Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 370 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Zin" beginnt.

Zin

 Zin Min Tun, myanmarischer Fußballspieler
 Zin Min Tun (* 1993), myanmarischer Fußballspieler
 Zin, Monika (* 1957), polnische Indologin
 Zin, Wiktor (1925–2007), polnischer Architekt und Zeichner

Zina
 Zinamdsgwrischwili, Rati (* 1988), georgischer Fußballspieler
 Zinash, Alemu (* 1983), äthiopische Marathonläuferin
 Zinat Mahal (1821–1882), Hauptfrau des letzten indischen Großmoguls Bahadur Shah II.
 Zinat un-nisa (1643–1721), Mogulprinzessin

Zinb
 Zinberg, Michael (* 1944), US-amerikanischer Fernsehregisseur, Drehbuchautor und Produzent

Zinc
 Zincgref, Julius Wilhelm (1591–1635), deutscher Lyriker, Spruchdichter und Herausgeber
 Zincidi, Emir Berke (* 2005), türkischer Schauspieler
 Zinck, Bendix Friedrich (1715–1799), dänischer Stadtmusikant, Organist und Komponist
 Zinck, Bendix Friedrich († 1801), deutscher Kammermusiker und Komponist
 Zinck, Gustava (1821–1895), deutsche Dichterin
 Zinck, Hardenack Otto Conrad (1746–1832), deutscher Kammermusiker, Komponist, Musikerzieher und Schriftsteller
 Zinck, Paul (1867–1941), deutscher Lehrer, Volkskundler und Heimatforscher
 Zinck, Valija (* 1976), deutsche Autorin von Kinder- und Jugendbüchern
 Zincke genannt Sommer, Otto (1886–1944), deutscher Marineoffizier, Dirigent und Beamter in der Reichsmusikkammer
 Zincke, Arthur (1861–1914), sächsischer Generalmajor
 Zincke, Christian Friedrich († 1767), deutscher, in England tätiger Miniaturmaler
 Zincke, Georg Heinrich (1692–1768), deutscher Jurist, Wirtschaftswissenschaftler und Minister an den Höfen in Weimar und Braunschweig
 Zincke, Paul (1608–1678), Dresdner Ratsherr und Bürgermeister
 Zincke, Theodor (1843–1928), deutscher Chemiker und Pharmazeut und Hochschullehrer
 Zincke, Willi (1886–1957), deutscher Fußballspieler
 Zincken, Carl Friedrich Jacob (1814–1894), deutscher Eisenhüttenmeister und Ingenieur, Veröffentlichungen über Braunkohle
 Zincken, Carl Friedrich Wilhelm (1729–1806), deutscher Jurist und Justizbeamter in Wolfenbüttel und Braunschweig
 Zincken, Johann Ludwig Carl (1791–1862), deutscher Mineraloge und Bergbaudirektor
 Zincken, Julius Leopold Theodor Friedrich (1770–1856), deutscher Arzt und Entomologe
 Zinckernagel, Philip (* 1994), dänischer Fußballspieler
 Zinckgraf, Friedrich Heinrich (1878–1954), deutscher Galerist, Kunsthändler und Philatelist

Zind
 Zind, Ludwig (1907–1973), deutscher Lehrer und Antisemit
 Zindal, Martin, Elekt von Ermland
 Zindars, Earl (1927–2005), US-amerikanischer Komponist
 Zinde-Walsh, Victoria (* 1945), kanadische Wirtschaftswissenschaftlerin
 Zindel, Ernst (1897–1978), deutscher Ingenieur und Konstrukteur der JU 52 ("Tante JU")
 Zindel, Gustav (1883–1959), deutscher Künstler aus dem Erzgebirge
 Zindel, Karl (1894–1945), deutscher Jurist und Polizeibeamter
 Zindel, Mireille (* 1973), Schweizer Schriftstellerin
 Zindel, Paul (1936–2003), US-amerikanischer Schriftsteller, Dramatiker und Drehbuchautor
 Zindel, Peter (1841–1902), deutscher Architekt
 Zindel, Thomas (* 1956), Schweizer Künstler
 Zindel, Tonia Maria (* 1972), Schweizer Schauspielerin
 Zindel, Udo (* 1956), deutscher Autor und Redakteur
 Zindell, David (* 1952), US-amerikanischer Fantasy-Autor
 Zinder, Norton (1928–2012), US-amerikanischer Biologe
 Zindler, Andreas (* 1965), deutscher Fußballspieler
 Zindler, Erwin (1895–1964), deutscher Lehrer, Schulleiter, Politischer Leiter in der NSDAP, kommissarischer Leiter des Gauamtes des NSLB sowie Offizier und Schriftsteller
 Zindler, Konrad (1866–1934), österreichischer Mathematiker
 Zindler, Martin (1920–2020), deutscher Mediziner
 Zindler, Max (1852–1908), deutscher Gutsbesitzer und Politiker (DkP), MdR
 Zindler, Petra (* 1966), deutsche Schwimmerin
 Zindler, Regina, deutsche Hausfrau, Laiendarstellerin in der Gerichtsshow Richterin Barbara Salesch

Zine
 Zinecker, Franz (* 1900), Arbeitsdienstführer im KZ Buchenwald
 Zinecker, Heidrun (* 1959), deutsche Politikwissenschaftlerin und Hochschullehrerin
 Zinell, Herbert (* 1951), deutscher Politiker (SPD), Bürgermeister
 Zinelli, Carlo (1916–1974), italienischer Maler
 Zineta, Halidu (* 1952), ghanaischer Mittelstreckenläufer

Zing
 Zing, Georg Michael, deutscher Fayencemaler, Majolikamaler und Fayencekünstler
 Zinga, Marc (* 1984), kongolesisch-belgischer Filmschauspieler, Sänger und Filmemacher
 Zingal, Fatih (* 1979), deutscher Rechtsanwalt und Politiker (SPD)
 Zingales, Francesco (1884–1950), italienischer General
 Zingales, Luigi (* 1963), italienischer Ökonom, Hochschullehrer
 Zingarelli, Italo (1891–1979), italienischer Journalist und Schriftsteller
 Zingarelli, Italo (1930–2000), italienischer Filmproduzent
 Zingarelli, Niccolò Antonio (1752–1837), italienischer Komponist und ein Vertreter der sogenannten Neapolitanischen Schule
 Zingarelli, Nicola (1860–1935), italienischer Lexikograf, Philologe und Romanist
 Zingaretti, Luca (* 1961), italienischer Schauspieler
 Zingaretti, Nicola (* 1965), italienischer Politiker, MdEP
 Zingaro, Carlos (* 1948), portugiesischer Musiker und Zeichner
 Zingel, Friedrich (1877–1943), deutscher Pädagoge und Schriftsteller
 Zingel, Georg (1428–1508), deutscher katholischer Theologe
 Zingel, Hans Joachim (1904–1978), deutscher Harfenist und Musikwissenschaftler
 Zingel, Harry (1963–2009), deutscher Betriebswirt und Dozent
 Zingel, Rudolf (1920–2010), deutscher Jurist, Präsident der Philipps-Universität Marburg
 Zingel, Rudolf Ewald (1876–1944), deutscher Musiker, Komponist und Musikpädagoge und Hochschullehrer
 Zingeler, Karl Theodor (1845–1923), deutscher Historiker und Archivar
 Zingelmann, Nico (* 1977), deutscher Regisseur und Drehbuchautor
 Zingelmann, Ute (* 1940), deutsche Fernsehansagerin, Moderatorin und Nachrichtensprecherin
 Zingelmann, Vollrath (1808–1866), deutscher Zimmermann und Politiker
 Zingen, Robert (1928–2005), deutscher Politiker (CDU), MdL
 Zinger, Erwin (1899–1982), deutscher Politiker (CDU), MdL
 Zinger, Nikolai Jakowlewitsch (1842–1918), russischer Astronom und Geodät, Generalleutnant
 Zinger, Oleg (1909–1997), russisch-deutscher Maler, Graphiker und Illustrator
 Zinger, Wassili Jakowlewitsch (1836–1907), russischer Mathematiker und Botaniker
 Zingeris, Emanuelis (* 1957), litauischer Politiker
 Zingerl, Guido (1933–2023), deutscher Maler, Zeichner und Karikaturist
 Zingerle, Alex (* 1992), italienischer Skirennläufer
 Zingerle, Andreas (* 1961), italienischer Biathlet
 Zingerle, Anton (1842–1910), österreichischer Klassischer Philologe
 Zingerle, Arnold (* 1942), deutscher Soziologe
 Zingerle, David (* 2000), italienischer Biathlet
 Zingerle, Franz (1908–1988), österreichischer Skirennläufer
 Zingerle, Guido (1902–1962), italienischer Sexualmörder
 Zingerle, Hannes (* 1987), italienischer Politiker (Südtirol)
 Zingerle, Hannes (* 1995), italienischer Skirennläufer
 Zingerle, Ignaz Vinzenz (1825–1892), österreichischer Literaturwissenschaftler, Germanist, Volkskundler und Schriftsteller
 Zingerle, Josef (1831–1891), Tiroler katholischer Theologe und Orientalist
 Zingerle, Leopold (* 1994), deutscher Fußballtorwart
 Zingerle, Linda (* 2002), italienische Biathletin
 Zingerle, Luis (1933–2022), italienischer Politiker (Südtirol)
 Zingerle, Oswald (1855–1927), österreichischer Germanist
 Zingerle, Pius (1801–1881), deutscher Orientalist und katholischer Theologe
 Zingerle, Stefan (* 1981), italienischer Biathlet
 Zingerle, Wolfram (1854–1913), österreichischer Romanist und Bibliothekar
 Zingg, Adrian (1734–1816), schweizerischer Maler
 Zingg, Alois (1829–1921), Schweizer Politiker (LPS)
 Zingg, Burkhard (* 1396), deutscher Fernhandelskaufmann, Augsburger Chronist und der erste Verfasser einer Selbstbiographie
 Zingg, Helene, Schweizer Skirennfahrerin
 Zingg, Joseph (1828–1891), Schweizer Politiker
 Zingg, Joseph (1863–1953), Schweizer Eisenbahnmanager
 Zingg, Martin (* 1951), Schweizer Schriftsteller, Herausgeber und Übersetzer
 Zingg, Robert M. (1900–1957), US-amerikanischer Anthropologe
 Zingg, Silvan (* 1973), Schweizer Boogie-Woogie- und Blues-Pianist
 Zingg, Theo (1925–1993), Schweizer Zeitungsverleger und Verlagsmanager
 Zingg, Ueli (* 1945), Schweizer Schriftsteller
 Zinggeler, Margrit Verena (* 1949), Schweizer Hochschullehrerin und Autorin
 Zinggeler, Rudolf (1819–1897), Schweizer Lehrer, Seidenfabrikant und Politiker
 Zinggeler, Rudolf (1864–1954), Schweizer Fotograf
 Zinggl, Wolfgang (* 1954), österreichischer Kulturwissenschaftler, Künstler und Abgeordneter zum Nationalrat (Grüne)
 Zingher, Erica (* 1993), deutsche freie Journalistin und Podcasterin
 Zingin, Barbel († 1642), Opfer der Hexenverfolgung in Geseke
 Zingl, Andreas (* 1992), österreichischer Fußballspieler
 Zingl, Josef (1883–1965), österreichischer Politiker (CSP, ÖVP), Landtagsabgeordneter, Abgeordneter zum Nationalrat, Mitglied des Bundesrates
 Zingle, Axel (* 1998), französischer Radrennfahrer
 Zingle, Romain (* 1987), belgischer Straßenradrennfahrer
 Zingler, Albert von (1836–1891), preußischer Generalleutnant
 Zingler, Alfred (1885–1944), deutscher Journalist und Politiker (SPD)
 Zingler, Franz (1922–1984), österreichischer Politiker (SPÖ), Abgeordneter zum Nationalrat
 Zingler, Peter (1944–2022), deutscher Schriftsteller und Drehbuchautor
 Zingone, Pedro (* 1899), uruguayischer Fußballspieler
 Zingoni, Peter (* 1981), US-amerikanischer Eishockeyspieler
 Zingraf, Horst (1939–2020), deutscher Fußballtorhüter
 Zingraf, Peter, deutscher Diplomat
 Zingraff, Hans Dieter (* 1947), deutscher Künstler
 Zingraff, John (1942–2020), US-amerikanischer Maler und Lithograf
 Zingre-Graf, Gabriela (* 1970), Schweizer Skirennfahrerin
 Zingsem, Vera (* 1954), deutsche Autorin und Dozentin
 Zingsheim, Martin (* 1984), deutscher Kabarettist und Musiker
 Zingsheim-Zobel, Lena (* 1993), deutsche Politikerin (Bündnis 90/Die Grünen), MdL NRW
 Zingtung Grawng, Paul (1938–2020), myanmarischer Geistlicher, römisch-katholischer Erzbischof von Mandalay

Zinh
 Zinha (* 1976), brasilianisch-mexikanischer Fußballspieler
 Zinho (* 1967), brasilianischer Fußballspieler

Zini
 Zini Filho, Augusto José (1932–2006), brasilianischer Geistlicher und Bischof von Limeira
 Zini, Daniela (* 1959), italienische Skirennläuferin
 Zini, Katia (* 1981), italienische Shorttrackerin
 Zini, Mara (* 1979), italienische Shorttrackerin
 Zini, Rudy (* 1988), italienischer Biathlet

Zink
 Zink, Adalbert (1902–1969), römisch-katholischer Priester
 Zink, Adolf, bayerischer Verwaltungsjurist
 Zink, Albert (* 1965), deutscher Mumienforscher
 Zink, Andrea (* 1959), deutsche Slawistin
 Zink, Anka (* 1957), deutsche Kabarettistin, Komikerin, Autorin, Regisseurin und Comedy-Coach
 Zink, David (* 1991), österreichischer Fußballspieler
 Zink, Ferdinand (* 1987), deutscher Eishockeyspieler
 Zink, Franz (1867–1937), deutscher Geschäftsführer und Politiker (SPD, USPD), MdL
 Zink, Gaston (1921–1999), französischer Romanist und Sprachwissenschaftler
 Zink, Georg (1879–1962), deutscher Bibliothekar
 Zink, Gerhardt (1919–2003), deutscher Ornithologe
 Zink, Harold (1901–1962), US-amerikanischer Politologe
 Zink, Ingeborg, Opernsängerin
 Zink, Johann Michael (1694–1765), deutscher Maler des Barocks
 Zink, Jörg (1922–2016), deutscher Theologe, Publizist und Friedensaktivist
 Zink, Karl (1910–1940), deutscher Widerstandskämpfer, KPD-Mitglied
 Zink, Karl Friedrich (* 1933), deutscher Kommunalpolitiker (CSU) und Autor
 Zink, Klaus (* 1936), deutscher Fußballspieler
 Zink, Klaus J. (* 1947), deutscher Wirtschaftswissenschaftler
 Zink, Marianne (1926–2018), deutsche Schriftstellerin
 Zink, Marko (* 1975), österreichischer Künstler
 Zink, Markus (* 1970), deutscher Zauberkünstler
 Zink, Matthias († 1738), deutscher Maler des Barocks
 Zink, Michel (* 1945), französischer Schriftsteller, Philologe, Mediävist, Romanist und Hochschullehrer
 Zink, Nell (* 1964), US-amerikanische Schriftstellerin
 Zink, Nicolaus (1812–1887), deutsch-US-amerikanischer Ingenieur und Farmer
 Zink, Otto (1925–2008), deutscher Gewerkschafter und Politiker (CDU), MdL, MdB
 Zink, Paul (1841–1900), deutscher Theaterschauspieler und -regisseur
 Zink, Paul Christian (1687–1770), deutscher Maler, Zeichner und Kupferstecher
 Zink, Peter (1907–2004), deutscher Gewerkschafter und Politiker (SPD), MdL
 Zink, Robert M. (* 1953), US-amerikanischer Ornithologe
 Zink, Rudolf (1910–1983), deutscher Komponist
 Zink, Rui (* 1961), portugiesischer Schriftsteller
 Zink, Theodor (1871–1934), deutscher Lehrer, Sammler, Heimatforscher und Konservator
 Zink, Thomas (* 1949), deutscher Mathematiker, Leibnizpreisträger und Hochschullehrer
 Zink, Tyler (* 2001), US-amerikanischer Tennisspieler
 Zink, Uwe (* 1952), deutscher Dezernent
 Zink, Wendelin (1777–1840), deutscher römisch-katholischer Priester
 Zink-Maishof, Jenny (1849–1904), österreichische Landwirtin, Schauspielerin und Schriftstellerin
 Zinkahn, Willy (1908–1992), deutscher Ministerialbeamter und Experte für Bauplanungsrecht
 Zinkann, Peter (* 1928), deutscher Unternehmer, Mitglied der Geschäftsführung von Miele
 Zinkann, Reinhard (1869–1939), deutscher Unternehmer und Mitbegründer von Miele
 Zinkann, Reinhard junior (* 1959), deutscher Unternehmer und Geschäftsführer von Miele
 Zinke, Alois (1892–1963), österreichischer Chemiker
 Zinke, Anna (1892–1958), deutsche Politikerin (SPD), MdL
 Zinke, Annelore (* 1958), deutsche Gerätturnerin
 Zinke, Charlotte (1891–1944), deutsche Politikerin (KPD), MdR
 Zinke, Claudia (* 1963), deutsche Politikerin (SPD), Staatssekretärin in Berlin
 Zinke, Detlef (1947–2022), deutscher Kunsthistoriker
 Zinke, Ekhard (* 1954), deutscher Jurist
 Zinke, Helmut (1930–2020), deutscher Sprengmeister
 Zinke, Holger (* 1963), deutscher Biochemiker und Unternehmer
 Zinke, Johannes (1903–1968), deutscher katholischer Priester, Theologe, Caritasdirektor und apostolischer Protonotar
 Zinke, Margit (1914–1945), deutsche Widerstandskämpferin gegen den Nationalsozialismus
 Zinke, Olaf (* 1966), deutscher Eisschnellläufer
 Zinke, Othmar Daniel (1664–1738), Abt der Benediktinerklöster Břevnov, Braunau, Politz und Wahlstatt
 Zinke, Otto (1908–1999), deutscher Hochfrequenztechniker und Hochschullehrer
 Zinke, Paul (1901–1945), deutscher kommunistischer Widerstandskämpfer gegen den Nationalsozialismus
 Zinke, Regina, deutsche Fußballspielerin
 Zinke, Ryan (* 1961), US-amerikanischer Politiker (Republikanische Partei)
 Zinke, Sebastian (* 1981), deutscher Politiker (SPD), MdL Niedersachsen
 Zinke, Sebastian (* 1985), deutscher Fußballspieler
 Zinke, Thomas C. (* 1967), deutscher Schauspieler
 Zinkeisen, Anna (1901–1976), schottische Malerin und Künstlerin
 Zinkeisen, August (1856–1912), deutscher Genremaler und Illustrator
 Zinkeisen, Doris (1898–1991), britische Künstlerin
 Zinkeisen, Johann Wilhelm (1803–1863), deutscher Historiker
 Zinkeisen, Ludwig (1779–1838), deutscher Geiger, Violinpädagoge und Komponist
 Zinkernagel, Franz (1878–1935), deutscher Germanist
 Zinkernagel, Rolf (* 1944), Schweizer Mediziner und experimenteller Immunologe
 Zinkernagel, Volker (* 1938), deutscher Agrarwissenschaftler und Phytomediziner
 Zinkevičius, Zigmas (1925–2018), litauischer Baltist und Dialektologe
 Zinkevičiūtė, Jadvyga (* 1949), litauische Politikerin
 Zinkula, Thomas Robert (* 1957), US-amerikanischer Geistlicher, römisch-katholischer Erzbischof von Dubuque

Zinm
 Zinman, Arkadi Michailowitsch (1909–1985), sowjetischer Theater- und Film-Schauspieler
 Zinman, David (* 1936), US-amerikanischer Dirigent
 Zinman, Eric (* 1963), US-amerikanischer Jazzmusiker

Zinn
 Zinn, Alexander (1880–1941), deutscher Schriftsteller und Politiker
 Zinn, Alexander (* 1968), deutscher Soziologe und Historiker
 Zinn, August (1825–1897), deutscher Mediziner und Politiker (DFP), MdR
 Zinn, Barbara (* 1952), deutsche Schauspielerin und Hörspielsprecherin
 Zinn, Dorit (* 1940), deutsche Schriftstellerin
 Zinn, Elfi (* 1953), deutsche Leichtathletin und Olympiamedaillengewinnerin
 Zinn, Ernst (1910–1990), deutscher klassischer Philologe und Germanist
 Zinn, Ernst (1929–2022), deutscher Architekt, Denkmalpfleger und Ministerialbeamter (NRW)
 Zinn, Fritz, deutscher Tischtennisspieler und -funktionär
 Zinn, Georg-August (1901–1976), deutscher Jurist und Politiker (SPD), MdL, hessischer Ministerpräsident, MdB
 Zinn, Gerda (1913–2012), deutsche Schauspielerin und Synchronsprecherin
 Zinn, Hermann (1941–2011), deutscher Soziologe
 Zinn, Howard (1922–2010), US-amerikanischer Historiker und Politikwissenschaftler
 Zinn, Johann Gottfried (1727–1759), deutscher Mediziner und Botaniker
 Zinn, Karl (1906–1943), deutscher Widerstandskämpfer
 Zinn, Karl Georg (* 1939), deutscher Wirtschaftswissenschaftler
 Zinn, Konrad (1847–1901), bayerischer Verwaltungsjurist
 Zinn, Lothar (1938–1980), deutscher Schachmeister
 Zinn, Otto (1906–1993), deutscher Jurist, Politiker (NSDAP), Oberbürgermeister von Gera (1936–1945)
 Zinn, Robert (* 1995), deutscher Basketballspieler
 Zinn, Ronald (1939–1965), US-amerikanischer Geher
 Zinn, Rusty (* 1970), US-amerikanischer Blues-Gitarrist
 Zinn, Walter Henry (1906–2000), kanadisch-US-amerikanischer Kernphysiker
 Zinn, Wilhelm (1869–1943), deutscher Mediziner
 Zinn-Justin, Jean (* 1943), französischer Physiker
 Zinna, Ernst (1830–1848), deutscher Revolutionär
 Zinnà, Vincenzo (* 1981), italienischer Fußballspieler
 Zinnbauer, Josef (* 1970), deutscher Fußballspieler und -trainer
 Zinnecker, Jürgen (1941–2011), deutscher Sozialpädagoge
 Zinnecker, Maria Rita (* 1964), deutsche Politikerin (CSU), Landrätin Ostallgäu
 Zinnemann, Fred (1907–1997), österreichisch-US-amerikanischer Filmregisseur
 Zinnen, Johann-Anton (1827–1898), deutsch-luxemburgischer Musiker und Komponist
 Zinnenberg, Bernhart von († 1470), Söldnerführer des Deutschen Ordens
 Zinnenberg, Monika (* 1943), deutsche Schauspielerin und Regisseurin
 Zinner, Dietmar (* 1957), deutscher Ethologe und Primatologe
 Zinner, Ernst (1886–1970), deutscher Astronom und Astronomiehistoriker
 Zinner, Ernst K. (1937–2015), österreichischer Astrophysiker
 Zinner, Franz (1902–1980), deutscher Gewichtheber
 Zinner, Gerwalt (1924–2011), deutscher Chemiker
 Zinner, Hedda (* 1904), deutsche Schriftstellerin, Schauspielerin, Kabarettistin, Rezitatorin, Journalistin und Rundfunkleiterin
 Zinner, Helmut (1921–2002), deutscher Chemiker und Hochschullehrer
 Zinner, Jochen (* 1943), deutscher Sportwissenschaftler
 Zinner, Josef (1894–1961), tschechoslowakischer Politiker und Gewerkschafter
 Zinner, Kunibert (1906–1990), österreichischer Bildhauer und Musiker
 Zinner, Martina (* 1972), österreichische Schauspielerin
 Zinner, Peter (1919–2007), austroamerikanischer Filmeditor
 Zinner, Robert (1904–1988), österreichischer Berg- und Landschaftsmaler, Grafiker und Alpinist
 Zinner, Stephan (* 1974), deutscher Schauspieler
 Zinnes, Dina (* 1935), US-amerikanische Politikwissenschaftlerin und Hochschullehrerin
 Zinnhobler, Rudolf (1931–2016), österreichischer Theologe, Geistlicher und Kirchenhistoriker
 Zinni, Anthony C. (* 1943), amerikanischer General des US Marine Corps; Kommandeur des US Central Command
 Zinnicken, Katharina (1893–1987), deutsche Politikerin und Frauenrechtlerin
 Zinnkann, Heinrich (1885–1973), deutscher Gewerkschafter und Politiker (SPD), hessischer Staatsminister, Präsident des hessischen Landtags
 Zinnkann, Willi (1915–1997), deutscher Politiker (SPD), MdL
 Zinno, Alvaro (* 1958), uruguayisch-italienischer Fotograf
 Zinno, Anthony (* 1981), US-amerikanischer Pokerspieler
 Zinnögger, Leopold (1811–1872), österreichischer Maler (Blumen) und Botaniker
 Zinnow, Ferdinand (1812–1846), deutscher Schuldirektor
 Zinnow, Gustav (1846–1934), deutscher Architekt
 Zinnow, Pirko Kristin (* 1964), deutsche Politikwissenschaftlerin und Politikerin (SPD)
 Zinnow, Stefan (* 1980), deutscher Fußballspieler
 Zinny, Victoria (* 1943), argentinische Schauspielerin

Zino
 Zinobeatz (* 1986), deutscher Musikproduzent kurdischer Abstammung
 Zinöder, Otto (* 1956), österreichischer Boxer
 Zinoman, Jason (* 1975), US-amerikanischer Journalist, Kritiker und Sachbuchautor
 Zinoman, Peter (* 1965), US-amerikanischer Historiker
 Zinovieff, Sofka (* 1961), britische Autorin
 Zinowsky, Axel (* 1952), deutscher Gitarrist und Komponist

Zins
 Zins, Günther (* 1951), deutscher Bildhauer
 Zins, Jaffa (1928–2019), israelische Schriftstellerin
 Žins, Voldemārs (1905–1962), lettischer Fußballspieler
 Zinsberger, Manuela (* 1995), österreichische Fußballnationalspielerin
 Zinser, Alfons (1914–1991), deutscher Politiker (CDU), MdL (Baden-Württemberg)
 Zinser, Gillian (* 1985), amerikanische Schauspielerin
 Zinser, Hans-Klaus (1912–1997), deutscher Gynäkologe und Pionier auf dem Gebiet der Zytodiagnostik
 Zinser, Hans-Walter (1908–1972), deutscher Verwaltungsbeamter (NSDAP) und Bundesrichter
 Zinser, Hartmut (* 1944), deutscher Religionswissenschaftler
 Zinser, Julius (1881–1929), deutscher Fußballspieler
 Zinser, Wolfgang (* 1964), deutscher Leichtathlet
 Zinserling, August Ernst (* 1780), deutscher Lehrer, Historiker und Philologe
 Zinserling, Gerhard (1926–1993), deutscher Klassischer Archäologe
 Zinsler, Carl Anselm (1867–1940), österreichischer Bildhauer
 Zinsli, Andrea (* 1972), schweizerischer Skirennläufer
 Zinsli, Paul (1906–2001), Schweizer Volkskundler und Sprachwissenschaftler
 Zinsli, Peter (1934–2011), Schweizer Komponist, Kapellmeister und Schwyzerörgelispieler
 Zinsmaier, Paul (1905–1986), deutscher Historiker
 Zinsmeister, Annett (* 1967), deutsche Künstlerin, Hochschullehrerin und Autorin
 Zinsmeister, Franz Xaver (1742–1797), deutscher Theologe
 Zinsmeister, Hans Dietmar (1935–2018), deutscher Botaniker und Hochschullehrer
 Zinsmeister, Heike (* 1967), deutsche Germanistin
 Zinsmeister, Katja (* 1973), deutsche Theater- und Filmschauspielerin
 Zinsou, Émile Derlin (1918–2016), beninischer Politiker, Präsident von Dahomey (1968–1969)
 Zinsou, Lionel (* 1954), beninischer Politiker
 Zinsou, Sénouvo Agbota (* 1946), togoischer Autor
 Zinsow, Wesselin (* 1986), bulgarischer Skilangläufer
 Zinsser, Christian (1907–1993), deutscher Diplomat
 Zinßer, Dieter (* 1942), deutscher lutherischer Theologe
 Zinßer, Eduard (1875–1933), deutscher römisch-katholischer Geistlicher und Märtyrer
 Zinsser, Ernst (1904–1985), deutscher Architekt und Hochschullehrer
 Zinsser, Ferdinand (1865–1952), deutscher Dermatologe, Hochschullehrer und Rektor der Universität zu Köln
 Zinsser, Hans (1878–1940), US-amerikanischer Bakteriologe
 Zinsser, Otto (1849–1919), Landtagsabgeordneter Großherzogtum Hessen
 Zinsser, Wilhelm (1895–1945), deutscher Mediziner, Offizier und Politiker (NSDAP)
 Zinßmeister, Deana (* 1962), deutsche Schriftstellerin
 Zinsstag, Gérard (* 1941), Schweizer Komponist

Zint
 Zint, Dietmar (* 1977), deutscher Kraftsportler
 Zint, Gerdy (* 1979), deutscher Film- und Theaterschauspieler
 Zint, Günter (* 1941), deutscher Fotograf
 Zint, Hans (1882–1945), deutscher Politiker (SPD) und Volkstagsabgeordneter
 Zint, Helmut (1891–1945), deutscher römisch-katholischer Geistlicher und Märtyrer
 Žintelis, Gintautas (* 1943), litauischer Ingenieur und Politiker
 Zinterhof, Peter (* 1944), österreichischer Computerpionier
 Zinterhof, Robert (* 1952), österreichischer Lehrer und Amateurreporter
 Zintgraff, Alfred (1878–1944), deutscher Diplomat
 Zintgraff, Eugen (1858–1897), deutscher Afrikaforscher und Kolonialpropagandist
 Zinth, Ludwig (1860–1912), deutscher Landwirt und Politiker (Zentrum), MdR
 Zinth, Wolfgang (* 1950), deutscher Physiker
 Zintiridis, Revazi (* 1985), griechischer Judoka
 Zintl, August Friedrich (1900–1956), deutscher Maler und Grafiker
 Zintl, Bernhard (* 1965), deutscher Leichtathlet
 Zintl, Eduard (1898–1941), deutscher Chemiker
 Zintl, Felix (* 1940), deutscher Kinderarzt
 Zintl, Reinhard (* 1945), deutscher Politologe und Volkswirt
 Zintner, Peter (1951–2018), deutscher Fernsehschauspieler
 Zintsch, Laurens (* 1999), deutscher Fußballspieler
 Zintz, Maria, rumänische Kunsthistorikerin, Kuratorin, Kunstkritikerin und Hochschullehrerin
 Zintzen, Clemens (1930–2023), deutscher Altphilologe und Hochschullehrer
 Zintzen-Bader, Chris (* 1966), deutscher Autor, Journalist, Rezensent und Blogger
 Zintzmeyer, Jörg (1947–2009), Schweizer Designer und Unternehmer

Zinz
 Zinzadse, Giorgi (* 1986), georgischer Basketballspieler
 Zinzadse, Kote (1887–1930), georgischer Revolutionär und Tschekist
 Zinzadse, Sulchan (1925–1991), georgischer Komponist
 Zinzen, Arthur (1893–1965), deutscher Ingenieur, Direktor des Deutschen Normenausschusses
 Zinzen, Mike (1932–2013), belgischer Jazzmusiker
 Zinzendorf, Albrecht VII. von (1618–1683), erster Graf von Zinzendorf und Pottendorf und Premierminister
 Zinzendorf, Amalia Regina von (1663–1709), Gräfin zu Ortenburg, Gräfin von Zinzendorf und Pottendorf
 Zinzendorf, Erdmuthe Dorothea von (1700–1756), deutsche Pietistin und Kirchenliederdichterin
 Zinzendorf, Franz Ludwig von (1661–1742), österreichischer General und Festungskommandant auf Spielberg
 Zinzendorf, Friedrich August von (1733–1804), sächsischer Staatsmann
 Zinzendorf, Karl von (1739–1813), österreichischer Staatsmann
 Zinzendorf, Ludwig von (1721–1780), österreichischer Staatsmann
 Zinzendorf, Maximilian Erasmus von (1722–1780), kursächsischer Kammerherr
 Zinzendorf, Nikolaus Ludwig von (1700–1760), deutscher lutherisch-pietistischer Theologe
 Zinzendorf, Otto Christian von (1661–1718), kursächsischer General
 Zinzendorf, Renatus von (1727–1752), deutscher Kirchenlieddichter
 Zinzius, Wera Iwanowna (1903–1981), russische Ethnographin und Linguistin

Liste der Biografien/Zin


María Feliciana de los Ángeles Miranda fue una prócer salvadoreña, y líder de uno de los primeros alzamientos contra las autoridades españolas en 1811.

Biografía

El 5 de noviembre de 1811 los presbíteros José Matías Delgado, Nicolás, Vicente y Manuel Aguilar y el general Manuel José Arce, entre otros, lanzan el primer movimiento independentista en San Salvador contra las autoridades de la Capitanía General de Guatemala, a la que pertenecía la Intendencia de San Salvador.

Las hermanas María Feliciana de los Ángeles y Manuela Miranda difundieron las noticias del movimiento patriota en la campiña de Sensuntepeque, promoviendo un levantamiento general contra los realistas.

El 29 de diciembre de 1811 los patriotas salvadoreños: comisarios Juan Morales, Antonio Reyes, Isidro Cibrián y las hermanas María Feliciana de los Ángeles Miranda y Manuela Miranda, iniciaron una insurrección en Piedra Bruja (una roca con petroglifos ubicada camino de San Lorenzo), territorio norteño de Sensuntepeque del actual departamento de Cabañas, seguidos por hombres procedentes de los caseríos de San Lorenzo, El Volcán, San Matías, La Bermuda y Santa María.

Tras asaltar la población de Sensuntepeque, tomar el cuartel y plaza de armas y deponer a las autoridades coloniales presididas por el teniente subdelegado José María Muñoz, carentes de apoyo en Sensuntepeque y de los refuerzos esperados de Guacotecti, los patriotas tuvieron que dispersarse.

Perseguidos y capturados por los españoles, Sibrián, Morales y Reyes fueron enviados prisioneros al Castillo de Omoa, Honduras.
Las hermanas Miranda, por su parte, fueron procesadas en Sensuntepeque mientras permanecían recluidas en el convento de San Francisco de la localidad de San Vicente de Austria y Lorenzana.

Fueron condenadas a sufrir cien azotes y a trabajar como siervas sin paga en la casa del párroco doctor Manuel Antonio de Molina y Cañas, cura del templo del Pilar y en ese entonces realista acérrimo que llegó a tachar el movimiento como sacrílego y reafirmó el juramento de fidelidad a Fernando VII de España.

La sentencia fue ejecutada por el verdugo frente a la multitud reunida en la Plaza Central de San Vicente en el primer trimestre de 1812.

Según la tradición, María de los Ángeles Miranda murió durante el suplicio, aunque otras fuentes basadas en los documentos personales de un médico de la Armada Española que vivía entonces en San Vicente de Austria y Lorenzana, sostienen que la líder revolucionaria padecía de una afección por «una larva estimulada por emanaciones sulfurosas» que aquel trató por órdenes de las autoridades españolas.

Muriera o no por el castigo recibido, su patriotismo hizo que la Liga Femenina Salvadoreña y otras entidades de la sociedad civil de esa nación centroamericana impulsaran su declaración como «Heroína de la Patria», lo que fue convalidado por el decreto legislativo 101 del 30 de septiembre de 1976, honor renovado por un decreto la Asamblea Legislativa salvadoreña de diciembre de 2003 que dispuso también que su nombre y el de otras mujeres patriotas se inscribiera en el nuevo Monumento a la Libertad, inaugurado en mayo de 2004 en el Museo Militar en la capital salvadoreña.

Una alegoría suya figura en una pintura del chileno Luis Vergara Ahumada (1917- †1987) reflejando los hechos del 5 de noviembre de 1811, obra que se exhibe en una de las paredes del Salón de Honor de la Casa Presidencial de El Salvador, en la ciudad de San Salvador.

Véase también
 Historia de El Salvador
 Independencia de Centroamérica
 Anexo:Próceres de El Salvador

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 El largo camino hacia el voto femenino
 Las mujeres de Sensuntepeque, en
 Historia de mujeres protagonistas de la independencia
 Heroísmo en Cabañas
 Heroínas del primer grito de independencia de El Salvador

Próceres de El Salvador
Mujeres en las guerras de independencia hispanoamericanas

María Feliciana de los Ángeles Miranda


Londra Imperial Üniversitesi Doğurganlık Araştırmaları Profesörü Robert Winston Beni Ben Yapan Ne? ya da özgün adıyla What Makes Me, Me? kitabında, diğer kitaplardan farklı olarak insan vücuduna ve zihnine yapılan bir yolculukla, bizi şekillendiren şeyin genlerimiz mi yoksa içinde yaşadığımız dünya mı olduğunu araştırır.

Kitap eğlendirici bir dille gerçekleri ortaya çıkarırken, okuruna, kişiliği hakkında bilgi edinmesi için genlerini incelemesine yarayan aktiviteler sunar. Parmak izleri aslında ne içindir? Beni ben yapan ne? Neden bazıları vücudunun sağ tarafını bazıları sol tarafını kullanır? Düşüncelerimiz nereden geliyor? gibi sorulara cevap arayan Winston, insan biyolojisini tüm aile bireylerinin okuyabileceği şekilde anlatır.

Beni Ben Yapan Ne?, insan vücuduna ve onun gizemine ışık tutan fotoğraflarla, bilimsel konuları eğlenceli ve ilgi çekici kılar.

Robert Winston, akademik çalışmalarının yanı sıra "İnsan Vücudu, Süper İnsan, Mağara Adamlarıyla Yürümek ve İnsan Zihni" gibi TV dizileri de yapmıştır. İnsan doğurganlığı konusunda yaptığı çalışmalarıyla ün kazanan Winston, "Royal Society Vkf. Prestij Ödülü", "Michael Faraday Altın Madalyası" sahibidir.

Winston'ın, Beni Ben Yapan Ne? isimli kitabı, 2005 yılında Aventis Ödülü'ne layık görülmüştür.

Bilim kitapları
Aventis ödüllü kitaplar
2005 kitapları
İngilizce kitaplar

Beni Ben Yapan Ne?


Rossow er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Löcknitz-Penkun i den sydøstlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Kommunen er beliggende ved vestsiden af Randowdalen mellem Pasewalk og Löcknitz. Den polske grænse mod øst, ligger 16 kilometer væk. Nord for Rossow begynder det udstrakte flade landskab Ueckermünder Heide, og mod syd ligger morænebakkerne langs Randowdalen.

Eksterne kilder og henvisninger

 Byens side på amtets websted
 Befolkningsstatistik

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Löcknitz-Penkun
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Rossow


The Saunders-Roe SR.177 was a 1950s project to develop a combined jet- and rocket-powered interceptor aircraft for the Royal Air Force (RAF) and Royal Navy. It was an enlarged derivative of the Saunders-Roe SR.53, which was itself an experimental combined jet-and-rocket interceptor aircraft.

The SR.177 principally differed from the smaller SR.53 in its adoption of a nose-mounted airborne interception radar unit, which allowed it to scan for and lock onto its own targets; a more powerful turbojet engine was also incorporated. In addition to British interests in the aircraft, the German Navy had also expressed their interest in the project and closely evaluated its progress with an eye towards its potential procurement. However, the SR.177 was ultimately cancelled as a result of changes in Britain's military policies in 1957.

A much larger derivative of the SR.177 had been studied, which was designated as the SR.187, and was being developed with the intention of meeting the requirements of Operational Requirement F.155. However, this work was also cancelled in 1957. By the time of termination, approximately 90 per cent of the first prototype had been completed, while several other prototypes were in various states of completion. The prototypes were stored for several years while attempts were made to revive the project; while interest was present, including from Japan, nothing more came of the project and the remaining assets were broken up.

Design and development

Background
In 1952, Saunders-Roe had been awarded a contract to develop a combined rocket-and-jet-propelled interceptor aircraft, which was designated as the Saunders-Roe SR.53. However, as development work on the project  progressed, the shortcomings of the design became increasingly evident. Most particularly, as with the German rocket-powered interceptors of the Second World War, the range and endurance of such an aircraft were limited by the high rate of fuel consumption by the rocket engine. However, as turbojet engines developed and became increasingly powerful and efficient, new powerplants were quickly becoming available that would make such aircraft more practical.

Maurice Brennan, the chief designer of the SR.53, had also become convinced of the necessity for an airborne radar unit to be carried by the aircraft, as the SR.53 was reliant upon on ground-based radar guidance and the pilot's own vision to intercept aircraft. In particular, it was feared that pilots would be unable to focus their eyes properly at the  altitude that the SR.53 was capable of. Out of a combined desire to equip the aircraft with a radar unit and to make greater use of turbojet power, a more ambitious design began to be drawn up.  While it had begun as an advanced design concept for the SR.53, upon the issuing of a development contract by the Ministry of Defence in May 1955 (to meet specification F.155), the project was given its own designation as the SR.177.

As work continued on the SR.53, a separate High Speed Development Section was formed by Saunders-Roe to work on the SR.177. Initially, the SR.177 was a straightforward development of the SR.53, sharing much of the same configuration and equipment, and it was envisioned that the first test flight would take place during the first half of 1957. However, in February 1955, an extensive redesign of the SR.177, with the aim of making the type suitable for use by both the RAF and the Royal Navy, was commenced. Of the changes made to the aircraft, major differences included the repositioning of the jet engine to the lower fuselage lobe, which was now fed with air via a large, chin-mounted intake; the wing was also enlarged and blown flaps were adopted. The turbojet engine selected was the de Havilland Gyron Junior, capable of generating  of thrust.

Project launch
In September 1955, Saunders-Roe received instructions to proceed on the SR.177 from the British Ministry of Supply. The Ministry also gave instruction for the production of mock-ups, windtunnel tests, and the development of  construction jigs for the manufacture of an initial batch of aircraft. From the onset, the SR.177 faced competition in the form of an enlarged derivative of the Avro 720, which had itself been devised as a competitor against the smaller SR.53. Avro promoted the 720 to the Royal Navy, hoping to win favour away from the SR.177, which had by this point reached the detail design phase. The Ministry ultimately opted to cancel all work on the Avro 720, primarily as a cost-saving measure, as well as to concentrate development work on HTP-based rocket motors, such as those powering the SR.53 and SR.177.

The most significant difference between the SR.53 and SR.177 was the latter's use of a jet engine with nearly five times the thrust of the one adopted for the former. While the SR.53 had relied mostly on its rocket engine for climbing, the SR.177 would be able to add considerable endurance by conserving use of its rocket for the dash towards a target only. It was expected that the added endurance would allow the SR.177 to perform roles other than pure interception; these roles were expected to include strike and reconnaissance missions. The SR.53 design had been considerably enlarged to accommodate the new engine, and the original sleek lines were forfeited for the chin-mounted air intake.

Following the maiden flight of the SR.53 in May 1957, the development of the SR.177 became the main focus of activity at Saunders-Roe. At this point, the project was viewed as having considerable large scale potential, as both the RAF and Royal Navy appeared to be set to be customers for the SR.177. The RAF sought to operate it alongside the incoming English Electric Lightning interceptors while, according to aviation author Derek Wood, the Royal Navy also had considerable interest in the programme. When the development contract had been issued in May 1955, it reflected this dual interest. The Navy's requirements were defined in NA.47 while the RAF's requirements were specified in OR.337, which had been issued by the Ministry of Supply as Operational Requirement F.155. There was optimism that a joint aircraft for the two services could be developed, saving considerable expense, time, and effort.

Negotiations on the exact number of aircraft sought by either service were protracted; but it had been established that there was demand for an initial batch of 27 SR.177 aircraft, and that sufficient tooling should be produced to enable the programme to transition rapidly to full-rate production. By April 1956, a consensus had emerged that, in order for the first five SR.177s to be completed by January 1958, these aircraft would be produced without any A.I. radar or the ability to support armaments. In July 1956, funding was secured for 27 aircraft to be produced, the first of which being expected to fly by April (later postponed to October) 1958. On 4 September 1956, a formal contract for the 27 aircraft was issued, which was sub-divided into four batches of five, four, four, and fourteen respectively, although the final eighteen were subject to evaluation and were thus pending confirmation. During 1957, a development contract for the SR.177 was announced for its use with the Royal Navy.

By January 1957, the design of the main component jigs was 70 per cent complete while the component assembly jigs were almost 50 per cent complete; the manufacture of a quantity production batch was nearing, which would have likely been subcontracted to another aviation company due to the high level of workload at Saunders-Roe's Cowes facility. Armstrong Whitworth, who had already taken over work on the basic wing design of the SR.177, had been selected as the second production outlet for the type. The selection of a production center for the SR.177 was complicated by a favourable event; interest in the programme from the West German government. Since 1955, the revived German Air Force had sought a suitable high performance aircraft to equip itself with, and there were hopes that the SR.177 could become the foundation of a collaborative European fighter programme.

The German Defence Ministry had first expressed interest in the SR.177 in October 1955; in February 1956, the British Government Committee on Security consented to discussions being held on the SR.177. The prospects of a large German order for as many as 200 aircraft, and for the SR.177 to be manufactured under licence in Germany by the recovering German aircraft industry, were soon being aired, of which the British government declared its openness towards. In January 1957, the Anglo-German Standing Committee on Arms Supply reported that General Kammhuber, the Commander-in-Chief of the German Air Force, was concerned that, due to a lack of available financing until April 1958, the delivery timetable may not be satisfactory. According to Wood, Germany was keen to issue an order as soon as possible by this point.

Decline and cancellation
During 1957, the fate of the SR.177 was to be subject to a massive re-thinking of air defence philosophy in Britain, being principally outlined in the 1957 Defence White Paper, which called for manned combat aircraft to be replaced by missiles. Very shortly afterwards, OR.337 was cancelled and the prospects of an order from the RAF had evaporated. This was a serious blow, while it the Royal Navy and Germany remained potential customers for the SR.177, the confidence of both parties was shaken by the move.

Work on the SR.177 continued for a little longer, however, in the anticipation of continued interest from Germany. In September 1957, Aubrey Jones, the  Minister of Supply, was keen to support the programme and had agreed to continue funding development of five of the six prototypes. However, according to Wood, the SR.177 was subject to political in-fighting between Aubrey Jones and Duncan Sandys, the minister who had been the prime advocate of the Defence White Paper. While Jones assured German officials that the SR.177 project was continuing, Sandys contacted them to inform them that the aircraft was effectively dead. These mixed messages led to considerable confusion and apprehension within the German Defence Ministry. Further difficulty was added when, in response to lobbying by Rolls-Royce Limited, the German government insisted that the Rolls-Royce RB.153 engine be used in place of the Gyron Junior, causing Saunders-Roe to work on a further hasty redesign of SR.177.

The German government also decided to change its priorities from seeking an interceptor aircraft to acquiring a strike fighter instead, leading Saunders-Roe to redesign the aircraft for this role. However, even with Heinkel preparing to manufacture the SR.177 locally under licence, Germany chose to withdraw support from the venture in December 1957. The Minister had visited the German government in November 1957 as the Germans wanted the arrangements to be between governments instead of between their government and Saunders-Roe.

Of the remaining aircraft under consideration, the West German Government chose to purchase a development of the American Lockheed F-104 Starfighter interceptor instead to meet the role of "high-altitude reconnaissance machine, a tactical fighter-bomber, and an all-weather fighter", along with the majority of European governments. This Lockheed coup, known as the "Deal of the Century", caused major political controversy in Europe and the West German Minister of Defence Franz Josef Strauss was almost forced to resign over the issue. During later investigation into Lockheed's business practices, it was discovered that Lockheed had paid out millions of dollars in "sales incentives" in each of these countries in order to secure the deal. Prince Bernhard of the Netherlands confessed to taking more than one million dollars in bribes from Lockheed to buy the F-104.

Following the withdrawal of German interest and there being no requirement for the SR.177 by the RAF, the existing Royal Navy requirement was considered not worthwhile to proceed with. Accordingly, the Ministry of Supply soon chose to cancel the project. On 24 December 1957, a letter from the Ministry was received by Saunders-Roe, announcing the decision to terminate.  Saunders-Roe announced that it expected to make 1,000 workers redundant as a result of the termination. As the jigs and near-complete aircraft was disassembled during the New Year, it was decided that the aircraft assemblies themselves should be stored in the event of the project being revived.

In 1958, the SR.177 received one last burst of interest when Japan, which was interested in developing a rocket-jet fighter itself, approached Britain with a request for quotations for the purchase of the two prototype SR.53s along with the completion of two SR.177s. However, due to a lack of backing from the British government, this initiative did not come to anything; the Japanese ultimately turned to the F-104 as well. Woods summarises the cancellation of the SR.177 as: "...it could ultimately have been built in hundreds or thousands. Due to ridiculous defence policies and a complete lack of Whitehall inter-departmental collaboration in the technology field, one of the most promising projects in a decade was destroyed".

Specifications (SR.177 estimated)

See also

References

Notes

Bibliography

 London, Peter. Saunders and Saro Aircraft since 1917. London: Putnam & Company Ltd., 1988. .
 London, Peter. "Saunders-Roe's Rocket Fighters." Aircraft, Vol. 43, No. 7, July 2010.
 Mason, Francis K. The British Fighter since 1912. London: Putnam, 1992. .
 Winchester, Jim. "TSR.2." Concept Aircraft: Prototypes, X-Planes and Experimental Aircraft. Kent, UK: Grange Books plc., 2005. .

 Wood, Derek. Project Cancelled: The Disaster of Britain's Abandoned Aircraft Projects. London: Jane's, 2nd edition, 1986. .

External links

 Unreal aircraft
 Saro 177

 Rocket interceptors and S177

1950s British fighter aircraft
Rocket-powered aircraft
Mixed-power aircraft
SR.177
Cancelled military aircraft projects of the United Kingdom
Mid-wing aircraft

Saunders-Roe SR.177


Leo P. Kouwenhoven (* 10. Dezember 1963 in Pijnacker) ist ein niederländischer Physiker. Er befasst sich mit Quantentransport in Festkörpern.

Leben und Wirken
Kouwenhoven machte 1988 sein Diplom in Angewandter Physik an der TU Delft (Discovery of quantized conductance in quantum point contacts) und wurde 1992 bei J. E. Mooij (Hans Mooij) an der TU Delft cum laude promoviert (Transport properties of electron-waves and single-charges in semiconductor nanostructures). 1992 bis 1994 war er als Post-Doktorand an der University of California, Berkeley, bei Paul McEuen. Ab 1999 war er Professor für Physik an der TU Delft, seit 2008 mit dem Titel eines Universitäts-Professors. Er leitet dort die Forschungsgruppe Quantentransport und ist außerdem in den Niederlanden Leiter der Schwerpunkt-Forschungsgruppe Solid State Quantum Information Processes, die zehn Jahre lang mit jährlich 1 Million Euro von der FOM (staatliche niederländische Forschungsgesellschaft) gefördert wird. 2000/2001 war er Gastprofessor an der Harvard University. Er ist auch am Kavli Institute of Nanoscience in Delft. Neben dem NanoScience Center in Harvard arbeitet er auch eng mit der Universität Tokio zusammen, wo er schon 1991 Gastwissenschaftler war.

Er beschäftigt sich mit Quantentransport im Nanometerbereich in Festkörpern, zum Beispiel Quantenpunkte, Halbleiter-Nanodrähte und Kohlenstoff-Nanoröhren. Damit studierte er in seinem Labor die unterschiedlichsten Quantenphänomene und sucht Anwendungen in der Quanten-Optoelektronik und in der Quanteninformationstheorie (wobei der Spin von Elektronen in Quantenpunkten als Qubits benutzt werden soll, Vorschlag eines Quantencomputers nach Daniel Loss, David DiVincenzo). In ihren Experimenten versucht sein Labor auch in Supraleitung in Nanodrähten Majorana-Fermionen nachzuweisen. 1988 war er an der Entdeckung der Leitwertquantisierung in Quantenpunktkontakten (gemeinsam mit Bart van Wees, Carlo Beenakker u. a.) beteiligt.

2007 erhielt er den Spinoza-Preis. 2006 wurde er Mitglied der Königlich Niederländischen Akademie für Kunst und Wissenschaften (KNAW), deren Forschungsstipendiat er 1993 bis 1998 war, und er ist seit 2008 Mitglied der Niederländischen Akademie für Technologie und Innovation (ACTI). 2002 erhielt er den Sackler-Preis in Physik, 2014 wurde er als ausländisches Mitglied in die National Academy of Sciences gewählt.

Zu seinen Doktoranden gehört Ronald Hanson.

Schriften
mit Charles Marcus Quantum Dots, Physics World, Juni 1998
mit S. Tarucha, D. G. Austing. T. Honda u. a. Shell filling and spin effects in a few electron quantum dot, Phys. Rev. Letters, Band 77, 1996, S. 3613–3616
mit S. M. Cronenwett, T. H. Oosterkamp A tunable Kondo effect in quantum dots, Science, Band 281, 1998, S. 540–544
mit J. M. Elzerman, R. Hanson, L. H. W. van Beveren u. a. Single-shot read-out of an individual electron spin in a quantum dot, Nature, Band 430, 2004, S. 431–435
mit W. G. van der Wiel, S. De Franceschi, J. M. Elzerman u. a. Electron transport through double quantum dots, Reviews of Modern Physics, Band 75, 2003, S. 1–22
mit D. G. Austing, S. Tarucha Few-electron quantum dots, Reports on Progress in Physics, Band 64, 2001, S. 701–736
mit W. G. van der Wiel, S. De Franceschi, T. Fujisawa u. a. The Kondo effect in the unitary limit, Science, Band 289, 2000, S. 2105–2108
mit R. Hanson, J. R. Petta u. a. Spins in few-electron quantum dots, Reviews of Modern Physics, Band 79, 2007, S. 1217–1265
mit F. H. L. Koppens, C. Buizert, K. J. Tielrooij u. a. Driven coherent oscillations of a single electron spin in a quantum dot, Nature, Band 442, 2006, S. 766–771
mit T. H. Oosterkam, T. Tujisawa, W. G. van der Wiel u. a. Microwave spectroscopy of a quantum-dot molecule, Nature, Band 395, 1998, S. 873–876
mit anderen: Quantum Computing with Electron Spins in Quantum Dots, 2002, Arxiv
mit Ramon Aguado: Majorana qubits for topological quantum computing, Physics Today, Juni 2020

Weblinks
Homepage in Delft
CV an der TU Delft
Webseite seines Labors

Einzelnachweise

Physiker (20. Jahrhundert)
Physiker (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Technische Universität Delft)
Spinoza-Preisträger
Mitglied der National Academy of Sciences
Niederländer
Geboren 1963
Mann

Leo Kouwenhoven


Urethral sounding is the practice of inserting objects (typically made by metal or silicone) into the urethra for sexual gratification. Urethral dilatation is a urological procedure that uses probes called sounds to enlarge the inside diameter of the urethra and locate obstructions in the urethra, or as a treatment for urethral strictures.

Risks
The insertion of foreign bodies into the urethra can present serious medical problems. If not conducted carefully, sounding carries a risk of irritation, tearing of the urethra, or of urinary tract infection. Infections may become serious if they progress to the bladder or kidneys.

Urethral play

Urethral play can involve the introduction of either soft or rigid items into the meatus of the penis (as well as farther in) or vulva. Other toys and items, such as catheters, may be introduced deeper; in some cases even into the bladder.  Some items may even be allowed to curl several times or expand within the bladder. This action may be directly or indirectly associated with stimulation of the prostate gland and some types of bladder control. In women urethral sounding can lead to clitoral stimulation.

See also
 Urethral intercourse
 Urethral foreign body

References

Further reading
 Hardy Haberman, Fetish Diva Midori. The Family Jewels: A Guide to Male Genital Play and Torment. Greenery Press, 2001. .

External links
 BMEzine.com article with links to images of urethral sounds
 Is the Penetration of the Urethra Even Possible?
 "Playing Doctor" Savage Love, October 18, 2001

Urologic procedures
Sexual acts
Urethra

Urethral sounding


කෘෂ්ණ (; සංස්කෘත: ,  IAST වලින්, උච්චාරණය ) යනු විවිධ දෘෂ්ටිකෝණවලින් වන්දනාවට ලක්වන ප්‍රධාන හින්දු දෙවි කෙනෙකි. කෘෂ්ණ ඔහුගේ අයිතියෙන් ස්වයං භගවාන් හෙවත් විෂ්ණු දෙවියන්ගේ පූර්ණ/පරම උත්පත්තියක් ලෙසද ඊශ්වරගේ පූර්ණ ප්‍රතිරූපයක් ලෙසින්ද සලකනු ලබයි. සියලු හින්දු දෙවිවරුන් අතුරින් වඩාත් වන්දනාවට ලක්වන සහ ප්‍රචලිත පරමාත්ම ස්වරූපයක් ලෙස කෘෂ්ණ හැඳින්විය හැක. හින්දු දින දර්ශනය අනුව හින්දූහු කෘෂ්ණගේ උපන් දිනය සෑම වර්ෂයකම ශ්‍රාවණ මාසයේ කෘෂ්ණ පක්ෂයේ (අඳුරු පක්ෂය) අටවන දිනයේ (අෂ්ටමි) සමරති.

කෘෂ්ණව ගෝවින්ද, මුකුන්ද, මධුසුධාන, සහ වාසුදේව යන නම්වලින් ද හඳුන්වනු ලබයි. ඔහුව නිතරම වෙඬරු කෑමට ප්‍රිය ළදරුවකු; භගවත පුරාණයේ සඳහන් පරිදි වස්දඬු වයන දරුවකු; රාධා සමග සිටින තරුණයකු; ස්ත්‍රීන් පිරිවරා ගත් තරුණයකු; හෝ භගවද් ගීතාවේ දැක්වෙන පරිදි දිශාව සහ මඟපෙන්වීම සිදුකරන වැඩිමහල් පුද්ගලයකු ලෙස නිරූපණය කිරීම සිදුවේ. කෘෂ්ණගේ කථාපුවත හින්දු දර්ශනය සහ සම්ප්‍රදායයන් තුළ පුළුල් විවිධත්වයකින් යුතුව දැකගත හැක. ඔවුහු ක්‍රිෂ්ණව විවිධ දෘෂ්ටිකෝණවලින් නිරූපණය කරති: ළමා දෙවියකු, විසුළුකාරයකු, පරමාදර්ශී ප්‍රේමවන්තයකු, දිව්‍යමය වීරයකු, සහ පරම දේවතාවකු ලෙස දක්වා තිබේ.  කෘෂ්ණගේ කථාපුවත විස්තර කෙරෙන ප්‍රධාන මූලාශ්‍රයන් වන්නේ ශ්‍රීමද් භගවතම්, මහාභාරතය, හරිවංසය, භගවත පුරාණය, සහ විෂ්ණු පුරාණයයි. කෘෂ්ණ පිළිබඳ වෘත්තාන්ත සහ උපාඛ්‍යාන සාමාන්‍යයෙන් කෘෂ්ණ ලීලා ලෙස හැඳින්වේ.

කෘෂ්ණ දේව වන්දනාව කෘෂ්ණ දෙවියන්ගේ ස්වරූපයෙන් හෝ වාසුදේව, බාල කෘෂ්ණ හෝ ගෝපාල් වැනි ස්වරූපවලින් වන්දනාවට සාක්ෂි ක්‍රි.පූ. 4වන සියවස තරම් මුල් කාලයෙන් හමුවේ. ස්වයං භගවාන් ලෙස කෘෂ්ණ වන්දනාව හෝ කෘෂ්ණවාදය ලෙස කෘෂ්ණ පරම දේවතාවකු ලෙස වන්දනාමාන කිරීම මධ්‍යතන යුගයේ සිදුවූ අතර එය භක්ති ව්‍යාපාරය අනුව පෙනේ. ක්‍රි.ව. 10වන සියවසේ දී කෘෂ්ණ අභිවාහ්‍ය කලා සඳහා ජනප්‍රිය තේමාවක් බවට පත්වූ අතර, ප්‍රාදේශික ඇදහිලි සම්ප්‍රදායයන් ද වර්ධනය විය. මෙයට උදාහරණ ලෙස ඕඩිෂාවේ ජගන්නාථ, මහාරාෂ්ට්‍රයේ විථෝබ සහ රාජස්ථානයේ ශ්‍රීනාත්ජී වැනි උදාහරණ දැක්විය හැක. 1960 දශකයේ සිට කෘෂ්ණ වන්දනාව බටහිර ලෝකය සහ අප්‍රිකාව වෙත ව්‍යාප්ත වූයේ ප්‍රධාන වශයෙන්ම කෘෂ්ණ සවිඥානකතාව සඳහා අන්තර්ජාතික සංගමය (ISKCON) දැරූ ප්‍රයත්නයන්හි ප්‍රතිඵලයක් ලෙසයි. ක්‍රිෂ්ණ වන්දනාවේ ප්‍රධාන යෝජකයකු ලෙස ගෞඩියා මැත් සැලකේ.

ඇතැම් ආගමික විද්වතුන් කෘෂ්ණගේ උපන්දිනය ගණනයට උත්සාහ දරා ඇත. "වාසුදේව ගෝවින්ද කෘෂ්ණ ශෞරි" යන නාමයෙන් කෘෂ්ණ වර්තමානයේ ගිලීගොස් ඇති ද්වාරකා දිවයිනේ (ඉන්දියාවේ ගුජරාටයට නුදුරින්) ශූරසේනි සහ වෘෂ්ණි ගෝත්‍ර පාලනය කළේ යැයි විශ්වාස කරන ඇතැම්හු ඔහුගේ උපන්දිනය ක්‍රි.පූ. 3200 සහ 3100 අතර දිනයක් යැයි පවසති.

මේවාත් බලන්න
 ප්‍රද්‍යුම්න
 අනිරුද්ධ
 වජ්‍ර (අනිරුද්ධ රජුගේ පුත්)
 දශාබතාර
 චෝබිස් අවතාර්

ආශ්‍රේයයන්

ප්‍රභව

වැඩිදුර කියවීමට

 The Mahabharata of Krishna-Dwaipayana Vyasa, translated by Kisari Mohan Ganguli, published between 1883 and 1896
 The Vishnu-Purana, translated by H. H. Wilson, (1840)
 The Srimad Bhagavatam, translated by A.C. Bhaktivedanta Swami Prabhupada, (1988) copyright Bhaktivedanta Book Trust

 The Jataka or Stories of the Buddha's Former Births, edited by E. B. Cowell, (1895)

 Garuda Pillar of Besnagar, Archaeological Survey of India, Annual Report (1908–1909). Calcutta: Superintendent of Government Printing, 1912, 129.

 History of Indian Theatre By M. L. Varadpande. Chapter Theatre of Krishna, pp. 231–94. Published 1991, Abhinav Publications, ISBN 81-7017-278-0.

බාහිර සබැඳි

 ක්‍රිෂ්ණ සඳහා බ්‍රිටනිකා විශ්වකෝෂයේ ඇති සෙවුම
 Iloveindia.com - අධ්‍යාත්මිකතාව - ක්‍රිෂ්ණ

මැවුම්කාරී දෙවිවරු
මහාභාරතයේ චරිත
භගවත පුරාණයේ චරිත
වානිජ දෙවිවරු
විනාශකාරී දෙවිවරු
විෂ්ණුගේ ස්වරූප
වාසනා දෙවිවරු
හින්දු පරම්මරණය
හින්දු දෙවිවරු
උපත්-මරණ-පුනර්භව දෙවිවරු
මෙසියස්වාදය
හින්දු ආගමේ දෙවිවරුන්ගේ නම්
ගැලවුම්කාර දෙවිවරු
 ත්‍රිත්ව දෙවිවරු
වෛෂ්ණව ආගම
ප්‍රඥාවේ දෙවිවරු
මථුරාවේ ජනයා
අනුගාමිකයන් විසින් අවතාර ලෙස සලකන පුද්ගලයෝ
උපන් වර්ෂය අවිනිශ්චිත පුද්ගලයෝ
මරණ වර්ෂය අවිනිශ්චිත පුද්ගලයෝ
සලාකපුරුස
නළාවාදකයෝ

කෘෂ්ණ


ජුනයිඩ් සිද්දික් (උපත:1992 දෙසැම්බර් 6) යනු එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යයේ ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායමට ක්‍රීඩා කරන පකිස්ථානයේ උපන් ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි. සිද්දික් උපන්නේ පකිස්ථානයේ මුල්තාන් නගරයේය. ඔහු 2014 දී එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යය වෙත සංක්‍රමණය විය

2019 ඔක්තෝම්බර් මාසයේදී, ඔහු එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යයේ 2019 ICC T20 ලෝක කුසලාන සුදුසුකම් ලැබීමේ තරඟාවලිය සඳහා එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍ය සංචිතයට එක් කරන ලදී. ඔහු 2019 ඔක්තෝබර් 18 දින ඕමානයට එරෙහිව එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යය වෙනුවෙන් ඔහුගේ විස්සයි20 ජාත්‍යන්තර (වි20ජා) මංගල තරගය සිදු කළේය. 2019 දෙසැම්බරයේදී, ඔහු 2019 එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍ය තුන්කොන් තරඟාවලිය සඳහා එක්දින ජාත්‍යන්තර (එදිජා) සංචිතයට නම් කරන ලදී. ඔහු 2019 දෙසැම්බර් 8 වන දින එක්සත් ජනපදයට එරෙහිව එක්සත් අරාබි එමීර් රාජ්‍යය වෙනුවෙන් සිය මංගල එක්දින තරඟය සිදු කළේය. 2020 දෙසැම්බර් මාසයේදී, එමිරේට්ස් ක්‍රිකට් මණ්ඩලය විසින් වසරක පූර්ණ කාලීන කොන්ත්‍රාත්තුවක් පිරිනැමූ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයින් දස දෙනාගෙන් කෙනෙකි.

යොමු කිරීම්

ජීවමාන ජනයා
1992 උපත්

ජුනයිඩ් සිද්දික්


William Xavier Barbosa (født 22. september 1983) er en tidligere brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

William Xavier Barbosa


Glåmos Station (Glåmos stasjon) er en jernbanestation på Rørosbanen, der ligger ved Glåmos i Røros kommune i Norge. Stationen består af to spor, en perron, en stationsbygning med ventesal og et pakhus, der ligesom stationsbygningen er opført i træ.

Stationen åbnede 16. januar 1877 sammen med strækningen mellem Røros og Singsås. Oprindeligt hed den Jensvold, men den skiftede navn til Jensvoll i april 1921 og til Glåmos 1. januar 1939. Fra 15. januar 1995 til 8. juni 1997 var den kun bemandet efter behov, en status den fik igen fra 22. august 1999.

Stationsbygningen blev opført til åbningen i 1877 efter tegninger af Peter Andreas Blix. Stationsbygningen, pakhuset, perronen og resterne af stationshaven blev fredet af Riksantikvaren i 1997. Stationsområdet anses for at være et værdifuldt nationalt kulturminde og er et af de bedst bevarede fra åbningen af Rørosbanen.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Rørosbanen
Etableret i 1877
Jernbanestationer i Trøndelag

Glåmos Station


The Five Blobs (en español las cinco manchas), fueron un grupo de músicos de sesión estadounidense formado en Los Ángeles, California en 1958 con el solo propósito de grabar la canción Beware of the Blob, tema de la película La Mancha Voraz protagonizada por Steve McQueen. La canción, escrita por Burt Bacharach y Mack David, fue sacada a la venta en un sencillo de Columbia Records y se convirtió en un éxito alcanzando la posición 33 en las listas de popularidad de Estados Unidos, y llegando hasta los primeros diez lugares en las listas regionales de California. El lado "B" del disco contenía la canción instrumental Saturday Night in Tiajuana [sic], también una composición de Bacharach.

El nombre del líder de la banda, Bernie Nee, no fue incluido en ningún material promocional del disco o la película lo cual causó el enojo del músico quien en protesta publicó sus propios anuncios publicitarios destacando su papel. Como consecuencia fue despedido de Columbia.
Nee firmó posteriormente un contrato con Joy Records donde en 1959 Los Five Blobs estrenaron dos nuevos discos de 45 revoluciones que incluyeron cuatro nuevos temas, a saber: From the Top of Your Guggle (to the Bottom of Your Zooch) con Rockin' Pow Wow y Juliet con Young and Wild; el nuevo material no tuvo el éxito esperado por la discográfica y la banda desapareció.

Referencias

Grupos de música de los años 1950

The Five Blobs


El amor invencible (lit. Amor Invencível) é uma telenovela mexicana produzida por Juan Osorio para a TelevisaUnivision e  foi exibida pelo Las Estrellas de 20 de fevereiro a 9 de junho de 2023, substituindo Cabo e sendo substituída por Tierra de esperanza.

A novela é uma versão da novela portuguesa Mar Salgado produzida em 2014, sendo adaptada por Pablo Ferrer García-Travesí e Santiago Pineda Aliseda

É protagonizada por Angelique Boyer, Danilo Carrera e Daniel Elbittar e antagonizada por Marlene Favela, Guillermo García Cantú, Víctor González e José Daniel Figueroa e com atuações estelares de Gabriela Platas, Alejandra Ambrosi, Pedro de Tavira e Carlos Orozco e com a participação dos primeiros atores Leticia Calderón, Arcelia Ramírez, Luz María Jerez e Juan Soler.

Enredo

1ª Fase
Há quinze anos, em uma pequena cidade da costa do Pacífico mexicano, uma jovem pescadora chamada Marena Ramos (Dalexa Meneses) sofreu um acidente nas mãos de Gael Torrenegro (Daney Mendoza), herdeiro de uma das mais importantes cervejarias do México. Temendo a ira de seu pai, Ramsés Torrenegro (Guillermo García Cantú), Gael paga a reabilitação de Marena com um terapeuta local chamado Adrián Hernández (Mikel Mateos), o que produz uma intensa atração entre Marena e Gael e ao mesmo tempo Adrián se apaixona pela Marena.

Um triângulo cândido se desenvolve rapidamente entre eles, mas Marena só mantém contato com Gael e acaba engravidando de gêmeos. Gael exige um aborto de Marena, após seu pai descobrir sobre seu relacionamento com a jovem, No entanto, Marena decide continuar com sua gravidez e recebe o apoio inestimável de Consuelo Domínguez (Arcelia Ramírez), uma médica local. Marena e Adrián se deparam com uma rede de tráfico de mulheres orquestrada por Ramsés Torrenegro e Marena a denuncia às autoridades, com o efeito devastador de toda a sua família morrer e ela está gravemente ferida. Gael se junta e implora ao pai para salvar as crianças, então Ramsés decide pegar o bebê e incendiá-lo no hospital para silenciar as testemunhas. Adrián salva a criança e quando ele volta para olhar para Marena, ele acredita que ela está morta.

2ª Fase
Quinze anos depois, Marena forjou uma identidade completamente nova: Leona Bravo (Angelique Boyer), em seu coração e mente, busca justiça para que todos aqueles que causaram sua tragédia paguem. No entanto, Adrián Hernández também muda sua identidade e agora seu nome é David Alejo (Danilo Carrera), um terapeuta do centro de reabilitação infantil que também quer se vingar do núcleo da família Torrenegro pelo assassinato do amor de sua vida. Sua família o segue, incluindo Benjamín (Emiliano González), a criança que ele resgatada, a quem sua irmã Jacinta Hernández (Alejandra Ambrosi) adotou e criou como sua. O destino se reencontra com Leona e David em um bairro da Cidade do México.

David decide revelar a Leona que seus filhos sobreviveram ao incêndio, mas não conta que Benjamín é seu filho, Leona e David decidem se infiltrar na vida dos Torrenegros. estão indo e para onde estão indo, seu projeto de justiça. casa-se com Gael Torrenegro (Daniel Elbittar) com o firme objetivo de concluir o projeto de justiça que ele iniciou. Assim, Leona obtém o poder de dissolver o núcleo da família Torrenegro.

Em uma jornada de justiça e romance, Leona Bravo e David Alejo descobrirão aos poucos que ninguém impedirá o amor invencível que os dois compartilham.

Elenco
 Angelique Boyer - Marena Ramos / Leona Bravo Alba de Torrenegro
 Danilo Carrera - Adrián Hernández Pulido / David Alejo
 Leticia Calderón - Josefa Aizpuru Vda. de Torrenegro
 Daniel Elbittar - Gael Torrenegro Aizpuru
 Marlene Favela - Columba Villarreal de Torrenegro
 Guillermo García Cantú - Ramsés Torrenegro Mansour
 Arcelia Ramírez - Consuelo Domínguez de Gómez
 Gabriela Platas - Camila Torrenegro Aizpuru de Peralta
 Alejandra Ambrosi - Jacinta Hérnandez Pulido
 Víctor González - Calixto Peralta
 Luz María Jerez - Clara Pulido Vda. de Hernández
 Isabella Tena - Ana Julia Peralta Torrenegro / Ana Julia Torrenegro Ramos
 Emiliano González - Benjamín García Hernández / Benjamín Torrenegro Ramos
 Ana Tena - Dolores «Lola» García Hernández
 Karla Gaytán - Itzel Gómez Domínguez
 Lukas Urkijo - Teodoro «Teo» Gómez Domínguez
 Abril Michel - Francisca «Kika» Torrenegro Villarreal
 Pedro de Tavira - Matías Torrenegro Aizpuru
 Regina Velarde - Flor García Hernández
 Cinthia Aparicio - Rita
 Jóse Daniel Figueroa - Jeremías García
 Luis Arturo - Romeo Lombardi
 Carlos Gómez - Cristóbal Gómez
 Sebastián Guevara - Oliver Torrenegro Villarreal
 Mía Fabri - Liliana «Lily» Romero Hernández / Liliana «Lily» García Hernández
 Juan Pablo Molina - Danilo Torrenegro
 Juan Soler - Apolo Torrenegro Mansour
 Pablo Perroni - Bernal Ramos
 Ludyvina Velarde - Cleo de Ramos
 Fernanda Valenzuela - Tina
 Emilio Palacios - Chef Alino
 Dan Osorio - Dr. Bustillos
 Christopher Aguilasocho - Manuel Ledesma
 Emilio Caballero - Dano
 Magaly Flores - Muchi
 Horacio Beamonte - Narvi
 Deicardi Díaz	- el Detective Valerio
 Eduardo Barajas - Silvano Romero / Silvana
 Dalexa Meneses - Marena Ramos (jovem)
 Mikel Mateos - Adrián Hernández Pulido (jovem)
 Daney Mendoza - Gael Torrenegro Aizpuru (jovem)
 Ignacio Casano - Marco Núñez
 Sergio Basañez - Orlando Lombardi
 Santiago Emiliano
 Elizabeth Osuna
 Rous Esparza - Chio
 Emilio Osorio - Ele mismo

Produção

Desenvolvimento
Em julho de 2022, Juan Osorio anunciou que havia iniciado a pré-produção de sua próxima novela, com o título provisório de Amor Imposible. As filmagens começaram em 7 de novembro de 2022.

Fundição
Em agosto de 2022, Anette Michel foi confirmada como parte do elenco. Em 22 de setembro de 2022, foi anunciado que Leticia Calderón havia se juntado ao elenco. Em 7 de outubro de 2022, Angelique Boyer e Danilo Carrera foram confirmados nos papéis principais. Em 14 de outubro de 2022, Marjorie de Sousa, Daniel Elbittar, Guillermo García Cantú e Luz María Jerez, se juntaram ao elenco em papéis principais. Em 24 de outubro de 2022, foi anunciado que Marlene Favela havia se juntado ao elenco. Em 27 de outubro de 2022, foi anunciado que Marjorie de Sousa e Anette Michel haviam saído da produção. Anette Michel explicou que saiu por não ter terminado de rodar um filme a tempo, enquanto de Marjorie de Sousa desistiu porque ainda não havia terminado as filmagens de El Conde: Amor y honor.

Audiência

* Teve um alcance de 11.4 milhões de telespectadores.

** Teve um alcance de 8.1 milhões de telespectadores.

Referências

Telenovelas da Televisa
!Artigos novos

Telenovelas em espanhol
Telenovelas da Televisa da década de 2020
Telenovelas do México
Programas de televisão do México que estrearam em 2023

El amor invencible


Elvir Baljić ( d. 8 Temmuz 1974, Saraybosna) Türk vatandaşlığına sahip Bosnalı teknik direktör ve eski futbolcudur.

Kulüp kariyeri
1974 doğumlu Baliç, futbola 1984'te Saraybosna'da başlar. Babası FK Sarajevo taraftarıdır ama oturdukları eve yakın olduğu için onu Željezničar Sarajevo kulübünün alt yapısına yazdırır. Bu takımda 8 yıl top oynar. 1992'de başlayan Bosna Savaşı sırasında FK Sarajevo takımına transfer olur.

Savaşta eniştesini ve amcasını kaybeder. Ablası ve dayısı ciddi şekilde yaralanır. Lig yoktur. Kulübü de Bosnalı askerlere yardım amacıyla dünyanın değişik ülkelerinde turnuvalara katılır. Tam 13 ay süren maçlar sonunda yaklaşık 1 milyon dolara yakın para toplanır. En çok Suudi Arabistan ve Endonezya'da kalırlar. Tekrar döndüklerinde savaş hâlâ devam etmektedir. 7 ay daha Bosna'da kalır. Sonra devlet başkanı Aliya İzzetbegoviç'in izniyle tekrar turnuvaya çıkarlar. Bu dönemde Türkiye'ye de uğrarlar. Bursa'da Bursaspor ile karşılaşırlar. O dönem Bursaspor'un başında bulunan Nejat Biyediç'in isteğiyle maç sonrasında Baliç'e teklifte bulunurlar.

Ancak turnuva devam ettiği için bu teklifi o an kabul etmez. Birkaç ay sonra yine takımıyla birlikte Bosna'ya döner. Savaştan önce eski Yugoslavya'da futbolcular 28 yaşına kadar yurt dışına çıkamazdı. Baliç ise 18 yaşında dünyayı dolaşmıştır. Ancak tekrar döndüğü ülkesinde hiçbir hedefi yoktur. Bu süreçte Bursaspor ile temas kurar. Bursaspor da onu transfer eder. Bursaspor'da forma giymeye başlayan oyuncu, takımının 1996 yılında UEFA Intertoto Kupası'nda yarı finale kalmasında büyük pay sahibi oldu. 1998 yılında rekor bir transfer ücretiyle 9.500.000 €'ya Fenerbahçe'ye geçen Baljić, Türk vatandaşlığına geçerek Baliç soyadını aldı.

1999-2000 sezonunda İspanya'nın dünyaca ünlü kulübü Real Madrid'e 19.200.000 dolara transfer olmuştur. Transfer olduğu dönem Real Madrid tarihinin en pahalı futbolcusu olmuştur. Real Madrid'e transfer olan ilk Türk pasaportlu futbolcu Elvir Baliç'tir.  Ancak geçirdiği ağır sakatlık neticesinde fazla forma şansı bulamamıştır. 2000-2001 sezonunda kiralık olarak yeniden Fenerbahçe'ye dönmüş ve şampiyon kadroda yer almıştır. Sezon sonu tekrar Real Madrid'e giden Baliç, Rayo Vallecano takımında da vatandaşı ve Fenerbahçe'den takım arkadaşı Boliç'le beraber bir sezon oynar. 2002'de Galatasaray'a transfer olan Baliç, ondan sonra sırasıyla Konyaspor, MKE Ankaragücü ve İstanbulspor'da oynamıştır. 2009'da futbolu bırakmıştır.

Teknik direktörlük kariyeri
2010-2013 yılları arası Safet Sušić'in yardımcılığını yaparak Bosna-Hersek millî takımının yardımcı antrenörü olmuştur.

Elvir Baljić Ekim 2015 tarihinde ile 1. Lig ekiplerinden Kardemir Karabükspor ile 1+1 yıllık resmî sözleşme imzaladı. Kardemir Karabükspor'un başında çıktığı 9 maçta 3 galibiyet, 3 beraberlik ve 3 mağlubiyet aldı ve görevinden istifa etti. 7 Şubat 2017'de,

7 Şubat 2017'de, Baljić, Hüseyin Kalpar'dan boşalan Alanyaspor teknik direktörlüğüne getirilen Safet Sušić'in yardımcılığını üstlenmiş, 25 Aralık 2017'de ayrılmıştır.

Elvir Baljić, 30 Haziran 2018'de Akhisaspor'da yine teknik direktör Safet Sušić'in yardımcılığını yardımcılığına getirilmiş, 17 Eylül 2018'de takımdan ayrılmıştır.

1 Ekim 2019'da Baljić'in Bosna Premier Ligi kulübü FK Tuzla City'nin yeni teknik direktörü olduğu açıklandı. Ertesi gün, 2 Ekim'de Baljić, kulüp ile üç yıllık bir sözleşme imzalayarak Tuzla City'nin kontrolünü resmen devraldı. 9 Mart 2020'de Baljić, önceki gün Željezničar'a karşı 1-0 lig kaybıyla sonuçlanan kötü sonuçlar nedeniyle Tuzla City ile sözleşmesini feshetmeye karar verdi.

Başarıları
Real Madrid
 UEFA Şampiyonlar Ligi: 1999-00

Fenerbahçe
 Süper Lig: 2000-01

Kaynakça

1974 doğumlular
Bosnalı futbolcular
Türk erkek futbolcular
Resim aranan futbolcular
MKE Ankaragücü GSK yabancı futbolcuları
Bursaspor yabancı futbolcuları
Fenerbahçe SK yabancı futbolcuları
Galatasaray SK yabancı futbolcuları
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
İstanbulspor yabancı futbolcuları
Konyaspor yabancı futbolcuları
Rayo Vallecano futbolcuları
Real Madrid CF futbolcuları
Bosna-Hersek millî futbol takımı futbolcuları
Boşnak asıllı Türkler
Çift pasaportlu futbolcular
Türkiye vatandaşlığına kabul edilenler
Yaşayan insanlar
Süper Lig futbolcuları
La Liga futbolcuları
Saraybosna doğumlu sporcular
Forvet futbolcular
Orta saha futbolcuları
Türk teknik direktörler
Bosnalı teknik direktörler
Süper Lig teknik direktörleri
Kardemir Karabükspor teknik direktörleri
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular
Kanat futbolcuları

Elvir Baljić


Bačík oder Bacik ist der Familienname folgender Personen.
 Ladislav Bačík (* 1933), tschechoslowakischer Schwimmer
 Roman Bačík (* 1959), tschechoslowakischer Wasserballspieler
 Waldemar Bacik (* 1947), deutscher Bahnrennfahrer

Bačík


Ulvi Güveneroğlu (d. 1960, Elazığ), eski Türk futbolcudur. Beşiktaş'ın defans oyuncusu, antrenör, spor yazarı.

Kariyeri

Kulüp
Futbola Elazığspor'da başladı. 1979 yılında Beşiktaş'a transfer oldu. 15 yıl boyunca giydiği Beşiktaş formasıyla 406 lig maçında 11 gol attı. Şampiyonlar Ligi'nde 11 maçta ve UEFA Kupası'nda 6 maçta forma giydi. 5 lig şampiyonluğu, 3 Türkiye Kupası, 4 Cumhurbaşkanlığı Kupası, 1 Başbakanlık Kupası, 6 Türkiye Spor Yazarları Derneği Kupası şampiyonluğu yaşadı. 1993-94 sezonu sonunda futbolu bıraktı ve spor yazarlığı ve teknik direktörlük yapmaya başladı.

Teknik direktörlük
Futbolu bıraktıktan sonra sırasıyla Gençlerbirliği, Gaziantepspor, İstanbulspor, Trabzonspor, Elazığspor ve Erzurumspor'da çalıştı. Mart 2010 tarihinde Beşiktaş'ın altyapısında çalışmaya başladı.

Başarılar
 Beşiktaş
 Türkiye 1. Ligi: 5
 Cumhurbaşkanlığı Kupası: 4
 Başbakanlık Kupası: 1
 Türkiye Spor Yazarları Derneği Kupası: 6

Kaynakça

Dış bağlantılar

 TFF oyuncu profili
 Beşiktaş resmi sitesi profili

1960 doğumlular
Elazığ doğumlu futbolcular
Türk erkek futbolcular
Beşiktaş JK futbolcuları
Yaşayan insanlar
Resim aranan futbolcular
Türkiye 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Defans futbolcuları
Türk teknik direktörler
İstanbulspor teknik direktörleri
Erzurumspor teknik direktörleri
Süper Lig futbolcuları

Ulvi Güveneroğlu


Mirko Bazić (Malo Trojstvo kraj Bjelovara, 2. studenoga 1938. – 10. ožujka 2021.), hrvatski nogometaš i nogometni trener. Kao nogometaš igrao u napadu. Kao trener zaslužan za brz ulazak sjajnih juniora u prvu momčad Dinama iz Zagreba kao što su Zlatko Kranjčar, Velimir Zajec, Tomislav Ivković, Marijan Vlak, Petar Bručić, Džemal Mustedanagić i Srećko Bogdan.

S Croatijom iz Melbournea osvojio je australsko prvenstvo i kup 1995. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
 Weltfussball Profil

Hrvatski nogometaši
Hrvatski nogometni treneri
Treneri GNK Dinama
Treneri NK Zagreba
Nogometaši NK Kustošija Zagreb
Životopisi, Bjelovar

Mirko Bazić


Oțelul rapid (în , în ) fac parte din categoria oțelurilor pentru scule de prelucrare prin așchiere, sunt oțeluri înalt aliate care își mențin proprietățile așchietoare chiar la viteze mari de așchiere, până la temperaturi generate în zona de așchiere de 550-600°C. La viteze mari de așchiere, datorită frecărilor intense, muchia așchietoare a sculei se încălzește excesiv, astfel încât pentru așchiere este necesar ca materialul sculei să aibă o stabilitate termică la revenire (să-și păstreze duritatea) mai mare decât temperatura de așchie. Termostabilitatea ridicată și rezistența termomecanică superioară la nivelul muchiei așchietoare permit prelucrarea cu viteze de așchiere de 2...3 ori mai mari decât în cazul sculelor din oțeluri carbon de scule (OSC).

Oțelurile rapide conțin ca elemente principale de aliere wolfram, crom, molibden și vanadiu, fiind uneori aliate și cu cobalt. Adaosurile de W, Mo și V formează în urma tratamentului termic de revenire carburi dure, în timp ce Cr, pe lângă formarea carburilor, influențează și călibilitatea, iar cobaltul mărește rezistența oțelului rapid la temperaturi înalte. De asemenea, cobaltul favorizează mărirea temperaturii de la care duritatea oțelului rapid începe să scadă.

Tipuri de oțeluri rapide și tratamente termice

Compoziția chimică tipică a oțelurilor rapide actuale, în %, este următoarea:

C =0,75 ; W=18,0 ; Cr =4,0 ; V =1,0 ; Mn =0,6   (în  % )

Diferite tipuri de oțeluri rapide, produse în diferite țări, prezintă mici variații în plus sau minus față de aceste procente.

Carbonul are o influență hotărâtoare asupra formării structurii martensitice (soluție solidă de carbon în fier α) și în special asupra durității martensitei.

Este necesar ca în compoziția chimică să se asigure o cantitate suficientă de carbon pentru combinarea cu elementele active ce formează carburi (vanadiu, wolfram și molibden). Conținutul maxim de carbon există în oțelurile rapide cu procent mare de vanadiu.

Conținutul teoretic previzibil K de carbon se poate determina cu relația:

              K = W + 1,9 Mo + 6,3 V      (în % de greutate)

Pentru saturarea completă a elementelor ce formează carburi este necesar un conținut de C de 0,03325.K. Pentru oțelurile cu V, conținutul de C se stabilește cu relația:

              C = 0,19 + 0,017%W + 0,22%V

Compoziția chimică și simbolizarea oțelurilor rapide pentru scule sunt indicate în standardul SR EN ISO 4957:2002.

Elementele de aliere wolfram și vanadiu formează carburile Fe3W3C, respectiv V4C3, care au duritate mai mare decât matricea de martensită în care sunt menținute. Carburile de wolfram asigură proprietățile importante ale oțelurilor rapide și anume termostabilitatea până la cca 600°C, precum și duritatea ridicată, de 63...65 HRC, cu o rezistență ridicată la uzură la rece și la cald. Cercetările au arătat că procentul optim de wolfram în compoziția oțelului rapid este de 18...20%, de aceea oțelul rapid cel mai răspândit este oțelul cu conținut mediu de 18% W. Carbura de vanadiu are duritate foarte ridicată, conferind  oțelului rapid o rezistență ridicată la uzură. La călire, vanadiul trece în soluție solidă, contribuind astfel la creșterea termostabilității.

Cromul, trecând în soluția solidă de fier, determină ridicarea călibilității, însă creșterea procentului de crom peste 5...6%, are ca efect și o creștere corespunzătoare a procentului de austenită reziduală și  scăderea pronunțată a prelucrabilității prin așchiere.

Cobaltul  duce la creșterea termostabilității oțelului rapid, conținutul de cobalt fiind în limitele de 5...15%. Dacă un oțel rapid fără Co își păstrează duritatea de 60 HRC până la temperatura de 610°C, la același oțel aliat cu 15% Co duritatea respectivă este păstrată până la 670°C. Cobaltul, de asemenea, determină creșterea durității oțelului rapid după tratamentul termic cu 3...7 unități HRC.  Dacă se mărește exagerat procentul de cobalt, oțelul rapid devine mai fragil și se mărește adâncimea stratului decarburat. De aceea, procentul optim de Co în oțelurile rapide este de 3...8%.

Din punct de vedere al structurii, oțelurile rapide aparțin categoriei de oțeluri ledeburitice, conținând carburi primare (ledeburitice) și carburi secundare pe fond perlito-sorbitic.

Stabilitatea termică ridicată a oțelurilor rapide se asigură printr-un tratament termic specific. Acest tratament constă din recoacere, călire și revenire. Recoacerea este obligatorie după forjarea barelor din oțeluri rapide în scopul obținerii unei structuri de echilibru a masei metalice de bază. Recoacerea se execută în mediu neutru, în cuptoare cu atmosferă controlată sau prin împachetare (de exemplu, în așchii de fontă). Încălzirea se face cu viteză mică până la temperaturi de 800-830°C și după menținerea la această temperatură timp de 4 - 7 h, răcirea se realizează foarte lent, în cuptor. Structura oțelului rapid recopt constă din carburi primare, carburi secundare, carburi eutectoide în masa de bază sorbitică.

După recoacere și răcire, se efectuează încălzirea pentru călire, care trebuie executată lent, deoarece oțelurile rapide au conductibilitate termică mică, ceea ce favorizează apariția fisurilor. De aceea, încălzirea completă și uniformă a piesei din oțel rapid până la temperaturile de călire (1250 -1280°C) se face în trei sau patru trepte. Încălzirea pe ultima treaptă trebuie executată rapid, atât pentru evitarea creșterii inutile a grăunților de austenită, cât și pentru evitarea decarburării exagerate a stratului superficial. Temperatura de călire și durata de menținere se determină experimental, prin probe metalografice, fiind considerate valori optime cele care conduc la grăunți de austenită de mărime medie. Grăunți de mărime mică rezultă dacă temperatura de călire sau durata de menținere sunt insuficiente, astfel că are loc o dizolvare insuficientă a carburilor aliate în austenită și drept consecință, o rezistență insuficientă a sculei așchietoare la uzare (la temperaturi înalte de așchiere). Grăunți de austenită prea mari rezultă la supraîncălzirea oțelului (temperatură de călire prea mare), ceea ce va duce la o accentuată fragilitate a sculei.

Răcirea piesei din oțel rapid pentru călire, de la temperatura maximă de încălzire se poate efectua fie direct în aer sau în baie de ulei, dacă piesa este subțire și cu formă simplă, fie în trepte, într-o baie de săruri topite (de azotat de potasiu) dacă piesa are grosime mare și cu formă complicată (de exemplu, scule cum sunt burghie, freze, tarozi, filiere etc.), în scopul evitării apariției tensiunilor interne și a deformărilor provocate de acestea. După această călire, duritatea oțelurilor rapide ajunge la 60 - 62 HRC (unități Rockwell C), structura fiind alcătuită din carburi nedizolvate (10 -15%), înalt aliate, pe un fond de martensită criptocristalină (60-70%) cu 0,5 - 0,6%C și austenită reziduală (20-30%). Conținutul de austenită reziduală are ca efecte micșorarea durității sculei și micșorarea conductibilității termice a oțelului.

Revenirea oțelului rapid are drept scop detensionarea martensitei primare, transformarea austenitei reziduale în martensită și uniformizarea durității. Tratamentul de revenire se face prin încălzire în baie de plumb și răcirea preferabil la temperaturi sub O°C. Duritatea oțelului rapid are valori maxime pentru revenirea efectuată la 550...570°C. Pentru transformarea completă a austenitei reziduale în martensită sunt necesare două reveniri consecutive. Structura oțelurilor rapide după revenire este alcătuită din carburi primare și secundare, fine și uniform repartizate pe o masă de bază martensitică. Prin aplicarea unor reveniri repetate, combinate cu tratamentul la temperaturi sub 0°C (-80...-70°C) se realizează transformarea aproape totală a austenitei. Călirea sub zero grade aduce o creștere a durității cu circa 4 unități HRC, fapt care se datorește măririi cantității de martensită prin răcire la -70°C. Călirea sub zero grade trebuie continuată obligatoriu cu o revenire la temperaturi cuprinse între 300...600°C.

Printr-un tratament termic corect aplicat, sculele din oțel rapid capătă o duritate mare : 64 - 66 HRC, de asemenea rezistență la uzare și stabilitate la temperaturile înalte de așchiere.

Regimul termic la forjarea oțelurilor rapide

Forjarea trebuie să se facă cu încălzirea în domeniul de temperaturi prescrise de uzina furnizoare a oțelurilor. În vederea forjării, oțelurile rapide se preîncălzesc mai întâi foarte lent până la 300°C, apoi lent până la 850°C , după care urmează încălzirea rapidă până la temperatura de forjare a oțelului, de 1100 - 1300°C. Forjarea trebuie să se facă repede la temperaturi mai mari decât 900°C. Dacă forjarea se face la temperaturi prea mari, oțelul rapid devine casant, iar la temperaturi prea joase se pot produce fisuri în material. Răcirea pieselor după forjare se face lent, în cenușă uscată.

Acoperiri

Pentru ameliorarea performanțelor sculelor din oțeluri rapide pot fi utilizate diferite tratamente de suprafață cum sunt nitrurarea cu TiN, revenirea în aburi etc.

Acoperirea cu TiN (carbură de titan) se face în vid prin procedeul PVD (în  = Depunere fizică în fază de vapori), la temperatura de 500°C, obținându-se un strat cu grosimea de 2...4 microni, cu duritate foarte mare, de 2300 HV (duritate Vickers).

Oțeluri rapide obținute prin metalurgia pulberilor

O condiție esențială pentru calitatea oțelurilor rapide sinterizate (fabricate prin metalurgia pulberilor) este conținutul de oxigen, sub 0,3%, al pulberii aliate, obținute prin pulverizare. Datorită răcirii rapide a granulelor de pulberi la pulverizare, acestea nu prezintă segregații și nici separări de carburi. Drept consecință, oțelurile rapide sinterizate au o comporare superioară, cvasiizotropă.

Utilizări

Domeniul cel mai larg de utilizare a oțelurilor rapide este fabricarea unei varietăți mari de scule așchietoare pentru viteze mari de așchiere. Se folosesc pentru executarea cuțitelor de strunjire sau de retezare, burghielor, tarozilor, frezelor, sculelor de danturare cum sunt freze melc-modul, șevere, cuțite-roată de mortezat etc. În unele cazuri, din oțeluri rapide se confecționează plăcuțe care se fixează mecanic sau prin lipire ori sudare pe corpul cuțitului, executat din oțel mai ieftin : oțel carbon sau oțel slab aliat. Oțelurile rapide cu vanadiu se folosesc îndeosebi pentru scule de finisare: broșe, alezoare etc. dar și pentru scule profilate.

În afară de domeniul așchierii, oțelurile rapide se folosesc tot mai frecvent pentru poansoane și ștanțe. Dintre sculele pentru materiale nemetalice, se menționează scule pentru strunjirea lemnului.

Note

Oțel Scule așchietoareTehnologia construcției de mașiniPrelucrarea metalelor

Oțel rapid


Králiky este o comună slovacă, aflată în districtul Banská Bystrica din regiunea Banská Bystrica, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2006 număra 591 de locuitori.

Istoric
Localitatea Králiky este atestată documentar din 1668.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Králiky, Banská Bystrica