Direcția Principală de Informații (în rusă: Гла́вное разве́дывательное управле́ние, transiterat Glavnoe razvedîvatelnoe upravlenie, pronunție ˈɡlavnəjə rɐzˈvʲɛdɨvətʲɪlʲnəjə ʊprɐˈvlʲenʲɪjə), abreviat GRU (în rusă: ГРУ), este agenția de informații militare externe a statului major al Forțelor Armate ale Federației Ruse (fostul Stat Major al Armatei Sovietice a Uniunii Sovietice). Începând cu anul 2010, numele oficial complet al agenției este Direcția Principală de Activitate a Statului Major General al Forțelor Armate ale Federației Ruse (în rusă: Гла́вное управле́ние Генера́льного шта́ба Вооружённых Сил Росси́йской Федера́ции).

GRU este cea mai mare agenție de informații externe a Rusiei. În 1997 a desfășurat de șase ori mai mulți agenți în țări străine decât SVR, succesorul KGB-ului. De asemenea, acesta a comandat 25.000 de trupe Spetsnaz în 1997.

Istorie

Primul corp rus de informații militare a fost înființat în 1810 de către ministrul de Război, Michael Andreas Barclay de Tolly care i-a sugerat  țarului crearea unui organism permanent pentru  informații strategice militare. În ianuarie 1810, s-a format Expediția pentru Afacerile Secrete sub comanda Ministerului de Război. Doi ani mai târziu a fost redenumit Birou Special.

În 1815, biroul a devenit Primul Departament sub comanda Șefului General al Personalului. În 1836 inteligenței funcțiile de informații au fost transferate la cel de-al Doilea Departament sub comanda Șefului General al Personalului. După mai multe schimbări de nume, în aprilie 1906, informațiile militare au fost realizate de către cel de-al Cincilea Departament sub comanda Șefului General al Statului Major al Ministerului de Război.

Primul său predecesor în Rusia Sovietică a fost creat la 21 octombrie 1918, sub patronajul lui Leon Troțki, care era atunci șeful civil al Armatei Roșii; Acesta a fost inițial cunoscut sub numele de Agenția de Înregistrare (Registrupravlenie, sau RU). Simon Aralov a fost primul său șef.
Instituției GRU i-a fost trasată sarcina de a strânge și prelucra toate informațiile militare, în special colectarea de informații cu caracter militar sau politic din surse aflate în afara Uniunii Sovietice. GRU a înființat rezidențe peste tot în lume, împreună cu stațiile SIGINT (signals intelligence) din Lourdes, din Cuba, și în tot fostul bloc Sovietic, în special în Lituania, Letonia și Estonia.

Primul șef al Direcției a fost Janis Karlovici Berzin, un leton comunist și fost membru al Ceka, care a rămas în post până la 28 noiembrie 1937, când a fost arestat și, ulterior lichidat în timpul în care Iosif Stalin a ordonat Marea Epurare.

GRU era cunoscut guvernului sovietic pentru acerba independență față de  serviciile secrete rivale, cum ar fi NKVD și KGB. La data creării GRU, Lenin a înfuriat Ceka (predecesorul KGB-ului) atunci când le-a ordonat să nu interfereze cu operațiunile GRU.

Cu toate acestea, Ceka s-a infiltrat în GRU în 1919. Asta a înrăutățit acerba rivalitate între cele două agenții, care erau ambele implicate în spionaj. această rivalitate a fost chiar mai intensă decât rivalitatea între Biroul Federal de Investigații și Agenția Centrală de Informații din SUA.

Existența GRU nu a fost mediatizată în timpul epocii sovietice, dar documentele referitoare la aceasta au devenit disponibile în Occident la sfârșitul anilor 1920, și a fost menționată în memoriile din 1931 ale primului dezertor OGPU, Georges Agabekov, și descrise în detaliu în 1939 în autobiografia (Am fost agentul lui Stalin) de Walter Krivitsky, cel mai înalt ofițer de informații al Armatei Roșii  care a dezertatvreodată. GRU a devenit cunoscută în Rusia și în vest, în afara limitelor înguste ale comunității de informații, în timpul perestroikăi, în parte datorită scrierile lui Viktor Suvorov (Vladimir Rezun), un ofițer GRU care a fugit în Marea Britanie în 1978, și a scris despre experiențele sale în armata sovietică și serviciile de informații. Potrivit lui Suvorov, chiar și Secretarul General al Partidului Comunist al Uniunii Sovietice, pentru a intra în sediul GRU, trebuie să treacă printr-un control de securitate.

GRU este încă o parte foarte importantă a serviciilor de informații ale Federației Ruse, mai ales că acesta nu a fost niciodată reîmpățit administrativ, spre deosebire de KGB. KGB-ul a fost dizolvat după ce a participat la lovitura de stat a eșuată din 1991 împotriva președintelui sovietic Mihail Gorbaciov. KGB a fost împărțit în Serviciul de Informații Externe (SVR) și Serviciul Federal de Securitate (FSB).

În 2006, GRU și-a mutat sediul într-un complex, la Horoșovskoie Șose, care a costat 9,5 miliarde de ruble pentru a construi și încorpora 70.000 de metri pătrați.

În aprilie 2009, președintele Dmitri Medvedev l-a concediat pe șef GRU Valentin Korabelnikov, care a condus GRU din 1997, pentru a fi avut obiecții, potrivit surselor, cu privire la reformele propuse.

În 2010, GRU și-a schimbat numele în Direcția Principală de Activitate a Șefului General al Personalului Rus, dar termenul de GRU rămâne cel mai frecvent utilizat.

Activități
Potrivit Federației Oamenilor de Știință Americani: "Deși, uneori, comparativ cu SUA, Agenția de Apărare, [GRU] depășește cantitativ activitătea efectuată de către aproape toate agențiile de informații militare ale SUA, precum și alte organizații naționale. GRU adună inteligenței umane prin atașații militari și agenți străini. GRU, de asemenea, menține semnificative semnale informative (SIGINT) și imagini de recunoaștere (IMINT), cât și capabilităși de imagerie din sateliți." Direcția GRU numită Spațiu  de Informații a pus mai mult de 130 de sateliți SIGINT pe orbită. GRU și KGB SIGINT au împreună o rețea de aproximativ 350.000 de specialiști.

Statele Unite Ale Americii
Potrivit dezertorului GRU, Kalanbe: "Deși majoritatea Americanilor nu-și dau seama, America este atât de pătrunsă de serviciile de informații rusești încât s-a ajuns la existența de depozite de arme pentru momentul în care ar intra în acțiune forțe speciale rusești." El a descris, de asemenea, ca pe o posibilitate, existența de arme nucleare tactice cunoscut sub numele de "valize cu bombe" ascunse în Statele Unite ale Americii și a menționat că "cea mai periculoasă activitate a GRU este colectarea de informații asupra liderilor americani, pentru asasinarea lor de către spetsnaz (forțele speciale) în caz de război." Liderii vor fi ușor de asasinat folosind valizele cu bombe, potrivit lui Stanislav Lunev. Acesta susținea că GRU este "unul dintre primii instructori de teroriști din întreaga lume". Shamil Basayev, potrivit surselor, a lucrat pentru această organizație. Congresmanul american Curt Weldon acceptă afirmațiile lui Lunev, dar a menționat că Lunev a exagerat lucrurile, potrivit FBI. Căutările în zonele identificate de Lunev – care recunoaște că el personal nu a plantat arme în SUA – au fost efectuate, dar nu s-au găsit astfel de depozite de arme, cu sau fără  arme nucleare la purtător ."

Pe 29 decembrie 2016, Casa Alba a acuzat nouă persoane și entități, inclusiv GRU și Serviciul Federal de Securitate (FSB), pentru presupuse activități pentru a sabota în 2016 alegerile prezidențiale din SUA. În plus, Departamentul de Stat al SUA a declarat, de asemenea, 35 de diplomați și oficiali ruși persona non grata și a negat oficialilor guvernamentali ruși accesul la două instalații cu capital rusesc din Maryland și din New York.

Franța
Agenții GRU aparținând de Fancy Bear/APT 28, potrivit surselor, au utilizat conturi false pe Facebook, chipurile asociați ai stafului de campanie a lui Emmanuel Macron, cu scopul de a interfera cu alegerile prezidențiale din Franța din 2017.

Georgia
În controversa ruso–georgiană  privind spionajul, patru ofițeri GRU Alexandru Savva, Dmitri Kazantsev, Aleksey Zavgorodny și Alexander Baranov au fost arestați de către Departamentul de Contrainformații al Ministerului de Interne din Georgia și au fost acuzați de spionaj și sabotaj. Această rețea de spionaj era comandată din Armenia de către colonelul GRU-Anatoli Sinitsin. Câteva zile mai târziu, ofițerii arestați au fost predați Rusiei prin intermediul Organizației pentru Securitate și Cooperare în Europa (OSCE).

Războiul Civil Sirian
În 2015, soldați GRU  din forțele speciale au apărut în Alep și Homs. Oficiali GRU au vizitat, de asemenea, Qamishli, în apropiere de granița cu Turcia.

SATCOM
De pe la mijlocul anilor 1970, GRU a menținut un post de interceptare a sateliților de comunicații lângă Andreyevka, situat la aproximativ cincizeci de kilometri de Spassk-Dalnîi, ținutul Primorie.

Cecenia
Dmitri Kozak și Vladislav Surkov, membrii ai administrației lui Vladimir Putin,  potrivit surselor, au servit în GRU. Doi ceceni, Spus-Magomed Kakiev și Sulim Yamadayev erau comandanți ai Batalioanelor Speciale Vostok și Zapad ("Est" și "Vest"), care erau controlate de GRU. Fiecare batalion, includea aproape o mie de luptători, până la desființarea lor în 2008.

Aproximativ 300 de comando, ofițeri de informații și alți lucrători GRU au murit în timpul luptelor din Cecenia.

Detașamentele GRU din Cecenia au fost transferate în Liban independent de Forța Interimară a Organizației Națiunilor Unite din Liban după 2006 Războiul din 2006 din Liban.

Zelimkhan Yandarbiyev a fost asasinat de doi ofițeri GRU. Ofițeri GRU au fost, de asemenea, acuzați de crearea ilegală de echipe ale morții.

Canada
GRU primea informații de la Jeffrey Delisle de la Royal Canadian Navy, ceea ce a dus la expulzarea mai multor  lucratori ai Ambasadei ruse de, inclusiv, a atașatului apărării la Ottawa.

Estonia
Un cetățean rus pe nume Artiom Zincenko a fost condamnat pentru spionaj în Estonia pentru GRU în mai 2017.

Moldova
În iunie 2017, Moldova a expulzat cinci ruși agenți GRU cu acoperire diplomatică la Ambasada rusă din Chișinău, fiind acuzați că au încercat să recruteze luptători din Găgăuzia pentru gherila organizată de Rusia împotriva Ucrainei. Ministrul Adjunct de Externe rus, Grigori Karasin, a respins acuzațiile.

Direcția Șase de Spionaj
Direcția Șase a GRU  este responsabilă pentru signals intelligence (SIGINT).

Siria
Direcția Șase a fost responsabilă pentru menținerea Centruui S  post de ascultare sub acoperire în Siria înainte de capturarea lui de către Armata Siriană Liberă în 2014.Un post de ascultare al Direcției Șase funcționează, de asemenea, la Baza Aeriană Hmeimim în apropiere de Latakia.

Compromis
În 2002, Bill Powell, fostul redactorul șef al filialei ziarului "Newsweek" la Moscova a scris articolul Trădare, o expunere a experiențelor fostului colonel GRU Vyacheslav Baranov, care a trădat GRU în favoarea Agenției Centrale de Informații (CIA) și a fost de acord să spioneze pentru ea. El a fost predat rușilor de către o "cârtiță" (agent în adormire) din Biroul Federal de Investigații (FBI) sau di CIA și și-a petrecut cinci ani în închisoare înainte de a fi eliberat. Identitatea cârtiței a rămas necunoscută până azi, dar se vehiculează numele lui Robert Hanssen.

Forțele speciale ale Direcției Principale

Agenți cunoscuți

Secolul 21

 Jeffrey Delisle, Royal Canadian Navy ofițer de informații condamnat la 20 de ani de închisoare pentru vânzarea secretelor de la Stone Ghost către GRU, prin intermediul Ambasadei federației ruse în Canada.

"Ilegali" istorici

 Boris Bukov, ofițer RU RKKA
 Iakov Grigorev
 Vladimir Kvacikov
 Hede Masarea
 Richard Sorge
 Moishe Stern
 Joshua Tamer
 Alfred Tilton
 Aleksandr Ulanovski
 Ignacy Witczak

Agenți navali

 Jack Fahy (Naval GRU), Biroul Coordonator Inter-American pentru Afaceri; Consiliul de Război Economic; Statele Unite ale Americii - Departamentul de Interne
 Edna Patterson Navale GRU, a servit în SUA între 1943 și 1956

Dezertori

 Whittaker Chambers, un jurnalist American și fost agent GRU, care a rupt cu Comunismul în 1938
 Iavor Entcev, un comunist, membru al GRU; a fugit în Statele Unite în timpul Războiului Rece.
 Igor Guzenko, un funcționar GRU de la cifru care a fugit în Canada
 Walter Krivitsky, un dezertor GRU  care a prezis că Iosif Stalin și Adolf Hitler vor încheia un pact de neagresiune sovieto-nazist, a fost găsit mort în 1941
 Stanislav Lunev
 Oleg Penkovski, un ofițer GRU, care a jucat un rol important în timpul Crizei Rachetelor din Cuba
 Julieta Poyntz, membru fondator al Partidului Comunist din Statele Unite ale Americii, ucisă se pare încercarea de a dezerta
 Ignace Reiss, un GRU dezertor care a trimis o scrisoare de dezertare lui Stalin, în iulie 1937, a fost găsit mort în septembrie 1937
 Viktor Suvorov (Vladimir Bogdanovici Rezun)

Președinți
Șeful rus al Informațiilor Militare este un ofițer militar de cel mai înalt rang în Rusia.

Din 1991

Vezi și
 Victor Suvorov
Măsuri Active - formă de război politic asupra indivizilor, instituțiilor, organizațiilor non-politice cu scopul de a influența cursul/rezutatul evenimentelor
KGB
 SMERȘ
 Leopold Trepper, un organizator al cercului sovietică de spionaj Rote Kapelle (Orchestra Roșie) înainte de al doilea Război Mondial
 Pavel Sudoplatov

Note

Legături externe
 Pagină oficială pe site-ul Ministerului rus al Apărării
 Reuters factbox
 The Cold War International History Project (CWIHP)
 Blog despre istoria, organizarea, activitatea GRU
 History of military intelligence  – Agentura.ru
 Informații la FAS.org
 Structura GRU

1992 în Rusia
Servicii de informații sovietice

GRU (Rusia)


Girolamo Grimaldi-Cavalleroni (Capodacqua, 11 de maio de 1586 - Roma, 8 de agosto de 1662) foi um cardeal do século XVII

Nascimento
Nasceu em Capodacqua em 11 de maio de 1586. Filho de Giovanni Francesco Giori e Polidora Polini. De família modesta. Seu sobrenome também está listado como Giorio.

Educação
Em Camerino estudou gramática e em Roma, literatura, retórica, grego, lógica, física e latim; e no Archgymnasium de Roma, obteve o doutorado in utroque iure , tanto em direito canônico quanto em direito civil..

Início da vida
Chamado a Roma por seu tio Cesareo Giori, entrou ao serviço do Cardeal Maffeo Barberini, futuro Papa Urbano VIII. Em 1606, ele foi encarregado da educação dos futuros cardeais Francesco e Antonio Barberini e seu irmão Taddeo, futuro príncipe de Palestrina e prefeito de Roma. Camareiro Privado de Sua Santidade. copista papal . Cônego altarista da patriarcal basílica vaticana. Secretário de Memoriais, 1632-1643. Prefeito dos cubículos de Sua Santidade, 1635..

Sacerdócio
Ordenado em 13 de julho de 1643, com permissão especial do papa, depois de ter perdido um dedo indicador e um polegar em um acidente de caça..

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 13 de julho de 1643; recebeu o chapéu vermelho e o título de Ss. Quirico e Giulitta, 31 de agosto de 1643. Participou do conclave de 1644 , que elegeu o Papa Inocêncio X. Após a morte do Papa Urbano VIII retirou-se para sua casa no Gianicolo , em Roma. Representou os interesses em Roma dos cardeais Barberini durante seu exílio na França. Supervisionou o trabalho de Gian Lorenzo Bernini no túmulo do Papa Urbano VIII e após a morte de Taddeo em Paris em 1647 foi nomeado guardião de seus filhos. Participou do conclave de 1655 , que elegeu o Papa Alexandre VII..

Morte
Morreu em Roma em 8 de agosto de 1662. O seu corpo foi trasladado para Camerino e sepultado na igreja de S. Maria in Via naquela cidade..

Cardeais nomeados pelo papa Urbano VIII

Angelo Giori


In medicine, a contraindication is a condition (a situation or factor) that serves as a reason not to take a certain medical treatment due to the harm that it would cause the patient.  Contraindication is the opposite of indication, which is a reason to use a certain treatment.

Absolute contraindications are contraindications for which there are no reasonable circumstances for undertaking a course of action (that is, overriding the prohibition).  For example:
 Children and teenagers with viral infections should not be given aspirin because of the risk of Reye syndrome.
 A person with an anaphylactic food allergy should never eat the food to which they are allergic.
 A person with hemochromatosis should not be administered iron preparations.
 Some medications are so teratogenic that they are absolutely contraindicated in pregnancy; examples include thalidomide and isotretinoin.

Relative contraindications are contraindications for circumstances in which the patient is at higher risk of complications from treatment, but these risks may be outweighed by other considerations or mitigated by other measures. For example, a pregnant person should normally avoid getting X-rays, but the risk from radiography may be outweighed by the benefit of diagnosing (and then treating) a serious condition such as tuberculosis.

Another principal pair of terms for relative contraindications versus absolute contraindications is cautions versus contraindications, or (similarly) precautions versus contraindications: these pairs of terms are respectively synonymous. Which pair is used depends on nomenclature enforced by each organization's style. For example, the British National Formulary uses the cautions versus contraindications pair, and various U.S. CDC webpages use precautions versus contraindications. The logic of the latter two styles is the idea that readers must never be confused: the word contraindication in that usage always is meant in its absolute sense, providing unmistakable word-sense disambiguation.

See also
 Classification of Pharmaco-Therapeutic Referrals
 Drug reaction testing
 Indication (medicine)
 Never events

References

Medical terminology

Contraindication


7356 Casagrande este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7356 Casagrande este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la observatorul astronomic Santa Lucia din Stroncone. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,61 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 11,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

7356 Casagrande


تشارلز غارنر Charles A. Graner, Jr جندي أمريكي إتصل اسمه بجرائم ضد معتقلين في سجن أبو غريب وتم تسريحه من الخدمة ومحاكمته. كان غارنر يحمل رتبة رقيب specialist عند تجريمه ومحاكمته. قبلها كان حارساً في إحدى السجون الأمريكية إلا أنه تم تسريحه من عمله نظراً لخروقات قام بها. أقام غارنر علاقة مع الجندية ليندي إنغلاند التي كانت تخدم معه وأنجب منها وقد تمت محاكمتها معه في هذه القضية.

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أفراد الجيش الأمريكي في حرب الخليج الثانية
أفراد الجيش الأمريكي في حرب العراق
أفراد عسكريون من بيتسبرغ
أمريكيون أدينوا بالاعتداء
أمريكيون أدينوا بتعذيب
أمريكيون مدانون بجرائم حرب
تصوير فوتوغرافي في العراق
سجناء ومعتقلون أمريكيون
سجناء ومعتقلون اعتقلتهم القوات المسلحة للولايات المتحدة
عسكريون أمريكيون في حرب الخليج الثانية
فضائح عسكرية
مجرمون ومجرمات أمريكيون
مواليد 1968
مواليد في بيتسبرغ (بنسيلفانيا)

تشارلز غارنر


Vincenzo Montella ()

A jucat ca atacant și ultima sa echipă a fost AS Roma din Serie A din Italia. Porecla lui era L Aeroplanino ("Micul Avion"), din cauza micii sale staturi și bine-cunoscuta celebrarea a golurilor.

Note

Legături externe

 Profile at EnciclopediaDelCalcio.it
 Profile at FIGC.it
 Profile at Italia1910.com

Nașteri în 1974
Oameni din Napoli
Fotbaliști italieni
Fotbaliști ai Genoa CFC
Fotbaliști ai lui AS Roma
Fotbaliști ai Fulham FC
Fotbaliști internaționali italieni
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2002
Antrenori italieni de fotbal
Antrenori ai lui AC Fiorentina
Antrenori ai lui AC Milan
Antrenori ai lui AS Roma
Antrenori ai Sampdoriei Genova

Vincenzo Montella


Átalo de Rodas  () fue un  gramático, astrónomo, y matemático griego, que vivió en la ciudad de Rodas en el segundo siglo antes de Cristo, y fue contemporáneo de Hiparco de Nicea. Se conoce por haber escrito un comentario a los Phaenomena de Arato. A pesar de ello gran parte de su trabajo se ha perdido, Hiparco le cita en algunas ocasiones en el  Comentario sobre los Phaenomena de Eudoxus y Aratus. Átalo paraece defender las tesis de Arato y Eudoxo contra las corrientes críticas de los astrónomos y matemáticos contemporáneos.

Referencias

Matemáticos de la Antigua Grecia
Gramáticos de la Antigua Grecia
Astrónomos de la Antigua Grecia
Astrónomos de la Antigua Grecia del siglo II a. C.
Matemáticos de la Antigua Grecia del siglo II a. C.
Antiguos rodios

Átalo de Rodas


Jorge Carlos de Almeida Fonseca (Mindelo, 20 de octubre de 1950) es un político y jurista caboverdiano, ex presidente de la República de Cabo Verde, candidato vencedor en las elecciones presidenciales de 2011, por el partido Movimiento para la Democracia (MpD) y reelegido en las elecciones presidenciales de 2016, otra vez apoyado por el mismo partido. Ejerció el cargo hasta 2021, tras ser sucedido por José Maria Neves.

Biografía
Jorge Fonseca efectuó su formación académica primaria  secundaria en Praia y Mindelo, más tarde, su formación académica superior en Lisboa. Se licenció en derecho y maestro en Ciencias Jurídicas en la Facultad de Derecho de la Universidade de Lisboa. Fue Director General de Migraciones de Cabo Verde entre 1975 y 1977 y Secretario General del Ministerio de Negocios Extranjeros de Cabo Verde entre 1977 y 1979.

Fue profesor asistente graduado de la Faculdad de Derecho de la Universidad de Lisboa entre 1982 y 1990, profesor invitado de Derecho Penal en el Instituto de Medicina Legal de Lisboa en 1987 y director residente y profesor asociado invitado del Curso de Direcho y Administración Pública, en la Universidad de Asia Oriental, en Macao, entre 1989 y 1990.

Entre 1991 y 1993 fue Ministro de Negocios Extranjeros en el primer Gobierno de la II República. Fue profesor auxiliar y presidente del consejo directivo del Instituto Superior de Ciencias Jurídicas y Sociales de Cabo Verde. Él también fue fundador y presidente del Consejo de Administración de la Fundación Direito e Justiça, fundador y director de la revista Direito e Cidadania, colaborador de la Revista Portuguesa de Ciência Criminal, y miembro del consejo editorial de la Revista de Economia e Direito, de la Universidad Autónoma de Lisboa.

Él es autor de varios libros de más de media centena de trabajos científicos y técnicos de dominio del derecho, y cuenta con dos libros de poesía publicados. Condecorado varias veces por el Estado de Cabo Verde, es también el titular del Estatuto de Combatente da Liberdade da Pátria.

Participó en la elaboración de la Constitución de Cabo Verde (1992) y como Jurisconsulto e Investigador, fue el autor de varios proyectos como los Proyectos de los nuevos Códigos Penal y de Proceso Penal, de la Ley de Ejecución de las Sanciones Criminales, del Proyecto de Ley de Apoyo a las Víctimas de Crímenes Violentos y de la Ley de Infracciones Fiscales Aduaneras. Dirigió y coordinó el Estudio sobre el Estado de la Justicia en Cabo Verde (2001).

Participó en los trabajos de elaboración de la Constitución de Timor-Leste como perito contratado por Naciones, entre 2001 y 2002.

Presidente de la República de Cabo Verde
Fue candidato a Presidente de la República es las elecciones de 2001, compitiendo con Pedro Pires. Fue nuevamente candidato en las elecciones del 7 de agosto de 2011, apoyado por el MpD, venciendo con 38% de los votos y en el balotaje con el 54,16% contra el candidato apoyado por el Partido Africano de la Independencia de Cabo Verde (PAICV), Manuel Inocêncio Sousa, tornándose así en el 4.º presidente de la historia caboverdiana.

Referencias

Enlaces externos
https://web.archive.org/web/20120111084449/http://www.presidenciais2011.cv/global.htm
https://web.archive.org/web/20170915005642/http://jorgecarlosfonseca.com/
http://asemana.publ.cv/spip.php?article67311&var_recherche=1%AA%20volta%20&ak=1
, África 21.
Candidatos presidenciais que disputam o apoio do MpD, SAPO Notícias Cabo Verde 25 de fevereiro de 2011.
Campanha para presidenciais inicia hoje, Notícias Lusófonas, 21 de julio de 2011.

Políticos de Cabo Verde
Caballeros grandes cruces de la Orden de Nuestra Señora de la Concepción de Villaviciosa
Grandes collares de la Orden del Infante Don Enrique
Presidentes de Cabo Verde
Caboverdianos del siglo XX
Caboverdianos del siglo XXI

Jorge Carlos Fonseca


Crkva sv. Jurja Mučenika je rimokatolička crkva u općini Rakovec i zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva je gotička barokizirana građevina čije srednjovjekovno porijeklo potvrđuje sačuvan gotički sloj, počevši od tlocrtne dispozicije broda i užeg poligonalno zaključenog svetišta poduprtog kontraforama do elemenata poput gotičkog južnog bočnog portala. Barokizacijom oko 1750. godine povećana je i presvođena, te dobiva novi krov i zvonik, smješten sjeverno uz svetište. Crkva je u cijelosti svođena češkim kapama. U unutrašnjosti se nalazi vrijedan barokni inventar.

Zaštita
Pod oznakom Z-2630 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj

Crkva sv. Jurja Mučenika u Rakovcu


La Choral Arts Society of Washington (Sociedad de Artes Corales de Washington) es una organización coral con sede en Washington, D. C. Fundada en 1965 por Norman Scribner, está considerada como uno de los primeros coros sinfónicos de Washington y los Estados Unidos.

La Choral Arts Society presenta un coro sinfónico de aproximadamente 180 cantantes voluntarios. Produce una serie anual de conciertos por suscripción, presentados normalmente en el John F. Kennedy Center for the Performing Arts y la Iglesia Presbiteriana Nacional. También interpreta regularmente junto a la Orquesta Sinfónica Nacional, tanto en el Centro Kennedy como en el Wolf Trap National Park for the Performing Arts.

El coro ha cantado con famosos directores como Leonard Bernstein, Christoph Eschenbach, Leon Fleisher, Valery Gergiev, Lorin Maazel, Helmuth Rilling, Mstislav Rostropovich, Robert Shaw y Leonard Slatkin. En años recientes, el coro ha realizado apariciones televisivas anuales regulares, incluyendo A Capitol Fourth (celebración del día de la independencia anual en Washington), y el Premio Kennedy. En 2000, el coro apareció en un episodio del Ala Oeste de la Casa Blanca.

El coro de la Sociedad, o subgrupos del mismo, ha aparecido en al menos dieciséis grabaciones comerciales desde 1971. El Coro ha grabado bajo las batutas de directores notables como Antal Doráti, Valery Gergiev, Mstislav Rostropovich, Norman Scribner, y Leonard Slatkin.

Una grabación de 1996 de la obra de John Corigliano titulada Of Rage And Remembrance recibió el Premio Emmy de ese año a la mejor grabación clásica.

Referencias

Enlaces externos

Website oficial

Coros de Estados Unidos
Cultura de Washington D. C.

Choral Arts Society of Washington


Juniperus pseudosabina er tegund af barrtré í Einisætt. Upprunnin frá fjöllum Mið-Asíu.

Tilvísanir

Einisætt

Juniperus pseudosabina


تارين مانينج  ممثلة ومغنية أمريكية من مواليد 6 نوفمبر 1978.

مواقع خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أمريكيات في موسيقى إليكترونيك
أمريكيون مدانون بقضايا المخدرات
شخصيات تلفزيون أمريكيات
شخصيات تلفزيونية أمريكية
عارضات أزياء أمريكيات
كتاب أغان من أريزونا
كتاب أغاني روك أمريكيون
مدافعون عن حقوق الحيوان
مصممات أزياء أمريكيات
مغنون مثليون من الولايات المتحدة
مغنون من أريزونا
مغنون من فرجينيا
مغنون وكتاب أغان من أريزونا
مغنون وكتاب أغان من فرجينيا
مغنون ومغنيات وكتاب أغان أمريكيون
مغنيات أمريكيات في القرن 21
مغنيات بوب أمريكيات
مغنيات روك أمريكيات
مغنيات وكاتبات أغان أمريكيات
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات مثليات الجنس
ممثلات من توسان (أريزونا)
ممثلات من فرجينيا
مواليد 1978
مواليد في توسان (أريزونا)
موسيقيو رقص أمريكيون
ناجون من حوادث طيران
ناشطو حقوق إل جي بي تي أمريكيون

تارين مانينج


Gara Twickenham este o gară aflată în Twickenham, în burgul londononez Richmond upon Thames, în zona tarifară londoneză 5. Se află la o distanță de 18,1 km de Londra Waterloo. Doar o singură stradă principală se află lângă gară, la capătul de vest, London Road, pe care se circulă între drumul principal la sud de Stadionul Twickenham și centrul orașului la sud.

Gara și toate trenurile care o deservesc sunt operate de South Western Railway. Cu excepția Richmond Railway Bridge, gara se află în mijlocul unei secțiuni lungi de cale ferată dublată la nivel între Putney și Egham. Între acest punct și gara St Margarets, la 500 de metri spre est, calea ferată este triplă.

Istoric
Gara anterioară, în stil neo-gotic, a fost construită de London and Windsor Railway, la vest de podul London Road, și deschisă pe 22 august 1848.

Lucrările pregătitoare pentru reconstrucția gării de Southern Railway la est de London Road au fost întrerupte de izbucnirea celui de-al doilea Război Mondial, cu o mare parte din lucrările la șinele pentru cele cinci peroasne planificate efectuată. După război, unele peroane au fost aduse la nivel pentru trenurile cu spectatorii care veneau la meciurile de rugby. Pe 28 martie 1954, o gară reconstruită complet a intrat în uz cu trei peroane.

Peronul 1 nu a funcționat încă din 2003. Din linia de la peronul 2 a fost scoasă a treia șină între 2003 și 2006 . Peronul 3 are acces direct din stradă, utilizat în timpul evenimentelor de la Stadionul Twickenham.

Pe 4 februarie 1996, South West Trains a operat primul tren re-privatizat la nivel național. Acesta a plecat din Twickenham spre Londra la 05:10. Ultimul tren regulat privatizat fusese operat pe rețeaua principală cu 48 de ani înainte.

Servicii
Serviciile în afara orelor de vârf cuprind următoarele trenuri pe oră:

 12 spre Londra Waterloo, din care:
 8 operate via Richmond și Clapham Junction, din care:
 2 care opresc la Richmond și Clapham Junction,
 2 care opresc la Richmond, Putney, Clapham Junction și Vauxhall,
 4 care opresc la toate gările
 2 operate prin Kingston Loop și Wimbledon cu oprire la toate gările, cu excepția Queenstown Road
 2 opreate prin Hounslow Loop cu oprire la toate gările
 2 spre Reading, cu opriri la Feltham, Staines și apoi toate gările, cu excepția Longcross (deservit doar la ore de vârf).
 2 spre Windsor și Eton Riverside, cu oprire la Whitton, Feltham, Ashford, Staines și apoi toate gările.

Legături
Gara se află pe rute de autobuz spre Brentford, Whitton și Hounslow.

O stație de taxiuri se află lângă gară.

Referințe

Twickenham
Fondări în 1848

Gara Twickenham


L'Écurie Shadwell (Shadwell Racing) est une écurie et un élevage de chevaux de course appartenant au Cheikh Hamdan ben Rachid al Maktoum (1945-2021), membre de la famille dirigeante de Dubaï, les Maktoum. La structure est dispersée entre huit haras en Angleterre, en Irlande et aux États-Unis, et regroupe plus de 200 poulinières et étalons.

Histoire
Hamdan al Maktoum se passionne pour les courses hippiques tandis qu'il fait ses études en Angleterre. Il prend ses couleurs en 1980 (casaque bleue épaulettes blanches, toque bleue rayée blanche) et en 1984 acquiert Shadwell, une propriété qui s'étend sur  dans le Norfolk, à l'Est de l'Angleterre, qui devient le quartier général de ses opérations d'élevage et de course pour l'Europe. Il s'installe aussi à Derrinstown Stud en Irlande et en 1985 il fait construire aux États-Unis, un haras de 1 300 hectares près de Lexington, la capitale de l'élevage américain sise dans le Kentucky. Le succès ne tarde pas, à la faveur d'une politique d'achats onéreux sur le marché des yearlings. L'un d'entre eux, la pouliche Al Bahathri, issue de Blushing Groom, acquise aux ventes américaines de Keeneland pour $ 650 000, apporte à l'écurie son premier succès classique dans les 1000 Guinées irlandaises, avant de devenir une excellente poulinière, mère entre autres de Haafdh (2000 Guinées, Champion Stakes). Al Bahathri porte la marque Shadwell : comme elle, tous les chevaux de l'écurie portent des noms arabes.

Le premier crack issu de l'élevage Shadwell est peut-être le meilleur cheval à avoir porté cette casaque : Nashwan, en 1989, remporte coup sur coup les 2000 Guinées, le Derby d'Epsom, les Eclipse Stakes et les King George VI and Queen Elizabeth Diamond Stakes. Si le succès de l'élevage Shadwell ne se dément pas au fil du temps (en témoigne Sakhee, qui remporte le Prix de l'Arc de Triomphe sous les couleurs de Godolphin, l'écurie regroupant les intérêts de la famille Al Maktoum), de nombreux champions de l'écurie ont été achetés yearlings, tels Salsabil (Prix Marcel Boussac, 1000 Guinées, Oaks, Derby d'Irlande, Prix Vermeille) ou le phénomène du sprint Dayjur (Nunthorpe Stakes, Ladbrokes Sprint Cup, Prix de l'Abbaye de Longchamp), voire pendant leur carrière, tel le champion uruguayen Invasor, acquis pour 1,4 million de dollars avant de faire briller les couleurs du Cheikh Hamdan dans deux des plus grandes courses du monde, la Breeders' Cup Classic et la Dubaï World Cup. L'année 1990, celle de Salsabil et Dayjur, Shadwell remporte le premier de ses quatre titres de tête de liste des propriétaires en Angleterre (1990, 1995, 2002 et 2005).

Côté élevage, l'intégration au parc d'étalons Shadwell de Green Desert, grand reproducteur qui avait fait sa carrière de course sous les couleurs de Maktoum al Maktoum, le frère du Cheikh Hamdan, fut l'un des événements les plus marquants, comme celle de la jument Height of Fashion, une fille de Highclere achetée à la Reine d'Angleterre pour 1,5 million de livres (l'équivalent de 6,5 millions d'euros actuels), et devenue une jument-base, mère de Nashwan, Unfuwain (Princess of Wales's Stakes,  des King George,  Prix de l'Arc de Triomphe), étalon de premier plan, et Nayef (Prince of Wales's Stakes, International Stakes, Dubaï Sheema Classic), deuxième mère de Ghanaati (1000 Guinées, Coronation Stakes), cinquième mère de Baaeed (Prix du Moulin de Longchamp, Queen Elisabeth II Stakes).

Palmarès (groupe 1 uniquement)

 Derby d'Epsom – 2 – Nashwan (1989), Erhaab (1994)
 Oaks – 3 – Salsabil (1990), Eswarah (2005), Taghrooda (2014)
 2000 Guinées – 2 – Nashwan (1989), Haafhd (2004)
 1000 Guinées – 5 – Salsabil (1990), Shadayid (1991), Harayir (1995), Lahan (2000), Ghanaati (2009)
 Queen Elizabeth II Stakes – 4 – Lahib (1992), Maroof (1994), Bahri (1995), Baaeed (2021)
 Middle Park Stakes – 3 – Fard (1994), Hayil (1997), Awzaan (2009)
 Eclipse Stakes – 3 – Nashwan (1989), Elmaamul (1990), Mukhadram (2014)
 July Cup – 3 – Hamas (1993), Elnadim (1998), Muhaarar (2015)
 Nunthorpe Stakes – 3 – Dayjur (1990), Battaash (2019, 2020)
 King George VI and Queen Elizabeth Diamond Stakes – 3 – Nashwan (1989), Taghrooda (2014), Hukum (2023)
 St. James's Palace Stakes – 2 – Marju (1991), Bahri (1995)
 Dewhurst Stakes – 2 – Alhaarth (1995), Mujahid (1998)
 Champion Stakes – 2 – Nayef (2001), Haafhd (2004)
 Sussex Stakes – 2 – Mohaather (2020), Baaeed (2022)
 Prince of Wales's Stakes – 2 – Nayef (2003), Mostahdaf (2023)
 International Stakes – 2 – Nayef (2002), Mostahdaf (2023)
 Racing Post Trophy – 1 – Al Hareb (1988)
 Haydock Sprint Cup – 1 – Dayjur (1990)
 Ascot Gold Cup – 1 – Ashal (1990)
 Fillies' Mile – 1 – Aqaarid (1994)
 Diamond Jubilee Stakes – 1 – Malhub (2002)
 Coronation Stakes – 1 – Ghanaati (2009)
 Commonwealth Cup – 1 – Muhaarar (2015)
 British Champions Sprint Stakes – 1 – Muhaarar (2015)
 Falmouth Stakes – 1 – Nazeef (2020)
 King's Stand Stakes – 1 – Battaash (2020)
 Lockinge Stakes – 1 – Baaeed (2022)
 Coronation Cup – 1 – Hukum (2022)
 Queen Anne Stakes – 1 – Baaeed (2022)
 Nassau Stakes – 1 – Al Husn (2023)

 Derby d'Irlande – 1 – Salsabil (1990)
 Irish 2000 Guineas – 1 – Awtaad (2016)
 Irish 1000 Guineas – 4 – Al Bahathri (1985), Mehthaaf (1994), Matiya (1996), Bethrah (2010)
 Irish Champion Stakes – 2 – Elmaamul (1990), Muhtarram (1993)

Poule d'Essai des Pouliches – 1 – Ta Rib (1996)
Prix Marcel Boussac – 3 – Ashayer (1987), Salsabil (1989), Shadayid (1990)
Prix de l'Abbaye de Longchamp – 2 – Dayjur (1990), Battaash (2017)
Prix du Moulin de Longchamp – 2 – Aqlaam (2009), Baaeed (2021)
Prix Vermeille – 1 – Salsabil (1990)
Prix Jean Prat – 1 – Tamayuz (2008)
Prix Jacques Le Marois – 1 – Tamayuz (2008)
Prix Jean-Luc Lagardère – 1 – Naaqoos (2008)
Prix Morny – 1 – Arcano (2009)
Prix Maurice de Gheest – 1 – Muhaarar (2015)
Prix d'Ispahan – 1 – Anmaat (2023)

 Belmont Stakes – 1 – Jazil (2006)
 Breeders' Cup Classic – 1 – Invasor (2006)
Breeders' Cup Filly & Mare Turf – 1 – Lahudood (2007)
Breeders' Cup Dirt Mile – 1 – Tamarkuz (2016)
Breeders' Cup Distaff – 1 – Malathaat (2022)
Kentucky Oaks – 1 – Malathaat (2021)
Flower Bowl Invitational Stakes – 1 – Lahudood (2007)
Queen Elizabeth II Challenge Cup Stakes – 1 – Alwajeeha (2008)
Metropolitan Handicap – 1 – Frosted (2016)
 Pimlico Special – 1 – Invasor (2006)
 Suburban Handicap – 1 – Invasor (2006)
 Whitney Handicap – 1 – Invasor (2006)
 Donn Handicap – 2 – Invasor (2007), Albertus Maximus (2009)
 Ashland Stakes – 1 – Malathaat (2021)
 Alabama Stakes – 1 – Malathaat (2021)
 Personal Ensign Stakes – 1 – Malathaat (2022)

 Dubaï World Cup – 2 – Almutawakel (1999), Invasor (2007)
 Dubai Sheema Classic – 2 – Nayef (2002), Eastern Anthem (2009)
 Dubaï Duty Free – 1 – Altibr (1999)
 Dubaï Golden Shaheen – 1 – Muarrab (2016)
 Jebbel Hatta – 1 – Alfareeq (2022)
 Al Quoz Sprint – 1 – Danyah (2023)

 Melbourne Cup – 2 – At Talaq (1986), Jeune (1994)
 Caulfield Cup – 1 – Tawqeet (2006)
 Blue Diamond Stakes – 1 – Nadeem (2006)

 Hollywood Gold Challenge – 1 – Al Muthana (2022)

Lien externe
Site officiel

Notes et références

Haras au Royaume-Uni
Élevage équin
Propriétaire et éleveur de sport hippique

Écurie Shadwell


An Taccarum caudatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry Hurd Rusby. An Taccarum caudatum in nahilalakip ha genus nga Taccarum, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Taccarum

Taccarum caudatum


Münster-Sprakel, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde, Münster kentine bağlı bölge. Münster'in kuzey ucunda yer alır. Yaklaşık 2.700 kişilik nüfusa sahiptir. Münster-Nord idari merkezine bağlı Sprakel'in yüzölçümü 22,5 km2 civarındadır.

Dış bağlantılar
 Sprakel
 Rieselfelder Münster

Münster-Sprakel


Gradul de protecție  sau indicele de protecție IP (engleză - International Protection Marking, Ingress Protection Marking) este un standard internațional ce clasifică și evaluează gradul de etanșeitate pentru diferite carcase, dispozitive și aparate. Este definit în standardul internațional EN 60529, publicat de Comisia Electrotehnică Internațională (CEI).

În practică, indicele de protecție are forma IPXX, indicat prin două cifre (și/sau litere) care urmează prefixului IP. De exemplu, IP69 (pronunțat "IP șase-nouă").

Clasificare IP
Cifrele care apar după IP au fiecare o anumită semnificație. Prima cifră indică gradul de protecție umană față de piesele mobile, precum și protecția echipamentului de corpuri străine. Al doilea număr indică gradul de protecție al echipamentului împotriva pătrunderii apei sub diferite forme (vapori, picături, jet, etc).

Nivelurile de rezistență la pătrunderea de corpuri solide, obiecte mici și praf (prima cifră după IP)
1: Fără protecție
2: protecție împotriva obiectelor mai mari de 50 mm, de exemplu mâna
3: protecție împotriva obiectelor mai mari de 12,5 mm, de exemplu degetul
4: protecție împotriva obiectelor mai mari de 2,5 mm, de exemplu șurubelnița
5:  protecție la praf (praful poate pătrunde doar în cantități extrem de mici și nu afectează funcționarea dispozitivului)
6: protecție totală la praf

(Al doilea număr) Nivelurile de rezistență la pătrunderea lichidelor
0: - Fără protecție
1: – obiectul este protejat împotriva picăturilor de apă
2: – obiectul este protejat împotriva picăturilor de apă care cad la un unghi de 15 grade
3: – obiectul este protejat împotriva pulverizării de apă până la un unghi maxim de 60 de grade
4: – obiectul este protejat împotriva stropirii cu apă indiferent de unghi
5: – obiectul este protejat împotriva jeturilor de apă pulverizată printr-o duză de 6,3 mm la un debit de 12,5 litri pe minut, timp de 3 minute, de la o distanță de 3 m
6: – obiectul este protejat împotriva jeturilor de apă pulverizată printr-o duză de 12,5 mm la un debit de 100 litri pe minut, timp de 3 minute, de la o distanță de 3 m
6k: – obiectul este protejat împotriva jeturilor de apă pulverizată printr-o duză de 6,3 mm la un debit de 75 litri pe minut, timp de 3 minute, de la o distanță de 3 m (presiunea de apă a unui hidrant)
7: – obiectul este protejat împotriva scufundării în apă până la 1 m adâncime timp de maximum 30 de minute
8: – obiectul este protejat împotriva scufundării în apă la mai mult de 1 m adâncime (datele exacte diferă în funcție de producător)
9X: – obiectul este protejat împotriva jeturilor de apă la presiune mare, temperatură ridicată și debit mare (un astfel de jet de apă poate fi fatal pentru om).

Litere suplimentare
Se pot adăuga litere pentru a furniza informații suplimentare despre protecția oferită de dispozitiv:
f: rezistent la ulei
H: dispozitiv de înaltă tensiune
M: dispozitiv în mișcare în timpul testului de apă
S: dispozitiv staționar în timpul testului de apă
W: condiții de mediu

Note

Vezi și
 EN 62262 Standard ce definește gradul de rezistență la impact

Legături externe

 Pagina IEC
 Ingress Protection: The System of Tests and Meaning of Codes

Standarde IEC

Grad de protecție


Festival dalmatinskih klapa Omiš 1970. bila je glazbena manifestacija klapskog pjevanja u Omišu u Hrvatskoj. Festival se održao 25. srpnja 1970. godine.

Natjecale su se sljedeće muške klape:

Napomene:

Nagrade

Večer novih skladbi
Večer novih skladbi
Zlatna plaketa autoru najuspješnije skladbe
 Skladba Baš si luda - glazba: Zdenko Runjić; tekst: Tomislav Zuppa; izvela klapa Moreška, Korčula

Plaketa za najbolju izvedbu
 Oktet Dalmacijacement (m) - Vranjic za skladbu Barba Filina lula - glazba i tekst: Toma Bebić

Zlatna plaketa publike
 Skladba Čuvaj je majko - glazba i tekst: Arsen Dedić - izvela klapa Šubičevac (m) - Šibenik

Završna večer klapa

1. Nagrada stručnog žirija - zlatni štit s grbom Grada Omiša:
 Klapa Trogir, Trogir

2. Nagrada stručnog žirija - srebrni štit s grbom Grada Omiša:
 Klapa Maestral, Dubrovnik

3. Nagrada stručnog žirija - brončani štit s grbom Grada Omiša:
 Nagrada nije dodijeljena

1. Nagrada publike - zlatni omiški leut
 Klapa Maestral, Dubrovnik

2. Nagrada publike - srebrni omiški leut
 Klapa Trogir, Trogir

3. Nagrada publike - brončani omiški leut
 Nagrada nije dodijeljena

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice

1970

Festival dalmatinskih klapa – Omiš 1970.


Calycobathra calligoni ist ein Schmetterling aus der Familie der Chrysopeleiidae.

Merkmale
Die Falter haben eine Flügelspannweite von 10 bis 12 Millimeter. Der Kopf ist ockerfarben. Thorax und Tegulae sind fahl ockerfarben und ockerfarben gesprenkelt. Die Vorderflügel sind fahl ockerfarben und vor allem in der Basalregion und entlang der Costalader ockergrau gesprenkelt. Zur Flügelzeichnung gehören zwei schmale dunkelgraue Striche. Der erste befindet sich bei 1/3 der Vorderflügellänge in der Analfalte, der zweite bei 3/5 der Vorderflügellänge in der Flügelmitte. Die Fransenschuppen sind fahl ockergrau. Die Hinterflügel glänzen hellgrau und haben fahl ockergraue Fransenschuppen. Das Abdomen glänzt dorsal bräunlich-grau, die Segmente sind hinten weißlich gebändert. Die letzten beiden Segmente sind weiß, das Afterbüschel ist gelblich weiß.

Bei den Männchen ist der Uncus kurz und kräftig und sichelförmig. Die Valven sind schlank und distal nach innen gebogen. An der Basis befindet sich eine Einkerbung. Der caudale Teil ist parallelwandig und innen mit Reihen grober Borsten versehen. Der Apex ist rundlich. Drei lange und gekrümmte Dorsalborsten entspringen in Basisnähe und reichen bis zur halben Valvenlänge. Die Borsten an der Außenseite sind kurz und haarartig. Die Loben des Vinculums sind dreieckig, der caudale Teil ist rundlich und vor allem an den Rändern gezähnt. Der Aedeagus ist leicht gekrümmt und lateral abgeplattet. Er weitet sich zu einem rundlichen Apex mit einer halbrunden Einkerbung an der Spitze. Am Ventralrand befinden sich zwei oder drei kleine subapikale Zähne.

Bei den Weibchen ist die schlitzförmige Ausbuchtung des siebenten Sternits vorne sklerotisiert und U-förmig. Die Falte ist breit und hat einen fast geraden Rand. Das Ostium ist von einer nahezu quadratischen Verstärkung umgeben, die mit der mehr oder weniger trapezförmigen Genitalplatte verbunden ist. Es sind zwei Paare seitlicher Protrusionen mit netzartiger Struktur ausgebildet. Die innere Protrusion krümmt sich vor der schlitzförmigen Ausbuchtung, die äußere ist nahezu gerade, weitet sich apikal und ist hakenförmig nach innen gebogen. Der Ductus bursae verläuft in vielen Windungen und ist mit einem sklerotisierten Versteifungsband versehen. Das Antrum ist breit becherförmig, die hintere Hälfte ist innen dicht mit Härchen bedeckt. Das Corpus bursae ist oval. Es sind zwei kleine hornförmige Signa mit kreisförmiger Basis ausgebildet.

Ähnliche Arten
Calycobathra calligoni unterscheidet sich von Calycobathra acarpa und Calycobathra variapenella durch die helleren und meist einfarbigen, fahl ockerfarbenen Vorderflügel und die beiden deutlichen dunkelgrauen Striche.

Verbreitung
Calycobathra calligoni kommt im äußersten Südosten des europäischen Teils von Russland vor (östlicher kaukasus, Südural). Weitere Verbreitungsgebiete sind der Osten des Transkaukasus und Zentralasien. Die Art ist in Wüsten- und Halbwüstenhabitaten häufig und kommt zusammen mit Ascalenia viviparella vor.

Biologie
Die Raupen entwickeln sich in den Trieben und Früchten von Calligonum junceum, Calligonum eriopodum, Calligonum microcarpum und Calligonum leucoladum. Sie leben vom späten Frühling bis zur ersten Hälfte des Sommers. Die Art bildet zwei Generationen pro Jahr. Die Falter können während des gesamten Jahres angetroffen werden. Sie überwintern in den Bauen verschiedener Nagetiere.

Belege

Chrysopeleiidae
Chrysopeleiidae (Familie)

Calycobathra calligoni


Pisica șmecheră (în , ) este un film de ficțiune turcesc pe calculator din 2016 produs de Anima İstanbul și regia lui Mehmet Kurtuluș și Ayșe Ünal. Acesta este filmul cu care Mehmet Kurtuluș și Ayșe Ünal își face debutul regizoral.  Filmul se bazează pe seria de benzi desenate Kötü Kedi Șerafettin de Bülent Üstün.

Premis
În cartierul Cihangir din Istanbul, Riza Șobolanul și Rifki Pescărușul se pregătesc pentru petrecere cu grătare găzduită de Pisică Shero. Noaptea lor de beție cu puicuțe și sărbătoare alimente se transformă în haos după sosirea lui Taco, fiul nelegitim al lui Shero, însoțită de moartea accidentală a unei feline.

Distribuție
 Uğur Yücel este pisică Shero
 Demet Evgar este pisicuta Taco și pisică Misscat
 Okan Yalabık este caricaturist și buldog
 Güven Kıraç este șobolan Rıza
 Gökçe Özyol este pescăruș Rıfkı
 Ahmet Mümtaz Taylan este artist Tank
 Yekta Kopan este pisică Black
 Ayșen Gruda este proprietăreasă, bunică Hazel
 Cezmi Baskın este proprietarul magazinului Semi
 Ozan Kurtuluș este câini de stradă și masculin paramedic
 Bülent Üstün este pescăruș Mertan
 Ayșe Ünal este femeie paramedicală
 Mehmet Kurtuluș este comisar
 Turgut Doğru este poliția

Note

Legături externe

Filme din 2016
Filme turcești
Filme de animație
Filme de animație pe calculator
Filme de comedie
Filme de acțiune
Filme bazate pe benzi desenate
Debuturi regizorale
Filme în limba turcă

Pisica șmecheră


Nina Burger (født 27. december 1987) er en østrigsk fodboldspiller, der spiller som angriber for SC Sand i den tyske Frauen Bundesliga og for Østrig. Hun spillede for SV Neulengbach i Østrigs ÖFB-Frauenliga fra 2005 til 2014. I 2014 sæsonen spillede hun også for Houston Dash i National Women's Soccer League (NWSL). Hun var topscorer i ÖFB-Frauenliga seks sæsoner på rad mellem 2007 og 2012.

Hæder

SV Neulengbach
 ÖFB-Frauenliga: Vinder 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2008–09, 2009–10, 2010–11, 2011–12, 2012–13, 2013–14, 2014–15
 ÖFB Ladies Cup: Vinder 2005–06, 2006–07, 2007–08, 2008–09, 2009–10, 2010–11, 2011–12

SC Sand
 DFB-Pokal: Toer 2015–16, 2016–17

Landshold

 Cyprus Cup: Vinder 2016

Individuel
 Topscorer ÖFB-Frauenliga: 2006–2007, 2007–2008, 2008–2009, 2009–2010, 2010–2011, 2011–2012

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra Østrig
Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra Østrig

Nina Burger


Le suc d'Ourseyre est un suc situé dans le Massif central. Il s'élève à  d'altitude au sein des monts du Vivarais. Il se trouve dans la commune de Saint-Andéol-de-Fourchades.

Notes et références

Ourseyre
Ourseyre
Ourseyre

Suc d'Ourseyre


Yalıncı mazı (Thujopsis dolabrata), servigiller (Cupressaceae) familyasından Japonya'da endemik olan bir ağaç türü.

Morfolojik özellikleri

15 m'ye kadar boylanır; kabuk ince, boz veya kırmızımsı kahverengi, uzunlamasına soyulur, tacı piramidal, dallar yukarıya doğru yükselmiş, dalcıklar 4–6 mm çapındadır. Yapraklar parlak, geniş, uca doğru sivrileşir, yan sürgündeki yapraklar yukarıya doğru yükselmiş, üst yüzü koyu yeşil yumurtamsı-mızrak şelinde, 4-7 x 1,5-2,2 mm, alt yüzünde beyaz bir stoma bandı yer alır, ucu yuvarlak, bazen eğridir. Kozalaklar 1-1,6 cm, tohum elipsoid 4-5 x 3-3,5 mm; tohum kanadı kalındır.

İki varyetesi vardır;
 Thujopsis dolabrata var. dolabrata: Güney Japonya'da bulunur. Sürgünler daha az dallıdır, yapraklar büyük, kozalak pulları sert ve kalındır.
 Thujopsis dolabrata var. hondai: Kuzey Japonya'da bulunur. Sürgünler sık dallıdır, yapraklar küçük, kozalak pulları az kalındır.

Ekolojik özellikleri ve fenoloji
Nemli, gölgeli yerleri sever. Yüksek hava nemi ister, yüksek pH veya düşük sıcaklıktan etkilenmez. Çok yavaş büyür, fideler birincı yılda sadece 3 cm büyürken, 6-10 yaşlarında 30 cm'ye ancak ulaşır. Her dem yeşil ağaçlardır. Tohumlar Eylül-Ekim aylarında olgunlaşır. Çiçekler bir evciklidir.

Üretimi
Tohum ve çelikle üretilir. Tohumlarda çimlenme engeli yoktur. Yarı odunsu çeliklerle üretilir. Çelikler 5–8 cm uzunluğunda Temmuz-Ağustos aylarında ökçeli olarak alınır.

Kullanımı
Odunu, yumuşak, dayanıklı ve elastiktir. Dolap yapımı ve gemi inşaatında kullanılır. Japonya'da değer verilen genellikle tapınakların etrafında kullanılan bir süs ağacıdır. İyi yağış alan, bol sulanan bahçelerde ancak yetişme imkânına sahip olur. Kuraklığa hoş görülü değildir.

Kaynakça

Cupressaceae
Japonya endemik bitkileri
Japonya ağaçları
Kutsal ağaçlar
1842'de tanımlanan bitkiler

Yalancı mazı


Norbert Masur (* 13. Mai 1901 in Friedrichstadt; † 10. Juli 1971 in Stockholm) war ein Unterhändler des Jüdischen Weltkongresses, der am 20. April 1945 mit Heinrich Himmler über die Freilassung von KZ-Häftlingen verhandelte.

Leben
Norbert Masur war eines von zehn Kindern von Leiser Masur, Kaufmann in Friedrichstadt, und Hannchen Masur (geb. Levy). Er lebte nach Ende des Zweiten Weltkriegs abwechselnd in Tel Aviv und Stockholm.

Die Verhandlungen mit Heinrich Himmler
Der Jüdische Weltkongress (World Jewish Council, kurz: WJC) war 1936 in Genf zur Zeit des Nationalsozialismus gegründet worden, um die Juden zu einen, ihre Interessen zu vertreten und gegen die Nationalsozialisten zu mobilisieren. Über Heinrich Himmlers schwedischen Arzt Felix Kersten arrangierte die schwedische Sektion des WJC ein geheimes Treffen auf Kerstens Gut Hartzwalde rund 70 Kilometer nördlich von Berlin. Norbert Masur wurde als Unterhändler bestimmt, dem von Himmler freies Geleit zugesichert wurde. Durch die Verhandlungen mit Masur und den Nachverhandlungen mit dem Leiter des Schwedischen Roten Kreuzes Folke Bernadotte wurde es dieser Organisation ermöglicht, in den folgenden Tagen rund 7000 Frauen aus dem Frauen-KZ Ravensbrück zu retten, bekannt als die Rettungsaktion der Weißen Busse. Rund die Hälfte dieser Frauen, die aus über 40 Nationen deportiert worden waren, waren Jüdinnen. Sie wurden im südlichen Schweden in Auffanglagern untergebracht. Masur äußerte sein Erschrecken über den dramatischen Zustand der Frauen nach den teilweise mehrjährigen Lageraufenthalten. Vor allem für die polnischen Jüdinnen erschien Norbert Masur eine Rückkehr in ihre Heimat vor dem Hintergrund ermordeter Familienangehöriger, den Erfahrungen in den Ghettos und den vernichteten jüdischen Gemeinden unvorstellbar, sodass er eine Emigration nach Palästina als einzige Möglichkeit ansah, dass diese Frauen ihre Würde wiedererlangten.

Literatur
 Bernd Philippsen: Norbert Masur – "einer der stillen Helden des Krieges und ein Grund, dass ich lebe". Der gebürtige Friedrichstädter mit schwedischem Pass verhandelte mit Himmler und beteiligte sich an der Mission der Weißen Busse. In: Grenzfriedenshefte, Jg. 66, 2019, Heft 2, S. 101–124 (online).

Einzelnachweise

Person (Judentum)
Deutscher Emigrant in Schweden
Schwede
Geboren 1901
Gestorben 1971
Mann

Norbert Masur


An Centrolepis pilosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Georg Hans Emmo Emo Wolfgang Hieronymus. An Centrolepis pilosa in nahilalakip ha genus nga Centrolepis, ngan familia nga Centrolepidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Centrolepis

Centrolepis pilosa


Gundiás es un lugar de la parroquia San Miguel do Campo, municipio de Nogueira de Ramuín, en la provincia de Orense, España.

Se encuentra ubicada a 14 kilómetros al noreste de la ciudad gallega de Orense.  La localidad es conocida por ser el sitio donde nació el industrial español Eduardo Barreiros.

Referencias

Localidades de Nogueira de Ramuín

Gundiás (Nogueira de Ramuín)


Sir Norman Bishop Hartnell  (12 June 1901 – 8 June 1979) was a leading British fashion designer, best known for his work for the ladies of the royal family. Hartnell gained the Royal Warrant as Dressmaker to Queen Elizabeth (later the Queen Mother) in 1940, and Royal Warrant as Dressmaker to Queen Elizabeth II in 1957. Princess Beatrice also wore a dress designed for Queen Elizabeth II by Hartnell for her wedding in 2020.

Early life and career

Hartnell was born in Streatham, southwest London. His parents were then publicans and owners of the Crown & Sceptre, at the top of Streatham Hill. Educated at Mill Hill School, Hartnell became an undergraduate at Magdalene College, Cambridge and read Modern Languages.

Hartnell's main interests were in performing in, and designing for, productions at Cambridge University, and first came to fashion after designing for the university's Footlights performances whilst an undergraduate, a production which transferred to Daly's Theatre, London. He then worked unsuccessfully for two London designers, including Lucile, whom he sued for damages when several of his drawings appeared unattributed in her weekly fashion column in the London Daily Sketch.

In 1923, Hartnell opened his own business at 10 Bruton Street, Mayfair, with the financial help of his father and first business colleague, his sister Phyllis.

The Doctor Who actor William Hartnell was his second cousin.

1923–1934

Thanks to his Cambridge connections, Hartnell acquired a clientele of débutantes and their mothers, who desired fashionable and original designs for a busy social life centred on the London Season. Hartnell was considered by some to be a good London alternative to Parisian or older London dress houses, and the London press seized on the novelty of his youth and gender.

Although expressing the spirit of the Bright Young Things and Flappers, his designs overlaid the harder silhouettes with a fluid romanticism in detail and construction. This was most evident in Hartnell's predilection for evening and bridal gowns, gowns for court presentations, and afternoon gowns for guests at society weddings. Hartnell's success ensured international press coverage and a flourishing trade with those no longer content with 'safe' London clothes derived from Parisian designs. Hartnell became popular with the younger stars of stage and screen, and went on to dress such leading ladies as Gladys Cooper, Elsie Randolph, Gertrude Lawrence (also a client of Edward Molyneux), Jessie Matthews, Merle Oberon, Evelyn Laye and Anna Neagle; even top French stars Alice Delysia and Mistinguett were said to be impressed by Hartnell's designs.

Alarmed by a lack of sales, Phyllis insisted that Norman cease his pre-occupation eveningwear and instead focus on creating practical day clothes. Hartnell utilised British woollen fabrics to subtle and ingenious effect; though previously sidelined by London dressmaking, the use of wool fabrics in ladies' day clothing had already successfully demonstrated in Paris by Coco Chanel, who showed a keen interest in his 1927 and 1929 collections.

Hartnell successfully emulated his British predecessor and hero Charles Frederick Worth by taking his designs to the heart of world fashion. Hartnell specialised in expensive and often lavish embroidery as an integral part of his most expensive clothes, which he also utilised to prevent exact ready-to-wear copies being made of his clothing. The Hartnell in-house embroidery workroom was the largest in London couture, and continued until his death in 1979, also producing the embroidered Christmas cards for clients and press during quiet August days, a practical form of publicity at which Hartnell was adept. The originality and intricacy of Hartnell embroideries were frequently described in the press, especially in reports of the original wedding dresses he designed for socially prominent young women during the 1920s and 1930s.

1934–1940

By 1934, Hartnell's success had outgrown his premises, and he moved over the road to a large Mayfair town house already provided with floors of work-rooms at the rear to Bruton Mews. The first-floor salon was the height of modernity, a glass and mirror-lined Art Moderne space designed by the innovative young architect Gerald Lacoste (1909–1983), and proved the perfect background for each new season of Hartnell designs. The interiors of the large late 18th-century town house are now preserved as one of the finest examples of art-moderne pre-war commercial design in the UK.

At the same time Hartnell moved into the new building, he acquired a weekend retreat, Lovel Dene, a Queen Anne cottage in Windsor Forest, Berkshire. The cottage was extensively re-modelled for him by Lacoste. Hartnell's London residence, The Tower House, Park Village in West Regent's Park, was also remodelled and furnished with a fashionable mixture of Regency and modern furniture.

In 1935, Hartnell received the first of what was to be numerous commissions from the British royal family, in designing the wedding dress and bridesmaid's dresses for the marriage of Lady Alice Montagu Douglas Scott to Prince Henry, Duke of Gloucester. The two bridesmaids were Princess Elizabeth and Princess Margaret. Both King George V and Queen Mary approved the designs, the latter also becoming a client. The Duchess of York, then a client of Elizabeth Handley-Seymour, who had made her wedding dress in 1923, accompanied her daughters to the Hartnell salon to view the fittings and met the designer for the first time.

Although Hartnell's designs for the Duchess of Gloucester's wedding and her trousseau achieved worldwide publicity, the death of the bride's father and consequent period of mourning before the wedding led to what had been planned as a large state wedding, taking place at Westminster Abbey, instead being held privately in the chapel of Buckingham Palace. Hartnell regretted that his work on the designs for the occasion had been denied worldwide publicity; however, vast crowds did see the newest member of the royal family drive off from Buckingham Palace wearing a Hartnell ensemble for her honeymoon, and the seal of royal approval led to increased business for Hartnell.

For the 1937 Coronation of King George VI and Queen Elizabeth, the Queen ordered the maid of honour dresses from Hartnell, remaining loyal to Handley-Seymour for her Coronation gown. Until 1939, Hartnell received most of the Queen's orders, and after 1946, with the exception of some country clothes, she remained a Hartnell client, even after his death. Hartnell's ability in adapting current fashion to a personal royal style began with designs with a slimmed-down fit for day and evening wear. The new Queen was short, and her new clothes gave her height and distinction; public day-clothes usually consisted of a long or three-quarter length coat over a slim skirt, often embellished with fur trimmings or some detail around the neck. His designs for the Queen's evening wear varied from unembellished slim dresses to evening wear embroidered with sequins and glass. There was a complete change of style apparent in designs for the grander evening occasions, when Hartnell re-introduced the crinoline to world fashion, after the King showed Hartnell the Winterhalter portraits in the Royal Collection. King George suggested that the style favoured earlier by Queen Victoria would enhance the Queen's presence.

Wallis Simpson, subsequently the Duchess of Windsor following her marriage to Edward VIII, was also a London Hartnell client, later patronizing Mainbocher, who made her wedding dress. Bocher was a friend of Hartnell's with whom the latter credited with sound early advice, when he showed his 1929 summer collection in Paris. Then a Vogue editor, Bocher told Hartnell that he had seldom seen so many wonderful dresses so badly made. Hartnell took his advice and employed the talented Parisian 'Mamselle' Davide, reputedly the highest paid member of any London couture house, and other talented cutters, fitters and tailors to execute his designs to the highest international couture standards by the 1930s. In 1929, Hartnell showed his clothes to the international press in Paris, and the floor-length hems of his evening dresses, after a decade of rising hems, were hailed as the advent of a new fashion, copied throughout the world as evidenced by the press of the time. His clothes were so popular with the press that he opened a House in Paris in order to participate in Parisian Collection showings.

Within a decade, Hartnell again effectively changed the fashionable evening dress silhouette, when more of the crinoline dresses worn by the Queen during the State Visit to Paris in July 1938 also created a worldwide sensation viewed in the press and on news-reels. The death of the Queen's mother, Cecilia Bowes-Lyon, before the visit resulted in court mourning and a short delay in the dates of the visit to a vital British ally, of enormous political significance at a time when Germany was threatening war in Europe. Royal mourning dictated black and shades of mauve, which meant that all the clothes utilising colour for the planned June visit had to be re-made; Hartnell's workrooms worked long hours to create a new wardrobe in white, which Hartnell remembered had a precedent in British royal mourning protocol, and was not unknown for a younger queen.

Hartnell was decorated by the French government and his friend Christian Dior, creator of the full-skirted post-war New Look; Dior himself was not immune to the influence and romance of Hartnell's new designs, publicly stating that whenever he thought of beautiful clothes, it was of those created by Hartnell for the 1938 State Visit, which he viewed as a young aspirant in the fashion world. The crinoline fashion for evening wear influenced fashion internationally, and French designers were quick to take up the influence of the Scottish-born Queen and the many kilted Scots soldiers in Paris for the State Visit; day clothes featuring plaids or tartans were evident in the next season's collections of many Parisian designers.

The Queen commanded another extensive wardrobe by Hartnell for the Royal Tour of Canada and visit to North America during May and June 1939. At a critical time in world history, the visit cemented North American ties of friendship in the months before the outbreak of World War II in September 1939. The King and Queen were received with enormous acclaim by great crowds throughout the tour and visit and the dignity and charm of the Queen were undoubtedly aided by her Hartnell wardrobe; Adolf Hitler termed Queen Elizabeth "the most dangerous woman in Europe" on viewing film footage of the successful tour.

By 1939, largely due to Hartnell's success, London was known as an innovative fashion centre and was often visited first by American buyers before they travelled on to Paris. Hartnell had already had substantial American sales to various shops and copyists, a lucrative source of income to all designers. Some French designers, such as Anglo-Irish Edward Molyneux and Elsa Schiaparelli, opened London houses, which had a glittering social life centred around the Court. Young British designers opened their own Houses, such as Victor Stiebel and Digby Morton, formerly at Lachasse where Hardy Amies was the designer after 1935. Peter Russell also opened his own House, and all attracted younger women. Older more staid generations still patronised the older London Houses of Handley-Seymour, Reville and the British-owned London concessions of the House of Worth and Paquin. Before Hartnell established himself, the only British designer with a worldwide reputation for originality in design and finish was Lucile, whose London house closed in 1924.

The younger members of the British royal family attracted worldwide publicity, drawing attention to Hartnell by association. Whilst it was a triumph for Hartnell to have gained Queen Mary as a client, the four young wives of her four sons created fashion news. Princess Marina, was a notable figure and a patron of Edward Molyneux in Paris. He designed her 1934 wedding dress and the bridesmaids dresses for her marriage to Queen Mary's fourth son Prince George, Duke of Kent and when Molyneux opened his London salon, also designed by Lacoste, she became a steady client of his until he closed the business in 1950. Thereafter, she was often a Hartnell client. Hartnell would go on to receive a Royal Warrant in 1940 as Dressmaker to the Queen.

1940–1952

During the Second World War (1939–45) Hartnell - in common with other couture designers - was subject to government trading and rationing restrictions, part of the utility scheme; apart from specific rules on the amount of fabric allowed per garment, the number of buttons, fastenings and the amount and components of embroideries were all calculated and controlled. Hartnell joined the Home Guard and sustained his career by sponsoring collections for sale to overseas buyers, competing with the Occupied French and German designers, but also a growing group of American designers. Private clients ordered new clothes within the restrictions or had existing clothes altered. This also applied to the Queen, who appeared in her own often re-worked clothes in bombed areas around the country. Hartnell received her endorsement to design clothes for the government's Utility campaign, mass-produced by Berketex, with whom he entered a business relationship that continued into the 1950s. Through this partnership, he became the first leading mid-20th century designers to design mass-produced ready-to-wear clothing. In 1916, Lucile had shown the way during the First World War by designing an extensive line of clothes for the American catalogue retailers Sears, Roebuck.

Hartnell was among the founders of the Incorporated Society of London Fashion Designers, also known as IncSoc, established in 1942 to promote British fashion design at home and abroad. Hartnell was also commissioned to design women's uniforms for the British army and medical corps during the war. He would go on to design service uniforms for nurses and female officers in City of London Police and the Metropolitan Police.

In 1946 Hartnell took a successful collection to South America, where his clients included Eva Peron and Magda Lupescu. In 1947, he received the Neiman Marcus Fashion Award for his influence on world fashion and in the same year created an extensive wardrobe for Queen Elizabeth to wear during the Royal Tour of South Africa in 1947, the first Royal Tour abroad since 1939. Both slimline and crinoline styles were included. In addition, Hartnell designed for the young Princess Elizabeth and Princess Margaret; Molyneux also designed some day clothes for the Princesses during this trip.

Although worried that he was too old for the job at 46, Hartnell was commanded by the Queen to create the wedding dress of Princess Elizabeth in 1947 for her marriage to Prince Philip (later the Duke of Edinburgh). With a fashionable sweetheart neckline and a full skirt, the dress was embroidered with some 10,000 seed-pearls and thousands of white beads. Hartnell also created the going-away outfit and her trousseau, becoming her main designer to be augmented by Hardy Amies in the early 1950s and appealing to whole new generation of clients.

1952–1979

Following the early death of George VI in 1952, Hartnell was asked by Queen Elizabeth II to design her 1953 Coronation dress. Many versions were sketched by Hartnell and his new assistant Ian Thomas. These were then discussed with the Queen. At her request, the final design had the similar sweetheart neckline used for the Queen's wedding dress in 1947, with a fuller, heavy silk skirt embellished with varied embroideries, including the depiction of the national botanical emblems of the United Kingdom and Commonwealth countries, echoing earlier Coronation dresses. The complicated construction of the supporting undergarments and frustrating hours of work involved were described by Hartnell in his autobiography; the weight of the dress made it difficult to achieve a perfect balance and lend a gentle, forward swaying motion, rather than the lurching, listing motion of the prototypes. The development of the prototypes was the work of his expert cutters and fitters, as Hartnell could not sew, although he understood construction and the handling of various fabrics.

In addition, Hartnell designed the accompanying dresses worn by the Queen's Maids of Honour and those of all major Royal ladies in attendance, creating the necessary theatrical tableaux in Westminster Abbey. He also designed dresses for many other clients who attended the ceremony, and his summer 1953 collection of some 150 designs was named "The Silver and Gold Collection", subsequently used as the title for his autobiography, illustrated largely by his assistant Ian Thomas. Thomas subsequently opened his own establishment in 1968 and together with Hardy Amies created many designs included in the wardrobes of the Queen. The Queen undertook an increasingly large number of State visits and Royal tours abroad, as well as numerous events at home, all necessitating a volume of clothing too large for just one House to devote its time to. During 1953–54, the Queen made an extensive Royal tour of most of the countries forming the British Commonwealth. The Coronation dress was worn for the opening of Parliament in several countries, and her varied wardrobe gained press and newsreel headlines internationally, not least for the cotton dresses worn and copied worldwide, many ordered from a specialist wholesale company, Horrockses. Hartnell designs were augmented by a number of gowns from Hardy Amies, her secondary designer from 1951 onwards. Most of the ladies of the royal family used Hartnell, as well as other London designers, to create their clothes for use at home and abroad.

Hartnell's design for the wedding dress of Princess Margaret in 1960 marked the last full State occasion for which he designed an impressive tableau of dresses. It also marked the swan-song of lavish British couture. The Princess wore a multi-layered white princess line dress, totally unadorned, utilising many layers of fine silk, and requiring as much skill as the complexities of the Queen's Coronation dress, which it echoed in outline. The Queen wore a long blue lace day dress with a bolero, echoing the design with a slight bolero jacket and a hat adorned with a single rose, reminiscent of the Princess's full name, Margaret Rose. Victor Stiebel made the going-away outfit for the Princess and the whole wedding and departure of the couple from the Pool of London on HMY Britannia received worldwide newspaper and television publicity.

Fashion rapidly changed in the 1960s, and by the time of the Investiture of the Prince of Wales in 1969, Hartnell's clothes for the Queen and Queen Elizabeth The Queen Mother were short, simple designs, reflecting their own personal style. His royal clothes created an impeccably neat look that managed to be stylish without making an overt fashion statement. Hartnell became increasingly pre-occupied with royal orders. In this he was helped by Thomas, who left to found his own establishment in 1966, and the Japanese designer Gun'yuki Torimaru, who similarly left to create his own highly successful business.

In 1968, Hartnell was involved with the redesign of female police uniforms for the Metropolitan Police.

In 1970, Madame Somoza, first lady of Nicaragua and client,  issued a postage stamp dedicated to Hartnell.

In the mid-1950s, Hartnell reached the peak of his fame and the business employed some 500 people together with many others in the ancillary businesses. In common with all couture houses of the era, rising costs and changing tastes in women's clothing were a portent of the difficult times ahead. Throughout the 1950s and 1960s, the name of Norman Hartnell was continually found in the press. Apart from designing two collections a year and maintaining his theatrical and film star links, he was adept at publicity, whether it was in creating a full evening dress of pound notes for a news-paper stunt, touring fashion shows at home and abroad or using the latest fabrics and man-made materials. Memorable evening dresses were worn by the concert pianist Eileen Joyce and TV cookery star Fanny Cradock and typified his high profile as an innovative designer, although in his sixth decade - then considered to be a great age. Hartnell designed and created collections on a smaller scale until 1979 with designs for the Queen and Queen Elizabeth, the Queen Mother still commanding his time and attention. The business struggled with overheads in common with all couture businesses and various merchandising ventures had some success in helping to bolster the finances. The sale of 'In Love' scent and then other scents was re-introduced in 1954, followed by stockings, knitwear, costume jewellery and late in the 1960s, menswear. However, it was not enough to turn the tide of high-street youthful fashion and he even had to sell his country retreat Lovel Dene to finance the Bruton Street business.

At the time of the Queen's Silver Jubilee in 1977, Hartnell was appointed KCVO and on arriving at Buckingham Palace was delighted to find that the Queen had deputed Queen Elizabeth The Queen Mother to invest him with the honour. Prudence Glynn, the astute fashion editor then of The Times termed him "The First Fashion Knight" and his work as "The Norman Conquest". Hartnell designed and created collections on a smaller scale until 1979.

Hartnell was buried on 15 June 1979 next to his mother and sister in the graveyard of Clayton church, West Sussex. A memorial service in London was led by the then Bishop of Southwark, Mervyn Stockwood, a friend, and was attended by many models and employees and clients, including one of his earliest from the 1920s, his lifelong supporter Barbara Cartland, and another from a time as the Deb of the Year in 1930, Margaret Whigham. Wearing a spectacular Hartnell dress, her wedding to Charles Sweeny stopped the traffic in Knightsbridge. As Margaret, Duchess of Argyll, she remained a client.

After his death, Queen Elizabeth The Queen Mother remained a steadfast client, as did other older clients. In order to continue and revive the business John Tullis, a nephew of Edward Molyneux, designed for the House until the business was sold. A consortium headed by Manny Silverman, formerly of Moss Bros., acquired the company. Guest collections were designed by Gina Fratini and Murray Arbeid and the building was completely renovated under the direction of Michael Pick who brought back to life its original Art Moderne splendours. The famous glass chimney-piece forming the focal point of Lacoste's scheme leading on from the ground floor to the first floor salon with its faceted art moderne detailed mirror cladding and pilasters was returned by the V&A as the focal point of the grand mirrored salon. The house re-opened with an acclaimed collection designed by former Christian Dior designer Marc Bohan. The Gulf War and subsequent recession of the early 1990s killed the venture and the house closed its doors in 1992.

On 11 May 2005, the Norman Hartnell premises were commemorated with a blue plaque at 26 Bruton Street where he spent his working life from 1934 to 1979.

The Norman Hartnell name was acquired by Li & Fung as part of an extensive London fashion portfolio which includes Hardy Amies Ltd, acquired in 2008 by Fung Capital. Hardy Amies is now owned by No.14 Savile Row, which in turn is owned by Fung Capital, the private investment holding company of the Fung family also the controlling shareholders of publicly listed Li & Fung Limited and Trinity Limited. Various Norman Hartnell themed housewares have been produced and there are plans to further develop the brand.

Personal life
Hartnell never married, but enjoyed a discreet and quiet life at a time when homosexual relations between men were illegal. He considered himself a confirmed bachelor, and his close friends were almost never in the public eye, nor did he ever do anything to compromise his position and business as a leading designer to both ladies of the British royal family and his aristocratic or 'society' clients upon whom his success was founded. He rarely socialised with any of them. The younger Hardy Amies, fellow designer for Queen Elizabeth II, was surprised to discover how much he enjoyed his company in Paris in 1959. They were both there during the State Visit to France to view their creations being worn. Hartnell had been known to term Amies 'Hardly Amiable'. In late years, long after Hartnell's death and in a more liberal climate, Amies became known for some ad lib remarks during interviews and in explaining his business success compared to Hartnell's near penury at the end, he more than once termed Hartnell a 'soppy' or 'silly old queen' whilst describing himself as a 'bitchy' or 'clever old queen.'

Hartnell had many women friends. Claire Huth Jackson, later Claire de Loriol, appointed the designer as guardian to her son, Peter-Gabriel. His dresses were also worn by another Streatham resident of the past, ex-Tiller Girl Renee Probert-Price. A Hartnell evening ensemble features in the collection of vintage dresses inherited by Probert-Price's great-niece following her death in 2013.

Filmography
Hartnell designed costumes for the following films (incomplete list):
Such Is the Law (1930)
Aunt Sally (1933)
A Southern Maid (1933)
That's a Good Girl (1933)
Give Her a Ring (1934)
Princess Charming (1934)
The Church Mouse (1934)
The Return of Bulldog Drummond (1934)
Brewster's Millions (1935)
Two's Company (1936)
Jump for Glory (1937)
Non-Stop New York (1937)
Climbing High (1938)
Sailing Along (1938)
Design for Spring (1938)
Making Fashion (1938)
He Found a Star (1941) (dresses for Sarah Churchill and Evelyn Dall)
Ships with Wings (1942)
The Peterville Diamond (1942)
This Was Paris (1942)
The Demi-Paradise (1943)
Maytime in Mayfair (1949)
The Passionate Stranger (1957) (gowns for Margaret Leighton)
Women in Love (1958) (TV)
Suddenly, Last Summer (1959) (costumes for Katharine Hepburn)
Never Put It in Writing (1964)
The Beauty Jungle (1964)
A Double in Diamonds (1967) (TV episode: The Saint)

Theatre designs
Norman Hartnell first designed for the stage as a schoolboy before the First World War and went on to design for at least twenty-four varied stage productions, after his initial London success with a Footlights Revue, which brought him his first glowing press reviews.

Cultural depictions
He is featured as a character in the first two seasons of the Netflix drama The Crown, portrayed by Richard Clifford.

Honours
 He was made an Officer of the Ordre des Palmes académiques in 1939 by the French Republic.
 He was made a Member 4th Class of the Royal Victorian Order (MVO) in the 1953 Coronation Honours List.
 He was knighted as a Knight Commander of the Royal Victorian Order (KCVO) in the 1977 New Years Honours List.
 He received the Defence Medal for service in the Home Guard during World War II.
 He received the Queen Elizabeth II Version of the Royal Household Long and Faithful Service Medal for 20 years service to the British royal family.

References

Further reading
BE DAZZLED! Norman Hartnell : Sixty Years of Glamour and Fashion. Michael Pick. Pointed Leaf Press. 2007.
Silver and Gold. Norman Hartnell. Evans Brothers. 1955.
Royal Courts of Fashion. Norman Hartnell. Cassell. 1971.
Norman Hartnell 1901-1979. Frances Kennett et al. Brighton Art Gallery and Bath Museum of Costume. 1985.
Gerald Lacoste. Michael Pick. The Journal of the Thirties Society. No.3. 1982.
The Royal Tour: A Souvenir Album. Caroline de Guitaut. The Royal Collection. 2009.
"Hardy Amies". Michael Pick. ACC Publications. 2012.

External links
 Norman Hartnell: master of the royal wardrobe, by Linda Grant, 30 September 2007. – Fashion.Telegraph.co.uk

 Norman Hartnell – Fashion Encyclopedia.
 The Queen's robes – Information and images of Queen Elizabeth II's 1947 wedding dress

  – Film report of fashion show featuring Hartnell designs

1901 births
1979 deaths
People educated at Mill Hill School
Alumni of Magdalene College, Cambridge
English fashion designers
Knights Commander of the Royal Victorian Order
Officiers of the Ordre des Palmes Académiques
Artists from London
Wedding dress designers
People from Streatham
British Home Guard soldiers
20th-century English businesspeople

Norman Hartnell


Les accusations d'exploitation du travail forcé des Ouïghours dans des camps de rééducation en Chine portées contre des multinationales dès 2018 émanent d'instituts d'études australiens et américains et d'organisations non gouvernementales. Selon ces allégations, de grandes marques internationales se sont approvisionnées entre 2017 et 2019 dans des usines ayant recours au travail forcé des Ouïghours, minorité musulmane victime de détentions massives dans des camps de rééducation au Xinjiang, une région au nord-ouest de la Chine.

Travail forcé dans le Xinjiang
Le Xinjiang est une « zone de non-droit » d'après le comité des Nations unies pour l'élimination de la discrimination raciale. Le travail forcé dont sont victimes des dizaines de milliers de Ouïghours dans cette région est une des formes de violence qui frappent le million de Ouïghours internés dans des camps de rééducation du Xinjiang. Des viols, des stérilisations contraintes, des avortements forcés auraient été également pratiqués de manière massive.

Le chiffre d'un million de musulmans ouïghours au total internés dans ces camps du Xinjiang correspond aux estimations de plusieurs organisations de défense des droits de l'Homme. Le gouvernement chinois le récuse et présente les camps comme des  institués pour lutter contre la pauvreté et l'extrémisme religieux. Les camps sont ceints de barbelés, gardés par des  hommes en armes et comportent un système de caméra-suveillance.

Rapport de l'ASPI en mars 2020
Un rapport publié en mars 2020 par l'Institut australien de stratégie  politique, ASPI, Australian Strategic Policy Institute, think tank créé par l'État australien, affirme qu'entre 2017 et 2019, plus de  Ouïghours ont été placés par les autorités chinoises dans des usines où ils ont été obligés de travailler, tenus sous une surveillance permanente, endoctrinés, coupés de leur culture linguistique, privés de la liberté de culte. Ces  Ouïghours, ainsi que des Khazaks, doivent travaillent dans ces usines contre une rémunération dérisoire ou sans salaire. Les camps de rééducation ont été édifiés, pour une centaine d'entre eux, tout près des usines.

En outre, certains Ouïghours auraient été déplacés hors des camps vers des usines disséminées dans neuf provinces ; , selon les termes du rapport.

Rapport du Newslines Institue en décembre 2020
Selon un rapport publié en décembre 2020 par le Newlines Institute,  ; , déclare le chercheur Adrian Zenz, auteur du rapport pour cet institut américain.

Accusations concernant les liens de partenariat entre des usines du Xinjiang et des dizaines de multinationales
En 2018, l'Associated Press affirme que le grand distributeur américain de vêtements Badger Sportswear se fournit auprès d'une usine Hetian Taida pratiquant le travail forcé dans un camp de rééducation du Xinjiang. Selon un rapport du , Badger Sportswear a dissimulé son partenariat avec l'usine.

Le Wall Street Journal affirme en 2019 que de grandes marques occidentales comme Adidas, Kraft Heinz, Coca-Cola et Gap s'approvisionnent dans des usines du Xinjiang. Le directeur général  de Volkswagen, entreprise qui a une usine au Xinjiang, a déclaré en avril 2019 qu'il n'était pas informé de la pratique de la détention collective de Ouïghours au Xinjiang.

L'été 2019 une enquête de l'Australian Broadcasting Corporation conclut que plusieurs multinationales comme  les sociétés suédoises Ikea et H&M, les sociétés australiennes Cotton On Groups, Target Australia ont pour fournisseur de coton Litai Textiles au Xinjiang.

Selon le rapport publié en 2020 par ASPI, les usines ayant recours au travail forcé au Xinjinag font partie de la chaîne de production de 83 marques de l'électronique telles que Apple, Microsoft, Sony etc, du textile comme  H & M, Nike, Adidas, Gap etc. et de l'automobile dont Land Rover, Volkswagen, BMW. Des groupes chinois seraient également complices du travail forcé des Ouïghours.

, peut-on lire dans le rapport de l'ASPI.

En octobre 2021 le fabricant américain de télécommandes Universal Electronics Inc admet avoir employé des centaines de travailleurs ouïghours déplacés depuis le Xinjiang vers son usine de la ville de Qinzhou, dans le sud de la Chine. Universal Electronics Inc affirme qu'une fois arrivés dans son usine ces Ouïghours étaient des travailleurs libres, mais selon l'agence Reuters, ils étaient soumis à  un , de sorte qu'il s'agit là du .

Réactions

Plaintes déposées par  des organisations
En février 2021  l'association des Ouïghours de France porte plainte contre Nike, qu'elle accuse de  . D'après le New York Times, Nike aurait exercé un .

En avril 2021 des ONG portent plainte  en France contre  ; faisant suite à cette plainte, le Parquet national antiterroriste (PNAT) ouvre une enquête en juin 2021 .

En septembre 2021 une ONG allemande porte plainte en Allemagne contre des entreprises comme Lidl et Hugo Boss, qu'elle accuse de « profiter » du travail forcé de Ouïghours en Chine.

Réactions politiques
En décembre 2021 Joe Biden signe un projet de loi .  Le directeur du  qui approuve cette loi américaine, rappelle . Des entreprises américaines ont tenté d'affaiblir la loi en exerçant des pressions et en faisant du lobbying : il s'agit d'Apple, de Nike et de Coca-Cola.

L'Union européenne, quant à elle, s'abstient de boycotter les produits fabriqués au Xinjinag, et se borne à poursuivre des décideurs locaux de cette région ; Raphaël Glucksmann juge la réaction européenne insuffisante comparée à celle des Etats-Unis.

Industrie textile
À la suite de la publicité donnée à ces accusations, certaines des marques occidentales, d'après le site de bfmtv, . Si des entreprises spécialisées dans le textile ont affiché leur engagement d'exclure le coton du Xinjiang de leur chaîne d'approvisionnement, d 'autres ont admis que le traçage intégral  de l'origine du coton était en pratique difficile. Un cinquième du coton utilisé dans l'industrie du textile mondiale provient du Xinjiang. Le Centre pour les études stratégiques et internationales (CSIS)  publie en 2019 une enquête qui montre que les audits commandés par les entreprises sur les conditions de travail dans les usines du Xinjiang ne reflètent pas la réalité du terrain, notamment du fait des entraves posées par les autorités chinoises ; il conclut que .

Des multinationales qui s'étaient engagées à ne plus se fournir en coton au Xinjiang ont subi quelques mesures de rétorsion économiques de la part du gouvernement chinois, qui a ainsi retiré les produits H & M des sites de vente en ligne, tout en maintenant l'autorisation d'ouverture des magasins de la marque.

Références

Bibliographie

Lien externe

Commerce international
Travail forcé
Affaire judiciaire en cours
Délit pénal
Xinjiang
Violence politique en Chine
Camp d'internement
2019 en Chine
2018 en Chine
2017 en Chine
Persécution des musulmans
Ouïghours

Accusations d'exploitation du travail forcé des Ouïghours dans des camps de rééducation en Chine portées contre des multinationales


Hymenocladia, rod crvenih algi iz porodice Hymenocladiaceae, dio reda Rhodymeniales. Taksonomski je priznat i postoji osam priznatih vrsta

Vrste
 Hymenocladia chondricola (Sonder) J.A.Lewis
 Hymenocladia conspersa (Harvey) J.Agardh
 Hymenocladia dactyloides (Sonder) J.Agardh
 Hymenocladia divaricata Harvey
 Hymenocladia filiformis J.Agardh
 Hymenocladia kallymenioides (Holmes) F.Schmitz
 Hymenocladia linearis Sonder
 Hymenocladia usnea (R.Brown ex Turner) J.Agardh

Izvori

Hymenocladiaceae

Hymenocladia


Barajul Brădișor reprezintă ultima treaptă din salba de amenajări hidroenergetice de pe cursul râului Lotru.

Descriere
Este un baraj în arc din beton, amplasat în albia râului Lotru, aflat la 6 km de axul amenajării învecinate din amonte, Malaia. Lucrările au demarat în anul 1973 și au fost finalizate în anul 1982. Durata mare de execuție s-a datorat schimbării amplasamentului inițial a cavernei care adăpostește centrala hidroelectrică, datorită alcătuirii petrografice (roci slab rezistente) a locului ales inițial. Barajul are o înălțime de 62 m și o lungime de 220 m. Cota la coronament este de 467 m. CHE Brădișor este amplasată într-o cavernă la  330 m lateral-aval de baraj, la 150 m sub versantul de pe malul drept. Accesul se face printr-un tunel lung de 900 m; există și un acces secundar printr-un tunel de 180 m și un puț. Centrala are o putere instalată de 115 MW datorită celor 2 turbine Francis de 57,50 MW, la o cădere brută de 156,50 m și un debit instalat de 101,60 m³/s. Galeria de fugă are o lungime de 13.227 m de curgere cu nivel liber și debușează în râul Olt.

Lacul de acumulare
Suprafața lacului de acumulare este de 229 ha. Are o adâncime de cca 40 de metri și este inconjurat de Munții Căpățânii și Munții Lotrului. Acumularea realizează regularizarea sezonieră-anuală a debitelor și alimentează centrala hidroelectrică subterană prin 2 galerii de aducțiune sub presiune, permițând funcționarea centralei pe o durată de cca 2.000 ore/an. Aici se găsește priza de apă pentru alimentarea municipiului Râmnicu Vâlcea,  printr-o conductă cu Ø=1.200 mm. Lacul reprezintă și un punct de atracție turistică datorită peisajului, posibilității practicării sporturilor nautice și pescuitului, fiind bogat în păstrăv fântânel și curcubeu, clean, mreană, oblete, crap, caras, biban.

Galerie

Note

Bibliografie
Hidroelectrica S.A. Sucursala Hidrocentrale Rm. Vâlcea

Lacuri de acumulare din România
Județul Vâlcea
Baraje din România

Barajul Brădișor


D+R er en dansk kortfilm fra 2007 med instruktion og manuskript af Camille Alsted.

Handling
Dea søger den perfekte kærlighed, og har måske fundet den i sin nye kæreste, den lækre og lidt ældre Rasmus. Men en weekend kommer tvivlen pludselig på besøg, for hvordan finder man egentlig den perfekte kærlighed, når man ikke rigtig ved, hvad hverken kærlighed eller perfekt er?

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2007

D+R


Victor Noir (pseudônimo de Yvan Salmon Attigny, Vosgos, 27 de julho de 1848 - Paris, 10 de janeiro de 1870) foi um jornalista francês importante pela forma que morreu e pelas circunstâncias políticas de seu falecimento. Sua tumba no Cemitério do Père Lachaise - o maior de Paris - converteu-se num símbolo de fertilidade, devido a protuberância das partes íntimas da estátua feita pelo escultor  Jules Dalou que representa Noir, quando ficou caído após ser atingido pelo disparo. A lenda diz que quem colocar uma flor na cartola, beijar seus lábios, esfregar seus sapatos ou a parte saltada encontrará um parceiro ou terá um filho. Noir foi baleado e morto pelo primo de  Napoleão III de França, Pierre Bonaparte que era contrário ao imperialismo francês. De fato, seus sapatos e a região da parte íntima do monumento estão gastos. Seus pais eram Joseph Jacques Salmon e Joséphine Élisabeth Noir.

Jornalistas da França
Nascidos em 1848
Mortos em 1870

Victor Noir


Kyndbyværket er en dansk dokumentarfilm fra 1951 instrueret af Ove Sevel efter eget manuskript.

Handling
En film om Kyndbyværket, der er beliggende ved Isefjorden i Hornsherred. Det blev idriftsat i 1940 og siden udvidet for Marshall-penge.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1951

Kyndbyværket (dokumentarfilm)


Die Thiên-Mụ-Pagode (Vietnamesisch: Chùa Thiên Mụ; Hán tự: 天姥寺; oder auch Linh Mụ, 靈姥 genannt) ist ein buddhistisches Kloster im vietnamesischen Huế, gelegen auf einer Anhöhe am nördlichen Ufer des Parfüm-Flusses. Mit dem siebenstöckigen Phước Duyên-Turm ist die Pagode die höchste Vietnams.

Geschichte
Die Thiên-Mụ-Pagode wurde im Jahre des Metall-Büffels 1601 von Nguyễn Hoàng, dem Begründer des Fürstengeschlechts der Nguyen, in einfacher Konstruktion errichtet. Dieser hatte 1600 die Hauptstadt seines Südreiches  nach Phú Xuân, dem heutigen Huế, verlegt.

Die Legende erzählt, dass nachts auf dem Hügel am Parfümfluss eine alte Frau gefunden wurde, die ein langes, rotes Kleid und grüne Hosen trug und behauptete, dass dieser Ort einer Gottheit gehört. Sie verlangte, dass im Namen dieser Gottheit eine Pagode gebaut werden müsse, woraufhin sie in einer Wolke verschwand. Seit diesem Tage wird das Bauwerk "Die Pagode der alten Himmelsgöttin" oder "Pagode der himmlischen Frau" genannt.

1665 wurden die Gebäude unter Nguyễn Hoàngs drittem Nachfolger Nguyễn Phúc Tần renoviert und erweitert. Dieser hatte den Machtbereich der Familie bereits auf die südlichen Provinzen erweitert. 1710 ließ sein Sohn, Nguyễn Phúc Chu, eine 3285 kg schwere Glocke für die Pagode gießen. Im Jahre 1844 wurde sie unter Kaiser Thiệu Trị restauriert und ist heute eine der bedeutendsten Sehenswürdigkeiten in Vietnam. Zwei kleinere Pavillons schützen die 2,50 m große Glocke und eine Marmorstele mit der Geschichte des Tempels. Der 21 m hohe Phước Duyên-Turm, 1844 nachträglich erbaut, erinnert an die fünf Manushi-Buddhas, die der Mahayana-Tradition zufolge bislang erschienen sind. Hinter der hohen Mauer erstreckt sich die Klosteranlage mit mehreren Hallen und einem Garten mit Bonsaibäumchen.

Das Kloster besitzt außerdem noch eine eher etwas ungewöhnliche Sehenswürdigkeit, einen alten Austin, ein kleines Auto, das auf der Anlage in einer Garage steht. An der Windschutzscheibe dieses Austins befindet sich ein Foto, das 1963 um die ganze Welt ging und für Entsetzen sorgte. Das Foto zeigt die Selbstverbrennung des Mönches Thích Quảng Đức am 11. Juni 1963 aus Protest gegen die Buddhistenverfolgung und Unterdrückung durch den katholischen Diktator Ngô Đình Diệm. In dem besagten Auto ließ sich der Mönch zu einer Straßenkreuzung in Saigon fahren, mit Benzin übergießen und anzünden. Das Foto erregte auch in den USA großes Aufsehen. Fünf Monate später ließ die USA den Diktator Diem fallen.

Weblinks

Einzelnachweise

Pagode
Sakralbau in Vietnam
Erbaut in den 1600er Jahren
Huế
Buddhismus in Vietnam
Bauwerk in Thừa Thiên Huế
Sakralbau in Asien

Thiên-Mụ-Pagode


Tonkawa Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Tonkawa Township (Caddo County, Oklahoma)
 Tonkawa Township (Kay County, Oklahoma)

Tonkawa Township