene din vieața privată sau aceeași istorie, Tipografia Româno-Francesă, Iași, 1852.

Note

Bibliografie
 Florin Faifer, "Gane, Costachi", în vol. Academia RSR (ed.), Dicționarul literaturii române de la origini pînă la 1900, Editura Academiei RSR, București, 1979, p. 376.

Nașteri în 1800
Decese în 1865
Boieri și boiernași din Moldova
Traducători români

Costachi Gane


Hugo Thielen (né le  à Eschweiler) est un éditeur d'édition indépendant.

Biographie
Il étudie l'allemand, la philosophie et l'éducation à Bonn à partir de 1966 ; Diplôme : Master of Arts (MA) et examen d'État. À Hanovre depuis 1973, il est éditeur/conférencier à temps plein et à temps partiel pour divers éditeurs (Schroedel Schulbuchverlag, Hanovre, jusqu'en 1981 ; Verlag Th Schäfer, Hanovre, jusqu'en 1995 ; également pour PostSkriptum Verlag, Hanovre ; Hirschgraben Verlag, Francfort/M . ; le Zu Klampe Verlag, Lüneburg/Springe, ainsi que pour le Lutherisches Verlagshaus, Hanovre). De 1983 à 1995, il est critique musical indépendant pour le Hannoversche Allgemeine Zeitung (HAZ).

Il est co-auteur (aux côtés d'Helmut Knocke) du Kunst- und Kultur-Lexikon Hannover, publié en 1994, dans la  2007 par Zu Klampe Verlag, Springe. Il est également coéditeur, auteur et concepteur du Hanover Biographical Lexicon (2002) et du Stadtlexikon Hannover.

Travaux
 Helmut Knocke, Hugo Thielen: : Handbuch und Stadtführer. Hrsg.: Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Zu Klampen Verlag 2007
 Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.): Hannoversches Biographisches Lexikon. Schlütersche, Hannover 2002 .
 Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein, Dirk Böttcher, Hugo Thielen (Hrsg.): Stadt Lexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart.  Schlütersche, Hannover 2009 .
 Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.), Hugo Thielen (Bearb.): Jüdische Persönlichkeiten in Hannovers Geschichte, vollständig überarbeitete, erweiterte und aktualisierte Neuauflage, Hannover: Lutherisches Verlagshaus, 2013

Liens externes

Journaliste allemand
Journaliste allemand du XXe siècle
Naissance en juin 1946
Naissance à Eschweiler

Hugo Thielen


Novenki  es un jútor del raión de Uspénskoye del krai de Krasnodar, en el sur de Rusia. Está situado en la orilla derecha del río Kubán, 22 km al noroeste de Uspénskoye y 172 km al este de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 196 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Ubézhenskoye.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
Información sobre el municipio en el sitio web del raión .
Mapa topográfico en maps.vlasenko.net
Panorama de la localidad en Panoramio

Localidades del raión de Uspénskoye del krai de Krasnodar

Novenki


Le Training Squadron 2 (VT-2) ou TRARON TWO, est le plus vieil escadron d'entraînement primaire du Naval Air Training Command de l'US Navy. Créé en 1960, il est basé actuellement à la Naval Air Station Whiting Field, en Floride. Il est l'un des six escadrons du Training Air Wing Five (TRAWING FIVE).

Mission
La mission du VT-2 est de fournir une formation en vol primaire à des étudiants aviateurs sélectionnés de la Marine américaine, du Corps des Marines, de la Garde côtière et de plusieurs nations alliées.

Le programme de formation du VT-2 consiste en environ 75 heures de temps de vol d'instruction dans l'avion Beechcraft T-6 Texan II et 50 heures dans un simulateur de vol. Pendant ce temps, chaque étudiant est parfaitement formé au contact, aux instruments de base, à la voltige de précision, aux instruments radio, à la formation et aux étapes de navigation de jour et de nuit de la formation en vol.

L'escadron d'entraînement diplôme environ 250 étudiants chaque année.

Historique

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Naval Air Training Command
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
 NAS Whiting Field Community
 VT-2 Doerbirds - Site cnatra.navy.mil
  Naval Air Training Command - Site jetwashaviationphotos.com

Training squadron de l'United States Navy

VT-2


Svijet

Zgrade i druge građevine

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

 Maximilian Eugen Gosseau d'Henef, austrijski arhitekt († )

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Zgrade i druge građevine

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Arhitektura u 1678.


Al Ain International Airport ; ; transliterated: Maṭār Al-ʿAyn Ad-Duwalī) is an airport located  west-northwest of Al Ain in the Eastern Region of the Emirate of Abu Dhabi, the United Arab Emirates. It was opened on 31 March 1994. It is the fifth busiest airport in the UAE.

Airlines and destinations

Accidents and incidents
 On 27 February 2011, a Grumman 21T eight seater aircraft crashed shortly after takeoff, killing four on board.

See also
 Buraimi Airport

References

Airport
Airports in the United Arab Emirates
1994 establishments in the United Arab Emirates

Al Ain International Airport


Christabelle Borg (født 28. april 1992) er en maletisk sanger, sangskriver, og tv vært, som repræsenterede Malta ved Eurovision Song Contest 2018 med sangen "Taboo". Hun opnåede en 13. plads i den anden semifinale og derfor kvalificerede hun ikke til finalen.

Eksterne henvisninger

Sangere fra Malta
Maltas Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2018

Christabelle Borg


Attila (aussi : Husarka) est le nom de la jupe d'uniforme typique des hussards. Cette forme de la tunique remplace à partir de 1849, d'abord dans l'armée impériale et royale, puis à partir de 1853 en Prusse, la forme de veste du dolman, qui est autrefois courante, avec un bas court et un laçage serré. L'Attila est un peu plus confortable dans sa coupe plus large de type tunique et plus sobre dans ses ornements. Alors que le dolman court peut comporter jusqu'à 18 cordons sur la poitrine, l'Attila ne comporte généralement plus que cinq rangées de cordons (mais huit en France). Avec le temps, l'Attila est adopté sous cette forme par toutes les autres armées européennes, tout en conservant parfois le nom de dolman.

Les décorations de la poitrine et des revers de manches suivent généralement la couleur des boutons : blanc (soldats) ou argent (officiers) pour les boutons argentés, jaune ou or pour les boutons dorés. Cependant, les laçages d'autres couleurs sont également courants, par exemple en noir , armée française) ou en rouge (armée territoriale royale hongroise). Les cordons forment généralement à leurs extrémités des trèfles à trois feuilles devant lesquels sont cousues des rosettes circulaires. Les revers des manches sont généralement ornés de nœuds hongrois. La veste se ferme sur la poitrine à l'aide d'une rangée de nœuds coulissants (olives). L'ornementation de la passementerie est empruntée aux costumes de magnats hongrois et croates du  (ajustement hongrois).

L'Attila M. 1881, qui fait partie de la dotation de l'armée de terre austro-hongroise (Honvéd) entre 1881 et 1906, est une particularité de l'histoire militaire. Les décorations en forme de trèfle sur les lacets de la poitrine sont supprimées, de sorte que le torse, vu d'assez loin, ressemble à un squelette (Attila dit squelette).

Avec la diffusion de l'Attila, la veste de fourrure portée auparavant par-dessus le dolman court en cas de froid est en partie abandonnée. Cette veste doublée de fourrure ressemble au dolman et est portée en été sur l'épaule gauche. En Autriche-Hongrie, cette protection contre le froid est appelée mente (mais après l'introduction de l'Attila, elle fut appelée pelzattila), en Allemagne pelz et en France sous le nom de pelisse. En Prusse, après 1853, seuls les hussards de la Garde et les chefs des régiments de ligne gardent la fourrure. Plus tard, certains régiments de hussards prussiens et allemands sont autorisés à porter à nouveau de la fourrure, tandis que les autres portent un simple manteau de cavalerie (sans cordons) pour les protéger du froid.

La jupe de polo, dans sa dernière forme, est une variante de l'Attila. Elle fait partie de l'uniforme de l'armée brunswickoise de 1809 à 1815 et de nouveau de 1848 à 1885, en dernier lieu du . La coupe de la jupe de polo ressemblait au début à celle du , qui arrive jusqu'aux genoux, puis à celle de la tunique ou de l'Attila. Le drap de base et le laçage sont entièrement de couleur noire, avec un col et des revers de la couleur de l'insigne (bleu). La poitrine est toujours ornée de dix rangées de lacets, au lieu de cinq environ, comme l'Attilla.

En France, un Attila à neuf rangées est apparu en 1872, mais il continue à être appelée dolman. Les versions gris-bleu sont portées par les hussards (laçage noir) et les chasseurs à cheval (laçage blanc), les versions bleu moyen sont portées par l'artillerie à pied ou à cheval (lacets noirs). En 1884, les dragons troquent également leur tunique contre une Attila bleu moyen (lacets noirs). En 1907, l'Attila est abandonnée au profit de la nouvelle tunique. Une attelle bleu foncé (mais en réalité noire), avec sept cordons de poitrine, est obligatoire pour les officiers d'infanterie de 1883 à 1893, et pour les officiers du génie de 1880 à 1905.

Galerie

Bibliographie
 Jaromir Hirtenfeld, Hermann Meynert (Hg.): Oesterreichisches Militär-Konversations-Lexikon unter Mitwirkung mehrerer Offiziere der k. k. Armee, Wien 1852
 Richard Knötel, Herbert Knötel, Herbert Sieg: Farbiges Handbuch der Uniformkunde, 2 Bände. Augsburg 1997
 August Niemann (Hg.): Militär-Handlexikon unter Mitwirkung von Offizieren der kais. deutschen und der k. k. österr.-ungarischen Armee (...), Verlag von Adolf Bonz & Comp., Stuttgart 1877
 Georg Ortenburg, Ingo Prömper: Preußisch-deutsche Uniformen von 1640–1918, Orbis Verlag, München 1991
 György Ságvári: Die ungarische Honvéd: Uniformierung und Ausrüstung der ungarischen Landwehr von 1868 bis 1918, Verlag Militaria, Wien 2010
 Uniformen und Abzeichen der Österreich.-ungarischen Wehrmacht, bearbeitet von k.k. Oberst M. Judex, 5. Auflage, Leipzig 1908

Notes et références

Uniforme militaire

Attila (uniforme)


An Dactyloctenium buchananensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bryan Kenneth Simon. An Dactyloctenium buchananensis in nahilalakip ha genus nga Dactyloctenium, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dactyloctenium

Dactyloctenium buchananensis


Fuat Sanaç (* 1. Jänner 1954 in Harput, Elazığ, Türkei) war von 2011 bis 2016 Präsident der Islamischen Glaubensgemeinschaft in Österreich (IGGiÖ).

Leben und Wirken
Sanaç wuchs in der Türkei auf, wo er von 1967 bis 1971 in Elazığ eine İmam-Hatip-Schule besuchte. Im Anschluss daran absolvierte er eine Ausbildung am Handelsgymnasium in Elazığ, sowie ein Studium an der Universität für Wirtschaftswissenschaften in Ankara. Nach einigen Jahren als Angestellter des Verkehrsamts in Elazığ, wo er auch Gewerkschafter war, begann er 1979 ein Studium an der Fachhochschule für Wirtschaftswissenschaften in Köln. 1982 kam er schließlich nach Österreich, um an der Pädagogischen Akademie des Bundes in Wien zu studieren. Danach war er als islamischer Religionslehrer in öffentlichen Schulen in Wien und Niederösterreich tätig. Parallel dazu betrieb er Doktoratsstudien in Turkologie, Arabistik, Philosophie und Südostforschung an der Universität Wien und schloss sie 1992 als Dr. phil. mit ausgezeichnetem Erfolg ab.

Ab 2005 war Sanaç als Fachinspektor für islamischen Religionsunterricht im Burgenland und in Niederösterreich für AHS-BMHS zuständig und in Vorarlberg für alle Schultypen. Von Oktober 2007 an war er Dozent für islamische Geschichte am privaten Studiengang für das Lehramt an Pflichtschulen (IRPA), den er im Sommer 2009 auch interimistisch leitete.

Im Jahr 2011 wurde Fuat Sanaç zum Nachfolger von Anas Shakfeh als Präsident der Islamischen Glaubensgemeinschaft gewählt. Weiters ist er seitdem Vorsitzender des Obersten Rates und stellvertretender Vorsitzender der Islamischen Religionsgemeinde Wien.

Im Juni 2016 gab Sanaç bekannt, dass er nicht mehr für eine Funktionsperiode zur Verfügung steht. Als sein Nachfolger wurde Ibrahim Olgun gewählt.

Modernisierung der Islamischen Glaubensgemeinschaft

Fuat Sanaç gilt als Vertreter einer eher liberalen Ausrichtung des Islam. Er bemüht sich, die IGGiÖ zu modernisieren, die Beteiligung von Frauen in der Organisation zu erhöhen und ein positiveres Bild des Islam in der österreichischen Gesellschaft zu erreichen. Daher unterstützt er auch entsprechende Bemühungen der österreichischen Bundesregierung wie das Dialogforum Islam, das er im Jahr 2012 in Zusammenarbeit mit dem Staatssekretär für Integration Sebastian Kurz gestartet hat. Eines der Ziele dieser Initiative ist die Ausbildung von Imamen in Österreich, anstelle des Zuzugs von im Ausland ausgebildeten Imamen.

Reaktion auf Studie zu islamischen Kindergärten

Die von Ednan Aslan durchgeführte Untersuchung islamischer Kindergärten in Wien wurde von Sanaç heftig kritisiert. Aslan untersuchte die Verbände, die als Träger hinter etwa einem Fünftel der Wiener islamischen Kindergärten (etwa 150) und -gruppen (etwa 450) mit insgesamt etwa 10.000 betreuten Kindern stehen. Bei einem Teil sieht Aslan eine Tendenz dazu, den Kindern eine Distanz gegenüber andersgläubigen Menschen zu vermitteln. Sanaç sah in Aslans Einschätzung eine "Verhetzung" und hält die gesonderte Betrachtung von Kindergärten einer bestimmten Religion für "undemokratisch und unmenschlich". Er verweist darauf, dass ohnehin alle Kindergärten von der Stadt Wien überprüft werden. Aslans Behauptung, dass manche Kindergartenbetreiber einen salafistischen Hintergrund haben, findet er "lächerlich". Mouhanad Khorchide dagegen meint, "dass etwa 20 Prozent der Muslime zur Abschottung tendieren", und dass viele muslimische Vertreter in Österreich bei kritischen Hinweisen schnell in eine Opferrolle verfallen, den Islam in Österreich insgesamt verteidigen und Problematisches vertuschen.

Privates

Sanaç ist seit 1977 verheiratet und hat vier Kinder.

Einzelnachweise

Weblinks

 Website der Islamischen Glaubensgemeinschaft in Österreich

Türke
Österreicher
Geboren 1954
Mann
Präsident der Islamischen Glaubensgemeinschaft in Österreich

Fuat Sanaç


O direito internacional consuetudinário (ou direito internacional costumeiro) é um aspecto do direito internacional que se baseia na presença de costumes dentro do cenário internacional. Juntamente com os princípios gerais do direito e os tratados, o costume é considerado pela Corte Internacional de Justiça, pelos juristas, pelas Nações Unidas (ONU) e por seus Estados membros como uma das principais fontes do direito internacional.

Em 1950, a Comissão de Direito Internacional das Nações Unidas listou as seguintes fontes como elementos base para a busca de comprovação sobre a existência do direito internacional consuetudinário: tratados, decisões de tribunais nacionais e internacionais, legislação nacional, pareceres de consultores jurídicos nacionais, correspondência diplomática e prática dentro de organizações internacionais. Em 2018, a Comissão adotou uma série de "conclusões sobre a identificação do direito internacional consuetudinário" com comentários. A Assembleia Geral das Nações Unidas saudou tais conclusões e encorajou a sua mais ampla divulgação.

Reconhecimento do direito internacional consuetudinário
O Estatuto da Corte Internacional de Justiça define o direito internacional consuetudinário no Artigo 38(1)(b) como "prova de uma prática geral aceita como sendo o direito". O direito costumeiro é normalmente determinado por dois fatores: a prática geral dos Estados e o que os Estados aceitam como lei (opinio juris sive necessitatis). Em outras palavras, para que a prática seja considerada um costume, muitos Estados precisam se envolver nessa prática e esses Estados precisam se envolver por um senso de obrigação legal (em vez de uma mera cortesia ou hábito).

Existem vários tipos de normas internacionais consuetudinárias reconhecidas pelos Estados. Algumas delas possuem caráter jus cogens, adquirido por meio da aceitação pela comunidade internacional como direitos irrevogáveis, enquanto outras leis internacionais consuetudinárias podem simplesmente ser válidas para um pequeno grupo de Estados. Cada país possui obrigações frente ao direito internacional costumeiro, mesmo sem terem codificado essas leis internamente ou por meio de tratados.

Jus cogens
A norma peremptória (também chamada de jus cogens, expressão em latim para "lei obrigatória") é um princípio fundamental do direito internacional aceito pela comunidade internacional como uma norma em que derrogações não são permitidas. Isso é, devem ser respeitadas sem exceções. Essas normas estão enraizadas na noção de direito natural, sendo que quaisquer lei conflitante com elas devem ser consideradas nulas e sem efeito. Os exemplos incluem vários crimes internacionais, como escravidão, tortura, genocídio, guerra de agressão ou crimes contra a humanidade.

Jus cogens e direito internacional consuetudinário não são intercambiáveis. Todos as normas jus cogens fazem parte direito internacional costumeiro, mas nem toda norma costumeira chega ao patamar de ser considerada uma norma imperativa. Os Estados podem se desviar do direito internacional consuetudinário ao promulgar tratados e leis conflitantes, mas a mesma estratégia não é possível para normas jus cogens.

Codificação do direito consuetudinário internacional

Algumas normas internacionais costumeiras foram codificadas posteriormente por meio de tratados e leis domésticas, enquanto outras são ainda reconhecidas apenas como leis consuetudinárias.

As normas que envolvem a guerra, também conhecidas como jus in bello, foram por muito tempo uma questão tratada dentro do direito consuetudinário, até serem codificadas nas Convenções de Haia de 1899 e 1907, nas Convenções de Genebra e em outros tratados. No entanto, essas convenções não pretendem abordar todas as questões legais que envolvem a guerra. Em vez disso, o Artigo 1(2) do Protocolo Adicional I estabelece o direito internacional costumeiro como o corpo normativo que rege questões jurídicas relacionadas a conflitos armados não cobertas por outros acordos.

Silêncio e consentimento
De maneira geral, nações soberanas devem demonstrar consentimento para que uma norma se mostre obrigatória. No entanto, normas internacionais costumeiras são ações tão difundidas entre os países que não é necessário o consentimento para se tornarem vinculantes. Nesses casos, o único elemento obrigatório é que o Estado não se comporte como alguém contrário à ação comum. Países que possuem objeção à norma consuetudinária podem não possuir a obrigação de seguir um costume, a menos que essas normas sejam consideradas jus cogens.

A Corte Internacional de Justiça
O Estatuto da Corte Internacional de Justiça reconhece a existência do direito internacional consuetudinário no Artigo 38(1)(b), norma incorporada à Carta das Nações Unidas pelo Artigo 92.

O Artigo 38(1)(b) reconhece o costume internacional como evidência de uma prática geral aceita como lei. Sendo assim, a prática demonstra um costume, e não o contrário. Para provar a existência de uma norma consuetudinária, faz-se necessário comprovar a existência dessa prática geral aceita como lei, mesmo que não escrita.

O direito internacional consuetudinário "consiste em regras do direito derivadas da conduta persistente dos Estados ao agirem com base na crença de que a lei os obriga a agir dessa maneira". Desse modo, o direito internacional costumeiro pode ser encontrado tanto em uma "repetição generalizada de atos internacionais semelhantes ao longo do tempo realizadas pelo Estado (prática estatal)" quanto "nos atos que devem ocorrer por obrigação (opinio juris). Os atos devem ser adotados por um número significativo de Estados e não podem ser rejeitados por uma gama muito grande de Estados." Um marcador da existência do direito internacional consuetudinário é o consenso entre as nações, exibido tanto pela conduta generalizada quanto por um senso discernível de obrigação.

Desse modo, os dois elementos essenciais dentro direito internacional costumeiro são a prática do Estado e opinio juris, conforme apresenta a Corte Internacional de Justiça no relatório Legalidade da Ameaça ou Uso de Armas Nucleares.

Em relação à questão psicológica envolvida no elemento opinio juris, a Corte Internacional de Justiça afirmou no caso Plataforma Continental do Mar do Norte que "não apenas os atos em questão devem constituir uma prática estabelecida, mas eles próprios devem ser essa prática, ou serem realizados de modo a demonstrar a crença de que essa prática é obrigatória pela existência de uma regra do direito que a exige . . . Os Estados envolvidos devem, portanto, sentir que estão cumprindo o que equivale a uma obrigação legal". A Corte enfatizou o fato de que deve-se provar um "senso de dever legal" distinto de "atos motivados por considerações de cortesia, conveniência ou tradição". Isso foi posteriormente confirmado em Nicarágua versus Estados Unidos da América .

Direito costumeiro bilateral e multilateral
O reconhecimento de cada lei costumeira pode variar de um reconhecimento bilateral das normas, do reconhecimento multilateral, ou até mesmo mundial. Costumes regionais podem se tornar direito internacional consuetudinário em suas respectivas regiões, mas não se tornam uma norma geral para Estados fora dessa região. A existência do direito costumeiro bilateral foi reconhecida pela Corte Internacional de Justiça no caso do Direito de Passagem sobre o Território Indiano entre Portugal e Índia, no qual o tribunal considerou que "não existe razão para que as práticas continuadas entre os dois Estados aceitas por eles como reguladora das suas relações formem a base de direitos e obrigações mútuos entre os dois Estados".

Outras normas internacionais costumeiras
Outros exemplos aceitos ou reivindicados como direito internacional consuetudinário incluem a imunidade diplomática de chefes de estado estrangeiros e o princípio da não devolução. O Conselho de Segurança das Nações Unidas em 1993 adotou as Convenções de Genebra como direito internacional costumeiro. Qualquer tratado ou lei chamado de direito internacional consuetudinário deve ser observado pelas partes que não o ratificaram com um sinal de boa fé.

Veja também

 Direito consuetudinário
 Direitos humanos
 Direito internacional
 Direito internacional humanitário
 Direito Internacional dos Direitos Humanos
 Direito dos Refugiados
 Soft law (quase-Direito)
 Convenção de Viena sobre o Direito dos Tratados

Referências

Bibliografia

 Customary International Law,  Max Planck Encyclopedia of Public International Law (fonte em inglês)
 Customary international humanitarian law, International Committee of the Red Cross (fonte em inglês)
 A Brief Primer on International Law with cases and commentary. Nathaniel Burney, 2007. (fonte em inglês)
 Customary International Law - Bibliographies on the topics of the International Law Commission (no.13 in the list) (UNOG Library) (fonte em inglês)

Ligações externas

 Customary IHL Database (fonte em inglês)
 Peace Palace Library - Research Guide (fonte em inglês)

Direito internacional
Direito internacional público

Direito Internacional Consuetudinário


Yeniköy, Samsun ilinin Tekkeköy ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı Sinekli Köyü'ydü, 1995 ismi Yeniköy olarak değiştirilmiştir.

Coğrafya
Samsun iline 28 km, Tekkeköy ilçesine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
http://www.yerelnet.org.tr/Yerelnet

Tekkeköy'ün mahalleleri

Yeniköy, Tekkeköy


An Sorghastrum pohlianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dávila, L.I.Cabrera ngan R.Lira. An Sorghastrum pohlianum in nahilalakip ha genus nga Sorghastrum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sorghastrum

Sorghastrum pohlianum


Seci (Arapça: سجع), edebiyat terimlerinden biridir ve düz yazıda yapılan uyakları tanımlamak için kullanılır.

Mahiyeti
Seci, Arap şiirinin en kadim formu kabul edilmektedir. Secinin kullanımıyla elde edilen ritmik söylemler, şiirin gelişmesine olanak tanımıştır. Seci sanatı, Arap hicvinin gelişiminde de önemli bir aşama olarak kabul edilmektedir. Seciler câhiliye döneminde uzunca bir müddet şiir mesabesinde görülmüştür.

Kahin Secileri
İslam öncesindeki Arap kahinleri, insanları etkilemek için secili sözler söylemişlerdir:"Parlak aya ant olsun! Parıldayan yıldıza ant olsun!

Yağmur getiren buluta ant olsun! Kuşlardan gökte olana ant olsun!

Yolcunun, yolunu bulduğu işarete ant olsun…

…Biri Necd'e öbürü Ġavr'a giden! Hâşim, Umeyye'yi kahramanlıklara giderken geçmiştir…

(Bu işte) birinci gelir; bir de sonuncu vardır. Ebû Hemheme bu işten haberdardır"

Türk Edebiyatından Örnekler
İlahi, kabul senden, ret senden; şifa senden, dert senden İlahi, iman verdin, daim eyle; ihsan verdin, kaim eyle.
Ten cübbesi çak gerek, gönül evi pak gerek.
Ey gözlerin nuru, gönüllerin sürûru; başımızın tâcı, dil ehlinin mîrâcı
Alimsin ilmine gayet yok, kadirsin kudretine nihayet yok.

Konuyla ilgili yayınlar
Esat Ayyıldız, Klasik Arap Şiirinde Emevî Dönemine Kadar Hiciv. Ankara: Gece Kitaplığı, 2020. s.41-46.

Kaynakça

Söz sanatları
Divan edebiyatı terimleri
Arap edebiyatı
Edebî türler

Seci


Alexis Wilman Noble Rosa (Montevideo, 5 de mayo de 1963) es un exfutbolista uruguayo que jugó en Peñarol,  Independiente Medellín, Universidad Católica, Nacional, San Lorenzo, River Plate (Uruguay), Central Español, Defensor Sporting, Sud América, Huracán Buceo, Aucas de Ecuador, El Tanque Sisley, Basáñez, Progreso, Rampla Juniors, Cerro y Fénix, equipo en el que se retiró.

En Universidad Católica fue campeón en 1984 integrando un plantel donde destacaban Marco Antonio Cornez, René Valenzuela, Miguel Ángel Neira, Rubén Espinoza, Juvenal Olmos, Mario Lepe, Patricio Mardones, Osvaldo Hurtado y Jorge Aravena. Posteriormente prosiguió su carrera en San Lorenzo, donde convirtió dos goles en 19 partidos.

Por la Selección de fútbol de Uruguay jugó la Copa Mundial de Fútbol Juvenil de 1981 en Australia y estuvo 360 minutos en cancha. En dicho campeonato su país alcanzó la ronda de cuartos de final. Entre sus compañeros figuraban Enzo Francescoli, Santiago Ostolaza y Carlos Aguilera.

Palmarés

Campeonatos nacionales

Torneos internacionales amistosos

Referencias

Nacidos en Montevideo
Futbolistas de Uruguay
Futbolistas de la selección de fútbol de Uruguay en los años 1980
Futbolistas del Club Atlético Peñarol
Futbolistas del Club Deportivo Universidad Católica en los años 1980
Futbolistas del Club Nacional de Football en los años 1980
Futbolistas del Deportivo Independiente Medellín
Futbolistas del Club Atlético San Lorenzo de Almagro
Futbolistas del Club Atlético River Plate (Uruguay)
Futbolistas del Central Español Fútbol Club
Futbolistas del Defensor Sporting Club
Futbolistas de la Institución Atlética Sud América
Futbolistas del Club Social y Deportivo Huracán Buceo
Futbolistas de la Sociedad Deportiva Aucas
Futbolistas del Centro Cultural y Deportivo El Tanque Sisley
Futbolistas del Club Atlético Basáñez
Futbolistas del Club Atlético Progreso
Futbolistas del Rampla Juniors Fútbol Club
Futbolistas del Club Atlético Cerro
Futbolistas del Centro Atlético Fénix
Futbolistas del Club Atlético Peñarol en los años 1980

Alexis Noble


The coat of arms of Bolivia has a central cartouche surrounded by Bolivian flags, cannons, laurel branches, and has an Andean condor on top.

Official description
Bolivian law describes the coat of arms as follows:

The coat of arms of the Republic of Bolivia is elliptical in shape. In the upper part is a rising sun appearing behind the Cerro Rico with skies at dawn. In the center, the Cerro Rico of Potosí and the Cerro Menor. On the upper part of the smaller hill, the Chapel of the Sacred Heart of Jesus. In the lower left part of the landscape formed by the hills, a llama. To its right a sheaf of wheat and a palm. Around the shield, a blue oval with golden inner edge. In the upper half of the oval, the inscription BOLIVIA in golden capital letters. In the lower half of the oval, ten golden stars of five points. At each flank, three national flags, a cannon, two rifles, an axe to the right and a liberty cap to the left. Surmounting the shield, an Andean condor in rising attitude. Behind the condor, two interlaced branches of laurel and olive. The laurel to the left and the olive to the right forming a wreath. When relevant, the field outside the shield shall be pearl blue.

Gallery

See also
 Flag of Bolivia

References

Sources

 FlagsoftheWorld.com: Bolivia
 Bolivian.com: Reformas y Deformaciones del Escudo de las Armas de la República de Bolivia

External links
Bolivia could put coca leaves on coat of arms, Reuters.com

National symbols of Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia
Bolivia

Coat of arms of Bolivia


La voïvodie de Volhynie (en , en ) était une division administrative et de gouvernement local du grand-duché de Lituanie (de 1566 à 1569) puis de la couronne du royaume de Pologne de la république des Deux Nations (de 1569 au troisième partage de la Pologne en 1795). Elle faisait partie des terres ruthènes dans la province de Petite-Pologne.

Description
La voïvodie a été établie en 1566 sur la base de l'ancienne starostie de  Loutsk. À la suite de l'union de Lublin de 1569, elle fut cédée à la couronne de Pologne et subséquemment intégrée à la province de Petite-Pologne.

La capitale de la voïvodie se situait à Loutsk, et elle envoyait trois sénateurs au Sénat de la République. Il s'agissait de l'évêque de Loutsk, du voïvode de Volhynie, et du châtelain de Volhynie. La voïvodie de Volhynie était divisée en trois comtés : Loutsk, Włodzimierz, et Krzemieniec. Les starostes locaux résidaient dans les capitales des trois comtés, tandis que les sejmiks avaient lieu à Loutsk. La voïvodie avait deux députés au Sejm polonais et un député au tribunal de la Petite-Pologne à Lublin.

Zygmunt Gloger, dans sa monumentale Géographie historique des terres de l'ancienne Pologne, fournit cette description de la voïvodie de Volhynie :"Après que Liubartas s'est emparé du nord de la Volhynie, le Royaume de Pologne a capturé la Ruthénie rouge. Un conflit entre la Pologne et la Lituanie a commencé, compliqué par le fait que dans les terres ruthènes, il n'y avait pas de frontières bien définies des duchés et des provinces. En 1366, le roi Casimir le Grand confirma son autorité sur la rivière Boug supérieure, capturant Włodzimierz Wołyński. Le conflit avec la Lituanie s'est poursuivi, car les deux parties voulaient contrôler toute la Volhynie, avec Loutsk (...) Après la mort de Švitrigaila, le vaste territoire volhynien devint la propriété directe de la dynastie jagellonne. Le roi Casimir IV Jagellon décida que la Volhynie devrait faire partie du grand-duché de Lituanie, mais le conflit polono-lituanien s'est poursuivi jusqu'à l'union de Lublin en 1569, lorsque la Volhynie fut transférée à la Pologne et devint une voïvodie. Son premier voïvode était le prince Aleksander Czartoryski (...)

 Sur décision du Sejm, la Volhynie faisait partie de la province de Petite-Pologne. Son système juridique était basé sur les statuts de Lituanie, les résidents locaux étant autorisés à leur apporter des modifications. La position juridique de la classe dirigeante ruthène (les knyazes) était égale à celle de la noblesse polonaise et, en 1578, des bureaux du gouvernement polonais ont été établis en Volhynie, suivis d'un afflux de colons polonais (...)

 Au , la voïvodie de Volhynie avait une superficie de 750 miles carrés, dont la moitié était constituée par le comté de Loutsck. Elle comptait 68 villes et, en 1583, le nombre de villages était le suivant : 777 dans le comté de Loutsk, 294 dans le comté de Włodzimierz, et 562 dans le comté de Krzemieniec. Sous le règne de Stefan Batory, il y avait 65 châteaux et forts (...) Les frontières de la voïvodie de Volhynie n'incluaient pas toute la Volhynie historique, car Żytomierz et Owrucz, communément considérées comme des villes de Volhynie, appartenaient à la voïvodie de Kiev. La Volhynie historique a pénétré profondément dans les voïvodies de Kiev, de Bracław et de Podolie, mais ses limites n'ont jamais été précises. La voïvodie de Volhynie était peu peuplée, réduite par de fréquentes guerres et raids".

Administration
Siège du gouverneur de la voïvodie et du sejmik régional :

 Loutsk

Conseil régional (sejmik generalny) de toutes les terres ruthènes

 Sądowa Wisznia

Division administrative

Comtés (powiats)

 Comté de Loutsk (Powiat Łucki), Łuck
 Comté de Wlodzimierz (Powiat Włodzimirski), Włodzimierz
 Comté de Krzemieniec (Powiat Krzemieniecki), Krzemieniec

Villes royales libres

 Kowel
 Krzemieniec
 Loutsk
 Milanowicze
 Ratno
 Świniuchy
 Włodzimierz
 Wyszniwka

Notes et références

 Voïvodie de Volhynie, description par Zygmunt Gloger
 Superpuissance d'Europe centrale, Henryk Litwin, BUM Magazine, octobre 2016.

Histoire de la Pologne
Histoire de l'Ukraine
Volhynie
Volhynie
Volhynie

Voïvodie de Volhynie (1569-1795)


نادي ميلوز لكرة القدم  نادي كرة قدم فرنسي، يلعب في دوري الدرجة الخامسة. تأسس النادي في العام 1893.

مراجع

أندية الدوري الفرنسي
أندية كرة قدم أسست في 1893
أندية كرة قدم في غراند إيست
أندية كرة قدم في فرنسا
تأسيسات سنة 1893 في فرنسا

نادي ميلوز


Ealhmund is an Anglo-Saxon male name. Notable people with the name include:

 Saint Alchmund of Hexham (died 780 or 781)
 King Ealhmund of Kent (ruled in 784)
 Saint Alchmund of Derby (died  800)
 Bishop Ealhmund of Winchester (died between 805 and 814)

Masculine given names

Ealhmund


Baudenkmäler nach Straßen

|}

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Anmerkungen

!ListeBuchenbach
Erlangen-Büchenbach

Liste der Baudenkmäler in Erlangen-Büchenbach


Livaderó, en ,  est un village et un ancien dème du district régional de Kozáni, en Macédoine-Occidentale, Grèce. Depuis 2010, il est intégré au sein du dème de Sérvia-Velvendós puis en 2019 dans le dème de Sérvia.

Selon le recensement de 2011, la population du dème ainsi que celle du village s'élève à .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Dème en Macédoine-Occidentale
Village en Macédoine-Occidentale
Ancien dème en Grèce

Livaderó (Kozáni)


Pesma je roman srbijanskoga književnika Oskara Daviča objavljen 1952. godine. Radnja je smještena u Beograd u vrijeme njemačke vojne uprave u Drugom svjetskom ratu. Protagonist je Mića Ranković, mladi pripadnik Narodnooslobodilačkoga pokreta, koji dobiva zadatak prevesti uglednoga pjesnika Andriju Vekovića na teritoriju pod kontrolom NOVJ-a. Međutim, nakon što Vekovića uhvati u ljubavnom činu s jednom praljom, on mu se ogadi te se počinje premišljati o prevođenju, što dovedi do njegova uhićenja. Djelo je hvaljeno među srbijanskom kritikom radi izbora tematika i njezine obrade u romanu.

Pesma, koja je koristila tehnike toka svijesti, često se navodi kao najbolji Davičov roman.

Vanjske poveznice
 Roman Pesma

Srpska književnost

Pesma (roman)


Antonio Moreno Casamitjana (Santiago do Chile, Chile, 9 de julho de 1927 - Concepción, 31 de julho de 2013) foi um teólogo católico romano chileno e arcebispo de Concepción.

Antonio Moreno Casamitjana estudou filosofia e teologia no Pontifício Seminário de Santiago e na Pontifícia Universidade Católica do Chile. Em 4 de dezembro de 1949 foi ordenado sacerdote pela Arquidiocese de Santiago do Chile. Antonio Moreno foi professor e reitor do Pontifício Seminário de Santiago e da Pontifícia Universidade Católica do Chile, onde também foi Decano da Faculdade de Teologia e membro do Senado.

Em 22 de abril de 1986, o Papa João Paulo II o nomeou bispo auxiliar em Santiago do Chile e bispo titular de Mades. O Arcebispo de Santiago do Chile, Cardeal Juan Francisco Fresno Larraín, o consagrou em 9 de julho de 1986; Os co-consagradores foram Eladio Vicuña Aránguiz, Arcebispo de Puerto Montt, e Bernardino Piñera Carvallo, Arcebispo de La Serena. Seu lema era "Anunciaré tu verdad" (anunciarei sua verdade). Como vigário episcopal foi responsável pelo norte da diocese. Foi também presidente da Comissão de Comunicação da Conferência Episcopal Chilena.

Foi nomeado Arcebispo de Concepción em 14 de outubro de 1989 e empossado em 12 de novembro do mesmo ano. Em 1989 foi nomeado para a Pontifícia Comissão para a América Latina e a partir de 1990 foi também assessor do Pontifício Conselho para o diálogo com os não crentes. Em 1993 tornou-se membro da Comissão Pastoral da Conferência Episcopal do Chile e em 1995 membro da Comissão Permanente da Conferência. Foi reitor da Universidad Católica de la Santísima Concepción, que fundou em 1991.

Em 27 de dezembro de 2006, o Papa Bento XVI aceitou sua aposentadoria por idade.

Ver também

Arcebispos católicos do Chile

Antonio Moreno Casamitjana


Gheorghe Miculaș (n. 25 martie 1874, Ciumești județul Sălaj – d. secolul XX) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Gheorghe Miculaș a urmat clasele primare în Ciumești și în Carei, iar liceul și Bacalaureatul le-a absolvit la Oradea. A absolvit Facultatea de Teologie la Universitatea din Budapesta în 1898, unde a luat și doctoratul în Științele teologice, la 30 iunie 1903. În anul 1901, a fost numit actuar secund la oficiul diecezan, iar în 1903 a fost numit vicecontabil la Oficiul administrativ al fundațiilor diecezane. În 1904 a fost investit ca prefect de studii la Seminarul diecezan și ca profesor în Științe pedagogice la Școala normală diecezană. În 1905 a devenit vicerector al aceluiași seminar, membru al Tribunalului matrimonial diecezan și al Comisiei mixte pentru pensionarea învătătorilor din județul Bihor. La 26 iunie 1915, a fost numit director al Școlii normale diecezane, iar în septembrie 1915 a fost numit canonic al Capitlului Catedral și rector al Seminarului diecezan..

Recunoașteri
În 1923 a fost distins cu demnitatea de prelat papal, iar în 1924 a ajuns vicar general episcopesc. În 1933, a fost investit cu funcția de Protonotar Apostolic ad instar participantium, de către Papa Pius al XI-lea.

Activitatea politică

A fost ales delegat al Institutului teologic greco-catolic român din Oradea-Mare, pentru Comitatul Bihor la Marea Adunare Națională de la Alba-Iulia, unde a votat unirea Ardealului cu România, la 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Vestitorul, organ al Eparhiei Române Unite de Oradea și Revistă de Cultură Religioasă, Tipografia Română Oradea, 1933, Anul IX, nr. 13-14

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1874
Decese în secolul al XX-lea
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Preoți români
Catolici români

Gheorghe Miculaș


Nancy Ellen Walls Carell (Cohasset, Massachusetts; 19 de julio de 1966) es una actriz de cine y televisión estadounidense. Es conocida por sus trabajos en Saturday Night Live y The Daily Show; actuó además junto a su esposo en la serie The Office como Helen (voz) y Carol Stills. Está casada con el actor Steve Carell.

Primeros años
Nacida como Nancy Ellen Walls, sus padres son Robert Walls y Carol. Estudió en el Boston College, donde fue miembro de My Mother's Fleabag, un grupo de improvisación de comedia popular en el campus.

Carrera
Comenzó su carrera en la comedia en The Second City in Chicago, parte del elenco que formó de Saturday Night Live (1995-1996), donde realizaba varios personajes, entre ellos Bobbie Battista.

Unos años después formó parte de The Daily Show. Puso su voz al personaje de Helen Goode en Mike Judge, series de animación en The Goode Family on ABCL, donde fue acreditada por primera vez como Nancy Carell en lugar de Nancy Walls. En The Office. en donde interpretó a Carol, agente de bienes raíces, y exnovia del personaje de su esposo Steve Carell, Michael Scott (The Office).

Tuvo una breve aparición en la película Bridesmaids, su papel era la pareja de tenis de Helen.

Junto a su esposo, crearon la serie de comedia Angie Tribeca, emitida por TBS y protagonizada por Rashida Jones. La serie se estrenó el 17 de enero de 2016 y tuvo cuatro temporadas.

Vida personal
Su esposo es el excorresponsal de The Daily Show, y estrella de la serie The Office de la NBC, Steve Carell. La pareja se conoció en el Second City Training Center cuando tomó un curso impartido por Carell. Tienen dos hijos, Elisabeth Anne "Annie" Carell (n. 25 de mayo de 2001) y John "Johnny" Carell (n. en junio de 2004).

Filmografía
 Saturday Night Live (1995–1996) - Varios.
 LateLine (1998) - Jill.
 Random Play (1999) - Varios.
 The Daily Show (1999-2002) - Corresponsal.
 Anger Management (2003) - Asistente de vuelo.
 Virgen a los 40 (2005) - Consejera de la Clínica de Salud.
 The Office (2005–2006, 2010) - Helen (voz) y Carol Stills.
 The Naked Trucker and T-Bones Show (2007) - Marcia.
 The Goode Family (2009)- Helen Goode.
 Bridesmaids (2011) - Pareja de tenis de Helen.
 Seeking a Friend for the End of the World (2012) - Linda

Referencias

Enlaces externos

Actrices de Massachusetts
Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de televisión de Estados Unidos
Humoristas de Estados Unidos

Nancy Walls


طوكيو برودكاستنغ سيستم  وتعني مؤسسة إرسال طوكيو أو تي بي إس TBS هي شركة مساهمة تقع في طوكيو، اليابان. وهي تدير شبكة تلفزيونية تحمل نفس الاسم ويطلق عليها بشكل شائع تبي بي إس. يتبع لتلفزيون تي بي إس 28 شبكة أخبار تدعى جي إن إن (شبكة أخبار اليابان). أنتجت مؤسسة تي بي إس برنامج الحصن (الاسم الأصلي : قلعة تاكيشي) الذي أذيع في العديد من الدول منها بعض الدول العربية.

يقع المكتب الرئيسي لمحطة تي بي إس في أكاساكا، ميناتو، طوكيو، اليابان.

تأسست تي بي إس في مايو 1951 باسم كي آر تي KRT، التي كانت مكاتبها الرئيسية في كاسوميغاسيكي، تشيودا، طوكيو.

مراجع

وصلات خارجية

 موقع تي بي إس باللغة اليابانية
 تي بي إس للراديو والاتصالات باللغة اليابانية
 موقع تي بي إس باللغة الإنكليزية

تأسيسات سنة 1951 في اليابان
تلفزة في طوكيو
شبكات تلفزة يابانية
شبكة أخبار اليابان
شركات إعلامية مقرها في طوكيو
شركات أسست في 1951
شركات قابضة مقرها في طوكيو
شركات مدرجة في بورصة طوكيو
شركات يابانية أسست في 1951
شوتشيكو
قنوات تلفزيونية يابانية
مجموعة ميتسوي

طوكيو برودكاستنغ سيستم


was a town located in Tomata District, Okayama Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 5,311 and a density of 33.35 persons per km2. The total area was 159.27 km2.

On February 28, 2005, Kamo, along with the village of Aba (also from Tomata District), the town of Shōboku (from Katsuta District), and the town of Kume (from Kume District), was merged into the expanded city of Tsuyama and no longer exists as an independent municipality.

Massacre
On 21 May 1938, the town became the scene of the deadliest shooting by a lone gunman in Japanese history. A 21-year-old man murdered 30 people (including his own grandmother) and wounded three others before killing himself.

Geography

Adjoining municipalities
Okayama Prefecture
Tsuyama
Kagamino
Kamisaibara
Aba
Shōboku
Tottori Prefecture
Tottori
Chizu

Education
Kamo Elementary School
Kamo Junior High School

Transportation

Railways
West Japan Railway Company
Inbi Line
Mimasaka-Kamo Station - Chiwa Station - Mimasaka-Kawai Station

Road
Prefectural roads:
Okayama Prefectural Route 6 (Tsuyama-Chizu-Hattō)
Okayama Prefectural Route 68 (Tsuyama-Kamo)
Okayama Prefectural Route 75 (Kamo-Okutsu)
Okayama Prefectural Route 118 (Kamo-Mochigase)
Okayama Prefectural Route 336 (Kurami-Sainotani)

References

External links
Official website of Tsuyama in Japanese (some English content)

Dissolved municipalities of Okayama Prefecture
Tsuyama

Kamo, Okayama


Jagodarstvo u Hrvatskoj, grana voćarske proizvodnje u Hrvatskoj.

U Hrvatskoj jagode (Fragaria x ananassa Duch) stižu na tržište među prvim svježim voćem u proljeće. Premda se tisućljećima konzumira jagoda kao samonikla biljka, na području Hrvatske intenzivna proizvodnja započinje u prvoj polovici 20. stoljeća. Najveća opasnost proizvođačima dolazi od trgovačkih lanaca koje svojim cijenama jagodare dovode na sam rub isplativosti proizvodnje jagode.

Mjesta proizvodnje
Prema FAOSTAT-u 2014., u Hrvatskoj se jagode službeno proizvode na površini od oko 150 ha. Stvarna površina zasijana jagodama je zacijelo veća i procjene sežu do 300 ha. Proizvodnja hrvatskih jagodara nedovoljna je za potrebe tržišta Republike Hrvatske. Uvjeti za proizvodnju u Hrvatskoj su vrlo pogodni. Klimatski i edafski uvjeti su dobri, voda je dostupna i čiste i tržište je blizu. U Hrvatskoj se jagode najviše uzgaja u okolici Zagreba, u t.zv. "zagrebačkom prstenu". Vrlo su poznate i jagode iz područja Vrgorca i Čukovca. Raste udio neretvanskih jagoda.

Zarada od uzgoja jagoda je dobra, no nije ni laka ni brza. Pozamašna su ulaganja a osobito u prvoj godini. Glede nedostatnosti hrvatske proizvodnje za potrebe svog tržišta, Zagrebačka županija već godinama subvencionira kupnju sadnica jagoda. U Hrvatskoj se na više od 75 % površina uzgaja klasičnom proizvodnjom što daje mali urod. Usporedbe radi, prinos je u Hrvatskoj od 1,8 tona u Primorsko-goranskoj županiji do 12,5 tona u Zadarskoj županiji, dok uzgajivači u Italiji ubiru i 25 tona, a u Španjolskoj i iznad 37 tona po hektaru.Veliki problem je što sezona berbe traje samo 30-45 dana. Sezonu produljuju grijani plastenici i staklenici, no to poskupljuje proizvodnju pa se uzgajivači teže ulaze u takva ulaganja. Najveću teškoću čini što jagoda dolazi na tržište u svibnju, kad je tržište preplavljenom niže kvalitetnom uvoznom jagodom (uvozi se iz Grčke, Italije, Španjolske, Moldavije, Albanije, Turske, Tanzanije i Urugvaja), što ruši otkupnu cijenu. Sretna okolnost po jagodarstvo je što za razliku od većine poljoprivrednih kultura, pogoduje mu i realnost usitnjenih parcela.

Najveći je hrvatski proizvođač 2006. godine bila je tvrtka iz Zagreba Fragaria s jagodnjakom velikim pet hektara, i godišnjim urodom 50-60 tona jagoda. Godišnje za svoje potrebe te kupcima plasira 2,5 milijuna sadnica. Zagreb je s 50 proizvođača na 25 hektara s milijun sadnica najveći proizvođač tog voća. Zagrebačko područje proizvodi 90 posto svih količina ekološki uzgojenih jagoda. Ured subvencionira sadnice i izgradnju sustava za navodnjavanje te tunela za ranu proizvodnju jagoda (50 posto). Proizvođači u Zagrebu su u proizvodnji svježih jagoda dosegnuli strop te se radi suprotstavljanja nelojalnoj konkurenciji velikih trgovačkih lanaca potrebno udružiti u zadrugu.

U vrgorskom kraju prve su jagode zasađene u mjestu Orahu 1970-ih. Postupno su sađene i u inim vrgorskim mjestima. Danas (23. travnja 2020.) prema podatcima Udruge Vrgoračke jagode na ovom je području 1,200.000 – 1,400.000 sadnica jagoda, a urod je, ovisno o godini i vremenskim prilikama, od 600.000 do 800.000 kg. U vrgorskom kraju se proizvodnja intenzivirala zato što u tom podneblju dozrijeva vrlo rano, zahvaljujući vlažnu tlu i blagoj zimi. OPG-ovi na svojim jagodnjacima u tom kraju imaju više od 1.500.000 sadnica, uglavnom talijanskog sortimenta, te da godišnje u prosjeku (stanje lipnja 2016.) uberu 70-80 vagona jagoda što čini 40%-tnu količinu ukupne hrvatske proizvodnje. Za dobrih godina urod je i viši. Zbog prirasta sadnje, 2020. godine očekuje se da će očekivani urod biti oko 500 tona. Grad Vrgorac već dulje vrijeme potiče poljoprivrednike i jagodare, te su 2018. i 2019. financirali 600 tisuća sadnica, a 2020. su poslali javni poziv u suradnji sa splitsko-dalmatinskom županijom. Osim financiranja sadnica, 2020. kreirali su vlastitu oznaku Vrgorac quality.

U zadnje vrijeme raste udio proizvođača jagode iz Neretvanske doline.

Uz vrgorske, u Hrvatskoj su na cijeni i one iz sela jagoda Čukovca pokraj Ludbrega. Premda su u Čukovcu tlo i klima za uzgoj idealni, i što Hrvatska pokriva tek 60% svojih potreba, zbog nelojalne konkurencije iz inozemstva, i što čukovečki jagodari radi nekontaminiranja otrovima proizvode konvencionalno, pa je deset puta urod po hektaru, sve više mladih u Čukovcu odustaje od proizvodnje. Očekuje se pomoć od države i toliko obećavanih fondova EU.

U Brodsko-posavskoj županiji, a i cijeloj Slavoniji, nalazi se najveći jagodnjak. OPG iz Starog Slatnika prve jagode zasadio je prije 12 godina, a sada pod tim voćem imaju 3 hektara, od toga jedan hektar pod plastenicima.

Planira se razviti mrežu Fragarijinih kooperanata, a posebno se zanimaju za područja Gorskog kotara i Like.

Jedini proizvođač divljih jagoda u Hrvatskoj (do lipnja 2020.) je jedan mali OPG u blizini Požege.

Nove sorte
Uzgoj sorte neutralne dužine dana koja omogućava proizvodnju kroz duži period godine u Hrvatskoj je tek u povojima. Premda takve sorte postoje već desetljećima, ni u svijetu nije mnogo drugačije. Tek su posljednjih godina dobile na važnosti i povećava se površine zasađene njima, po čemu prednjače Sjedinjene Američke Države, inače najveći svjetski proizvođač jagoda. Danas ove sorte u ukupnoj svjetskoj proizvodnji zastupljene su do 10% uz vodilju porasta.
Sorte jagoda neutralnog dana za intenzivnu proizvodnju koje se sade zadnjih godina u Hrvatskoj su Diamante, Albion i San Andreas (razvijene u SAD-u) te Capri (razvijena u Italiji). Ostale koje su pokusno posađene u Hrvatskoj su: Monterey i Portola koje su razvijene u SAD-u te Elsinore i Murano koje su razvijene u Italiji.

Zaštita robne marke i zemljopisnog podrijetla
Hrvatske jagode su na glasu kao jagode visoke kakvoće. Visok je ugled vrgorskih jagoda, što zloporabljuju preprodavači koji lažno označavaju kao "vrgorske" tržišne ostatke iz zemalja gdje jagode ranije dozrijevaju pa se odatle prije sezone uvoze jagode u Hrvatsku. Razlog je što projekt zaštite zemljopisnog podrijetla vrgorske jagode još uvijek nije realiziran. Zbog toga se je prodavao škart iz Grčke, Italije i Španjolske, gdje su očistili ostatke s polja i cijeno ih prodali, a nakupci dalje preprodali.

Radi zaštite zemljopisnog podrijetla, Udruga vrgoračka jagoda, koju čini 130 OPG-ova inicirala je projekt zaštite zemljopisnog podrijetla. Projektu izrade i specifikacije jagode za globalno tržište privodi se kraju (stanje 5. lipnja 2016.). Projekt su financirali Ministarstvo poljoprivrede i Grad Vrgorac.

Manifestacije
U Zagrebu se od 2000. godine svake godine na preko 80 lokacija održava tradicionalna prodajna manifestacija Dani zagrebačkih jagoda koju zajednički organiziraju Zagrebačka županija i Grad Zagreb u suradnji s Udrugom proizvođača jagoda Zagrebačke županije "Jagodni prsten" i Udrugom uzgajatelja jagoda grada Zagreba, a na kojoj se prodaju nuditi svježe, domaće jagode. Jagodari iz Zagreba i Zagrebačke županije sve više proizvode iz godine u godinu, jer se potražnja za jagodama povećava uvelike zbog ove manifestacije i promidžbe koju donosi.

Izvori

Vanjske poveznice
Vrgorac kroz slike Grad Vrgorac
Jagodni prsten
Voćarstvo u Hrvatskoj

Jagodarstvo u Hrvatskoj


Deux sous-marins différents de la marine royale suédoise ont porté successivement le nom de HMS Illern (en suédois : « Putois ») :
 Le , un sous-marin de  lancé en 1921 et coulé en 1943.
 Le , un sous-marin de  lancé en 1957 et désarmé en 1980.

Notes et références

HMS Illern


Desiati Kilometr () es un jútor del raión de Apsheronsk del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situado en las vertientes septentrionales del Cáucaso Occidental, en la orilla izquierda  del río Psheja, afluente del Bélaya, de la cuenca del Kubán, 29 km al sur de Apsheronsk y 108 km al sureste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 25 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Chernígovskoye.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Десятый Километр.
Puente del ferrocarril y vista de la localidad en Panoramio.
Mapa topográfico en maps.vlasenko.net .

Localidades del raión de Apsheronsk del krai de Krasnodar

Desiati Kilometr


Somalijske oružane snage predstavljaju vojne snage Somalije i ujedno jedine zakonite vojno-obrambene snage unutar međunrodno priznatih granica te zemlje. Na čelu oružanih snaga nalazi se predsjednik države koji je ujedno i vrhovni zapovjednik. Za djelovanje, opskrbu i potporu oružanih snaga nadležno je Ministarstvo obrane.

Sastavnice
Somalijske oružane snage sastoje se od sljedećih rodova:

 Somalijska narodna vojska,
 Somalijska mornarica,
 Somalijsko ratno zrakoplovstvo i
 Somalijska policija.

Povijest
Prije izbijanja Somalijskog građanskog rata, Somalija je imala najsnažniju i najbrojniju vojsku na Afričkom kontinentu, značajno unaprijeđenu i moderniziranu u vrijeme komunističke diktature Siada Barrea, ali i raspuštenu njegovim svrgavanjem 1991. godine. Oružane snage ponovno su uspostavljene 2014. godine iskazom Somalijske federalne vlade, Somalijskog parlamenta i Ministarstva obrane.

Ljudstvo
Donja zakonska granica za pristupanje vojsci je navršenih 18 godina života. Svake godine u Somaliji oko 200.000 građana (podjednako žena i muškaraca) dosegne tu granice i postaje sposobno za odsluživanje dragovoljnog vonog roka ili novačenje u slučaju izbijanja oružanog sukoba.

U oružanim snagama djeluje 12.000 obučenih vojnika i 24.000 pričuvnih vojnika. Država godišnje iz proračuna izdvaja oko 0,9% za potrebe vojske.

Izvori

Somalija
Oružane snage

Somalijske oružane snage


«Prácticamente Muertos» —título original en inglés: «Pretty Much Dead Already»— es el séptimo episodio de la segunda temporada de la serie de terror post-apocalíptica The Walking Dead. El episodio marca un final de mitad de temporada, se estrenó en AMC en Estados Unidos el 27 de noviembre de 2011. En el episodio, Glenn (Steven Yeun) le revela al grupo que hay caminantes en el granero de los Greene, dividiendo al grupo en qué deben hacer. Hershel Greene (Scott Wilson) establece un plazo para que se vaya el grupo, a menos que Rick Grimes (Andrew Lincoln) haga una tarea difícil. Mientras tanto, Shane Walsh (Jon Bernthal) pierde poco a poco su cordura después que se le revelan muchos secretos.

El episodio fue escrito por Scott M. Gimple y dirigido por Michelle MacLaren. La muerte de Sophia Peletier es un tema prominente en "Pretty Much Dead Already", quien fue asesinada por Grimes seguido a su conversión de un caminante. Robert Kirkman sintió que asesinar a Sophia agregaría más dimensión al show, y crear más flexibilidad en cuanto a la progresión de la historia. El episodio generó 6.62 millones de espectadores y un índice de audiencia de 3.5. Se convirtió en la transmisión por cable más calificada del día, como también el cuarto programa más visto en el cable de la semana.

Trama
Temprano en la mañana el grupo de sobrevivientes desayunaba en las afueras de la granja Greene y a lo lejos Maggie (Lauren Cohan) observaba con malos ojos a Glenn (Steven Yeun) y trataba de intimidarlo para que siguiera manteniendo silencio. Dale (Jeffrey DeMunn) anima a Glenn para que haga lo correcto y entonces el muchacho le cuenta a todos acerca de los caminantes en el granero. Rápidamente el grupo se dirige al granero y confirma lo que el muchacho decía y entonces comienzan a debatir sobre lo que debían hacer. Shane (Jon Bernthal) insiste en marcharse pero Daryl (Norman Reedus) le recuerda que aún no habían encontrado a Sophia (Madison Lintz) y una pelea se desata entre los dos. Rick (Andrew Lincoln) apacigua a los dos hombres e insiste en quedarse y hablar con Hershel (Scott Wilson) y entonces el sonido producido alborota a los caminantes adentro del granero quienes empiezan a empujar la puerta intentando salir, Shane se queda vigilando el granero e inspeccionándolo mientras que Maggie muy molesta confronta a Glenn por lo que había hecho y rompe varios huevos en su cabeza como venganza. Carl (Chandler Riggs) habla con su madre y le dice que no podían marcharse de la granja sin haber encontrado a Sophia ya que ella era su mejor amiga y entonces Lori (Sarah Wayne Callies) le dice que no lo harían, en el establo Daryl se preparaba para tomar un caballo y lanzarse a la búsqueda de la niña en cuanto es alcanzado por Carol (Melissa McBride) quien le pide que espere hasta recuperarse más antes de salir al bosque nuevamente.

Daryl le dice que estaban cada vez más cerca de encontrar a la niña y entonces Carol le revela que ella ya se había hecho a la idea de que no volvería a ver a su hija y le dice que no soportaría perderlo a él también. Daryl se enfurece por la actitud pesimista de la mujer y entonces la regaña y abandona el establo sin tomar ningún caballo. Al ver a Glenn sin su característica gorra y enterarse del disgusto de Maggie con el chico, Dale le presta su sombrero de pescador temporalmente y luego habla con Andrea (Laurie Holden) acerca de su creciente relación con Shane. Andrea revela querer ser como Shane para ya no tener que ser una víctima nunca más y entonces Dale se queda preocupado por ella. Dale decide ocultar la bolsa de armas para evitar que Shane cometiera una estupidez como intentar eliminar a los caminantes de la granja y entonces se las lleva a un pantano cercano. En la casa Greene, Rick confronta a Hershel acerca de la situación del granero y trata de advertirle al hombre sobre la peligrosidad de las criaturas. Hershel expresa su punto de vista y finalmente le ordena a Rick abandonar la granja al finalizar la semana. Rick trata de convencerlo para que les permita permanecer en la granja más tiempo y le comenta que Lori estaba embarazada pero Hershel no retrocede en su postura y le dice a Rick que ambos grupos no podrían continuar conviviendo juntos. Rick se marcha enfadado y entonces Hershel ve a Maggie observándolo decepcionada.

Rick se acerca a Hershel acerca de los caminantes en el granero, pero Hershel se niega a permitirles dañar a los caminantes. Él, Maggie, y Jimmy (James Allen McCune) llevan a Rick a un pantano donde dos caminantes están atrapados. Hershel insiste en que si el grupo de Rick se queda en su granja, deben tratar a los caminantes como personas, y le muestra a Rick cómo atrapar y conducir a los caminantes hacia atrás.

Mientras tanto, Shane confronta a Lori sobre su embarazo, creyéndose ser el padre. Lori niega esto y Shane se va, pero Carl lo detiene e insiste en que se queden y busquen a Sophia. Dale, al presenciar esto, advierte a Andrea sobre el comportamiento errático de Shane, y luego distrae a los demás el tiempo suficiente para sacar las armas del campamento y esconderlas en el pantano. Shane descubre las armas que faltan y rastrea a Dale, exigiéndole que las devuelva. Dale cede ante Shane, pero le advierte sobre perder su humanidad. Shane responde que ya están "practicamente muertos".

Shane arma al resto del grupo y convergen en el establo justo cuando Hershel, Rick y los demás regresan con los caminantes atrapados. Shane grita que los caminantes no son personas y dispara a uno de los caminantes cautivos antes de romper los bloqueos de las puertas del granero. Los caminantes comienzan a salir, y Shane, Andrea, T-Dog (IronE Singleton), Daryl y Glenn ejecutan a los zombis mientras los demás miran. En el último momento, Sophia emerge del granero, muerta y zombificada. El grupo está paralizado de conmoción y tristeza, incapaz de actuar cuando Sophia camina hacia ellos. Solo Rick es capaz de dar un paso adelante y dispararle.

Producción

El episodio fue escrito por Scott M. Gimple y dirigido por Michelle MacLaren. Después de la emisión inicial de la entrega anterior, "Secrets", el escritor Robert Kirkman bromeó del paradero de "Pretty Much Dead Already". Dijo: "Hay muchas cosas que queríamos hacer en una cierta medida. En la sala de escritores éramos conscientes que estábamos llegando a un receso, así que definitivamente lo escribimos. Creo que las personas quedarán un poco sorprendidas."

La muerte de Sophia Peletier es el tema mayor en el episodio. Después de que el grupo se defendiera de los caminantes en el granero de Hershel Greene, Peletier aparece del granero como una caminante, para gran consternación de los sobrevivientes. Un Rick perturbado y afligido saca su arma y hace la decisión de dispararle. A pesar de estar sorprendida al principio sobre su personaje siendo asesinado, Madison Lintz concluyó que ella entendía las consecuencias para el show. Lintz afirmó que interpretar a un caminante fue una experiencia bienvenida para ella, y dijo que "mirará atrás y dirá que fue sorprendente." Robert Kirkman sintió que matar a Sophia le agregaría más dimensión al show, como también más flexibilidad a la progresión de la historia. "Cuando una buena idea aparece, tienes que ir con ella," dijo. "Sophia es un personaje que todavía está vivo en el cómic y ha contribuido un poco en la narrativa e informó varias historias a varios personajes. Al tener a Carol [...] sobrevivir en lugar de su hija como es lo opuesto en el cómic."

Es bueno saber que las personas no lo veían venir. Eso es una gran preocupación cuando tienes este tipo de historia y tú estás dando lugar a ese tipo de revelaciones. No quieres que las personas lo esperen, especialmente en The Walking Dead. Me enorgullece el hecho que, cuando recoges una edición del cómic, no quieres saber que pasará la próxima vez. Estoy feliz que están siendo tomados por sorpresa.

Otros temas frecuentes en el episodio es el embarazo de Lori. Después de tener una discusión fuerte, Rick le revela a Shane sobre su embarazo. Aunque él no cuestiona quien es el padre biológico, Robert Kirkman siente que Rick es "lo suficientemente inteligente para saber que el niño es de él o de Shane y que quizás no haya manera de saberlo nunca." Continuó: "Decirle eso a su esposa, a quién ama, sólo será doloroso para ella. Creo que es él tratando de ser un buen esposo y mostrando su capacidad de liderazgo en que él puede ponerse a sí mismo de lado para el mejoramiento de alguien más."

Recepción

Índice de audiencia
El episodio fue emitido el 27 de noviembre de 2011 en los Estados Unidos en AMC. Tras emitirse, generó 6.62 millones de espectadores y un índice de audiencia de 3.5. El episodio se convirtió en el programa de cable más calificado del día, obteniendo calificaciones más altas que Kourtney and Kim Take New York en E! y Real Housewives of Atlanta en Bravo. Además, el episodio se convirtió en la cuatra transmisión más calificada de la semana. En Reino Unido, el episodio recibió 666,000 espectadores, haciéndolo el programa de cable más visto en FX en la semana del 4 de noviembre.

Críticas

"Pretty Much Dead Already" fue bien recibido por los críticos. Eric Goldman de IGN evaluó el episodio como "totalmente deprimente", y agregó que la naturaleza oscura hizo que la serie sobresaliera. Goldman le dio al episodio un ocho de diez, significando un "gran" puntaje. Aaron Rutkoff de The Wall Street Journal sintió que el episodio era la mejor entrega de la serie. John Serba de The Grand Rapids Press dijo que el episodio fue un final agradable a la primera parte de la temporada. Zack Halden de The A.V. Club dijo que antes de su final, el episodio era "la mezcla usual de lo muy bueno y lo profundamente irritante." Halden elogió el desarrollo del personaje en la entrega; "El episodio pone mucho esfuerzo en la intensificación de las tensiones entre la gente de Hershel y Rick, y mientras no es exactamente sutil, lo hace lo suficientemente común para ser eficaces." Concluyendo a su reseña, le dio al episodio una A-. Morgan Jeffrey de Digital Spy dijo que el capítulo estuvo "excelente" y agregó que la tensión "llega poco a poco a casi un nivel insoportable". Algunos críticos estuvieron divididos con el episodio. Nate Rawlings sintió que mientras los escritores ponían una gran cantidad de "sustancia" en los personajes, muchos de ellos todavía están sin desarrollar. Gina McIntyre de Los Angeles Times sintió que algunas partes del episodio les faltaba cohesión y dirección.

La escena final del episodio con la muerte de Sophia fue citada como el punto culminante del episodio. Janet Turyel de The Huffington Post dijo que la secuencia era "ficción sin miedo de provocar", mientras que Goldman lo describió como un "escenario absolutamente terrible." Henry Hanks opinó que la secuencia "los dejó con una escena final que estarán hablando hasta entonces." Starlee Kine dijo que contenía cualidades cinematográficas, y sintió que la escena fue "satisfactoria, triste, y divertida." Escribió: "Era todo lo que has querido que sea este show. Zombies además de sin diálogo, ¡una combinación ganadora! Y qué genial es que Sophia estuviera muerta en lugar de estar viva en alguna parte, con Meryl o Morgan o aquellos miembros de la pandilla cariñosa. Y debido a que se le dio más tiempo en la pantalla de lo que estuvo cuando estaba viva, fuimos capaces de preocuparnos de la muerte de su vida corta y joven." Jen Chaney de The Washington Post sintió lo mismo; "Realmente, los momentos finales del último episodio antes del hiato de la serie en diciembre/enero estuvo como fuegos artificiales en el cuatro de julio, asumiendo que las celebraciones de tu cuatro de julio involucran zombies y una pila de cadáveres." Rawlings concluyó que era la resolución perfecta para lo que él llamó "el subtrama más lento de la televisión." McIntyre sintió que la escena final fue el momento más memorable del episodio, y dijo que fue difícil de ver.

Ken Tucker de Entertainment Weekly afirmó que la escena restableció The Walking Dead a su forma completa. Alan Sepinwall opinó similar y observó que fue efectivo para mantener a los espectadores charlando hasta el próximo episodio. Mark Maurer de The Star-Ledger sintió que si bien fue previsible, el segmento fue "bien hecho." Josh Wigler de MTV dijo que la historia terminó en "una manera mucho más oscura que nadie podría haber imaginado."

Referencias

Episodios de televisión de 2011
Episodios de la segunda temporada de The Walking Dead
Episodios de The Walking Dead

Pretty Much Dead Already


Vadehavet er en dansk undervisningsfilm fra 1950 instrueret af Niels Kingo Jacobsen og efter manuskript af Niels Nielsen.

Handling
Filmen er tilrettelagt for geografiundervisning ved seminarier og universiteter. Først vises tidevandets virkninger ved sommer- og vintertid, klitterne, sandflugt og strandengens og vadens dyreliv. Dernæst gennemgås marsken såvel natur- som kulturgeografisk. Filmen afsluttes med glimt fra kendte lokaliteter i vadehavsegnene: Tønder, Schackenborg, Møgeltønder, Ribe, Esbjerg, Rømø og Fanø.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Naturfilm fra Danmark
Undervisningsfilm fra Danmark
Danske film fra 1950

Vadehavet (dokumentarfilm)


Morito Suganuma (jap. 菅沼守人; Fukushima, 27. srpnja 1942.), japanski majstor borilačkih vještina. Izravni je učenik Moriheija Ueshibe. Nositelj je 8. Dana u aikidu.

Životopis
Morito Suganuma je rođen u Fukushimi 1942. godine. Njegov prvi kontakt s aikidom desilo se 1963. godine na Azijskom sveučilištu u Tokyu, gdje je pohađao nastavu koju je vodio Nobuyoshi Tamura. Sljedeće godine, Tamura ga je upoznao s Hombu dojom, gdje je Suganuma počeo marljivo vježbati pod nadzorom Moriheija Ueshibe, Kisshomarua Ueshibe i drugih istaknutih Hombuovim instruktorima. Službeno je postao uchideshi 1967. godine nakon što je diplomirao na sveučilištu.

Dana 19. travnja 1970. godine, ubrzo nakon smrti Moriheija Ueshibe, Kisshomaru Ueshiba poslao je Suganuma u Fukuoku kao predstavnika Aikikaija za okrug Kyushu. Osnivač je i dojo-cho Aikida Shoheijuku dojo-a, koji danas obuhvaća oko 70 dojo-a i 4.000 učenika. Iako je prvenstveno sa sjedištem u Fukuoki, redovito ga pozivaju da drži aikido seminare širom svijeta. Lokacije seminara uključuju Vancouver, Peking, Norvešku, Nizozemsku i Izrael. Također je poznati majstor shodoa (kaligrafija) i redovito vježba zen meditaciju meditaciju i jogu.

Izvori

Vanjske povezice
 Morito Suganuma

Japanske aikidoke

Morito Suganuma


Das MPS Group Championships 2009 war ein Damen-Tennisturnier der Kategorie International im Rahmen der WTA Tour 2009. Das Sandplatzturnier in Ponte Vedra Beach fand vom 6. bis 12. April 2009 statt.

Das Finale im Einzel bestritten Caroline Wozniacki und Aleksandra Wozniak, Wozniacki gewann in zwei Sätzen. Im Doppel gewann die Paarung Chuang Chia-jung und Sania Mirza mit einem Endspielsieg in drei Sätzen über Květa Peschke und Lisa Raymond.

Qualifikation

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks

Turnier der WTA Tour 2009
Tennisturnier in Ponte Vedra Beach

MPS Group Championships 2009


Glo Bénin, filiale du groupe télécoms nigérian Globacom est le quatrième opérateur de téléphonie mobile GSM au Bénin ayant démarré ses activités 2006 et qui met fin à ses activités à la suite de la perte de sa licence. Glo Mobile, .

Activités
Les services à valeur ajoutée sont entre autres: le Service de Messagerie Multimédia (Mms), Glo Magic Plus, le système de positionnement et de guidage de véhicule comme le GPS, le caller Tunes et les opérations bancaires mobiles.

Cessation d'activités
Le 18 décembre 2017, L'Autorité de régulation des communications électroniques et des postes (ARCEP) du Bénin  mes fin aux  activités de l'opérateur de téléphonie mobile.

Apres la cessation des activités, l'entreprise procède le mercredi 13 juin 2018 à la vente aux enchères publiques des biens dont des véhicules et des groupes électrogènes.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 MTN Bénin
 Bell Bénin Communications
 Libercom Bénin SA
 Moov Africa Bénin

Liens externes

Entreprise ayant son siège au Bénin

Glo Bénin