La Misma Gente est un groupe de salsa colombien fondé en 1978 à Palmira, à une trentaine de kilomètres à l'est de Cali, par Jorge Herrera, leader et timbalero, et le claviériste Jaime Henao.

Il est devenu l'un des groupes de salsa emblématiques de Cali aux côtés de Grupo Niche et Orquesta Guayacán, bien que contrairement à ces groupes, le groupe était originaire de la Valle del Cauca et était issu d'un groupe lycéen principalement composé de blancs.

Les premiers disques du groupe sont inspirés du son du quatuor de trompettes du groupe portoricain Sonora ponceña, que Jaime Henao avait écouté dans sa jeunesse, mais élargi avec deux saxophones et un trombone.

Les premières chansons à succès du groupe étaient "Juanita Ae" et "Titico". Les succès ultérieurs incluent "Hasta Que Llegaste" et "No Hay Carretera". Les chanteurs ont changé au cours des 30 ans du groupe, mais sur le DVD 30 Aniversario, les chanteurs sont Rey Calderon et Nelson Morales.

Discographie

Liens externes

Groupe colombien de salsa

La Misma Gente


Ben Shahn (September 12, 1898 – March 14, 1969) was an American artist. He is best known for his works of social realism, his left-wing political views, and his series of lectures published as The Shape of Content.

Biography
Shahn was born in Kaunas, Lithuania, then part of the Russian Empire, to Jewish parents Joshua Hessel and Gittel (Lieberman) Shan. His father was exiled to Siberia for possible revolutionary activities in 1902, at which point Shahn, his mother, and two younger siblings moved to Vilkomir (Ukmergė). In 1906, the family immigrated to the United States where they rejoined Hessel, a carpenter, who had fled Siberia and emigrated to the US by way of South Africa. They settled in the Williamsburg section of Brooklyn, New York, where two more siblings were born. His younger brother drowned at age 17. Shahn began his path to becoming an artist in New York, where he was first trained as a lithographer. Shahn's early experiences with lithography and graphic design are apparent in his later prints and paintings which often include the combination of text and image. Shahn's primary medium was egg tempera, popular among social realists.

Although Shahn attended New York University as a biology student in 1919, he went on to pursue art at City College in 1921 and then at the National Academy of Design. After his marriage to Tillie Goldstein in 1924, the two traveled through North Africa and then to Europe, where he made "the traditional artist pilgrimage." There he studied great European artists such as Henri Matisse, Raoul Dufy, Georges Rouault, Pablo Picasso and Paul Klee. Contemporaries who would make a profound impact on Shahn's work and career include artists Walker Evans, Diego Rivera and Jean Charlot.

Shahn was dissatisfied with the work inspired by his travels, claiming that the pieces were unoriginal. He eventually outgrew his pursuit of European modern art, and redirected his efforts toward a realist style which he used to contribute to social dialogue.

The 23 gouache paintings of the trials of Sacco and Vanzetti communicated the political concerns of his time, rejecting academic prescriptions for subject matter. The Passion of Sacco and Vanzetti was exhibited in 1932 and received acclaim from both the public and critics. This series gave Shahn the confidence to cultivate his personal style, regardless of society's art standards.

Work during the Great Depression

Shahn's subsequent series of California labor leader Tom Mooney won him the recognition of Diego Rivera. In May and June 1933, he served as an assistant to Diego Rivera while Rivera executed the Rockefeller Center mural. Shahn had a role in fanning the controversy, by circulating a petition among the workers. Also during this period, Shahn met photojournalist Bernarda Bryson, who would later become his second wife. Although this marriage was successful, the mural, his 1934 project for the Public Works of Art Project and proposal for the Municipal Art Commission were all failures. Fortunately, in 1935, Shahn was recommended by Walker Evans, a friend and former roommate, to Roy Stryker to join the photographic group at the Resettlement Administration (RA). As a member of the group, Shahn roamed and documented the American south together with his colleagues Walker Evans and Dorothea Lange. Like his earlier photography of New York City, Shahn's photography for the RA and its successor, the Farm Security Administration, can be viewed as social-documentary. Similarly, Shahn's New Deal art for the RA and FSA exposed American living and working conditions. He also worked for these agencies as a graphic artist and painter. Shahn's fresco mural for the school of Jersey Homesteads is among his most famous works, but the government also hired Shahn to execute the Bronx Central Annex Post Office (1939) and Social Security (1942) murals. For the 10 panels of "The Meaning of Social Security" mural at the Social Security Administration Building, Shahn was assisted by John Ormai; it is presently cared for by the GSA Fine Art Collection. In 1939, Shahn and his wife produced a set of 13 murals inspired by Walt Whitman's poem I See America Working and installed at the United States Post Office-Bronx Central Annex. Curator Susan Edwards recognizes the influence of this art on the public consciousness, writing, "The Roosevelt administration believed [such] images were useful for persuading not only voters but members of Congress to support federal relief and recovery programs … The art he made for the federal government affirms both his own legacy and that of the New Deal."

World War II and beyond

During the war years of 1942–43, Shahn worked for the Office of War Information (OWI), but his pieces lacked the preferred patriotism of the day and only two of his posters were published. His art's anti-war sentiment found other forms of expression in a series of paintings from 1944 to 1945, such as Death on the Beach, which depicts the desolation and loneliness of war. In 1945 he painted Liberation about the Liberation of Paris which depicts children playing in the rubble.
He also did a series, called Lucky Dragon, about the Daigo Fukuryū Maru (literally, Lucky Dragon No. 5), the Japanese fishing boat caught in the Bikini Atoll hydrogen bomb blast. As of 2012, an important part of this series is in the collections of Fukushima Prefectural Museum of Art.

In 1947 he directed a summer session of the School of the Museum of Fine Arts at the Berkshire Museum in Pittsfield, Massachusetts.

Edward Steichen selected Shahn's work, including his October 1935 photograph The family of a Resettlement Administration client in the doorway of their home, Boone County, Arkansas, for MoMA's world-touring The Family of Man which was seen by 9 million visitors. Only the huddled figure of the woman on the right hand half of Shahn's 35mm frame was blown up for the display.

From 1961 to 1967, Shahn worked on the stained glass at Temple Beth Zion, a Buffalo, NY synagogue designed by Harrison & Abramovitz.

Shahn also began to act as a commercial artist for CBS, Time, Fortune and Harper's. His portrait of Martin Luther King Jr. appeared on the 19 March 1965 cover of Time. Despite Shahn's growing popularity, he only accepted commissions which he felt were of personal or social value. By the mid-1950s, Shahn's accomplishments had reached such a height that he was sent, along with Willem de Kooning, to represent the United States at the 1954 Venice Biennale. He was also elected to the American Academy of Arts and Sciences, the National Institute of Arts and Letters and the Academia dell' Arte e del Disegno in Florence. The Art Directors Club Hall of Fame recognizes him as "one of the greatest masters of the twentieth century. Honors, books, and gallery retrospectives continue to rekindle interest in his work...years after his death."

The artist was especially active as an academic in the last two decades of his life. He received honorary doctorates from Princeton University and Harvard University, and joined Harvard as a Charles Eliot Norton professor in 1956. His published writings, including The Biography of Painting (1956) and The Shape of Content (1960), became influential works in the art world.

After his death, William Schuman composed "In Praise of Shahn", a modern canticle for orchestra, first performed January 29, 1970, by the New York Philharmonic, Leonard Bernstein conducting.

Themes

Ben Shahn's social-realist vision informed his approach to art. Shahn's examination of the status quo inspired his creative process. Although he often explored polemic themes of modern urban life, organized labor, immigration and injustice, he did so while maintaining a compassionate tone. Shahn identified himself as a communicative artist. He challenged the esoteric pretensions of art, which he believed disconnect artists and their work from the public. As an alternative, he proposed an intimate and mutually beneficial relationship between artist and audience.

Shahn defended his choice to employ pictorial realities, rather than abstract forms. According to Shahn, known forms allow the artist "to discover new truths about man and to reaffirm that his life is significant." References to allegory, the Torah, humanistic content, childhood, science, music and the commonplace are other motifs Shahn draws upon to make the universal personal for his viewers. Wit, candor and sentimentality give his images poignancy. By evoking dynamism, Shahn intended to inspire social change. Shahn stressed that in art, as in life, the combination of opposing orders is vital for progress. His hope for a unity among the diverse peoples of the United States relates to his interest in fusing different visual vocabularies.

Style
Shahn mixed different genres of art. His body of art is distinctive for its lack of traditional landscapes, still lifes, and portraits. Shahn used both expressive and precise visual languages, which he united through the consistency of his authoritative line. His background in lithography contributed to his devotion to detail  Shahn is also noted for his use of unique symbolism, which is often compared to the imagery in Paul Klee's drawings. While Shahn's "love for exactitude" is apparent in his graphics, so too is his creativity. In fact, many of his paintings are inventive adaptations of his photography.

Evocative juxtapositions characterize his aesthetic. He intentionally paired contrasting scales, colors, and images together to create tension. One signature example is seen in his play between industrial coolness and warm human portrayals. Handball demonstrates his "use of architectural settings as both psychological foil to human figures and as expressive abstract pattern," and is also an example of his use of photographs as source material. His c.1933 untitled  Gelatin silver print held in the Fogg Art Museum (Harvard University, Cambridge, Massachusetts, Gift of Mrs. Bernarda B. Shahn) of handball players was made around 1933 just after he took up photography and before his period as a FSA photographer. It has striking symmetry rarely achieved amongst the random events of the street. To make the painting of the scene six years later, Shahn transcribed the positions of the handball players including the photographic accident of a tensed arm and leg that appears to sprout from the bomber jacket of the man at left, but he spreads the men away from each other and expands the frame to break the symmetry and to include a brownstone building over the top of the wall, and to encompass also a billboard at left. Gestures and poses are exaggerated and a hand is added to the figure at right which is cropped in the photograph. The line markings on the wall are made to converge to further stretch the space. In a 1957 interview, Shahn described his painting as being about "social relationships".

Shahn's art is striking but also introspective. He often captured figures engrossed in their own worlds. Many of his photographs were taken spontaneously, without the subject's notice. To achieve these candid shots Shahn often used a right-angle viewfinder on his 35mm Leica; he can be seen using it in a window reflection in an untitled picture from his 1938 series made in Circleville, Ohio. Although he used many mediums, his pieces are consistently thoughtful and playful.

Jersey Homesteads mural

The Resettlement Administration employed Shahn to paint a mural for the school of Jersey Homesteads (later renamed Roosevelt), a New Jersey town initially planned to be a community for Jewish garment workers. Shahn's move to the settlement demonstrates his dedication to the project as does his mural's compelling depiction of the town's founding.

Three panels compose the mural. According to art historian Diana L. Linden, the panels' sequence relates to that of the Haggadah, the Jewish Passover Seder text which follows a narrative of slavery, deliverance and redemption. More specifically, Shahn's mural depicts immigrants' struggle and advancement in the United States.

The first panel shows the antisemitic and xenophobic obstacles American immigrants faced. During the global Depression, citizens of the United States struggled for their livelihoods. Because foreigners represented competition for employment, they were especially unwelcome. National immigration quotas also reflected the strained foreign relations of the United States at a time when fascism, Nazism, and communism were on the rise. To illustrate the political and social adversary, Shahn incorporated loaded iconography: Nazi soldiers, anti-Jewish signs and the executed Italian anarchists, Sacco and Vanzetti. Below, Shahn's mother and Albert Einstein lead immigrants on a gangplank situated by the Ellis Island registry center and the Statue of Liberty. This section demonstrates the immigrants' heroic emergence in the United States.

The middle panel describes the poor living conditions awaiting immigrants after their arrival. On the right, Shahn depicts the inhuman labor situation in the form of "lightless sweatshops ... tedious and backbreaking work with outmoded tools." The crowd in the center of the composition represents labor unions and workers' reform efforts. Here, a figure resembling labor leader John L. Lewis protests in front of the Triangle Shirtwaist Company, where a devastating fire occurred and the movement for the International Ladies' Garment Workers Union (ILGWU) began. The lower right passageway marked ILGWU symbolizes a new and hopeful path, in the United States, paved by unionized labor.

In the last panel, the unions and the New Deal unite to create the blueprint for the town of the Jersey Homesteads. Various figures of social progress such as Sidney Hillman and Heywood Broun gather around the drafting table. Above them are images of the purposed cooperative farm and factory along with a campaign poster of Roosevelt, after whom the town was eventually named.

Shahn's biographer Soby notes "the composition of the mural at Roosevelt follows the undulant principle Shahn had learned from Diego Rivera: deep recession of space alternating with human and architectural details projected forward." Moreover, the montage effectively intimates the amalgamation of peoples and cultures populating the urban landscape in the early 20th century. Multiple layers and perspectives fuse together to portray a complex industrialized system. Still, the mural maintains a sense of humanity; Shahn gives his figures a monumental quality through volume and scale. The urban architecture does not dwarf the people; instead, they work with the surroundings to build their own structure. Shahn captured the urgency for activism and reform, by showing gestures and mid-steps and freezing all the subjects in motion. This pictorial incorporation of "athletic pose and evocative asymmetry of architectural detail" is a Shahn trademark. While exemplifying his visual and social concerns, the mural characterizes the general issues of Shahn's milieu.

The arriccio, sinopia drawings of the fresco for Ben Shahn's Jersey Homesteads mural ere removed from its original community center location in Roosevelt and is now permanently installed in a custom-designed gallery on the second floor of the United States Post Office and Courthouse at in Camden. The gallery adjoins the adjacent annex, the Mitchell H. Cohen Building and U.S. Courthouse.

Selected artworks

 Bartolomeo Vanzetti and Nicola Sacco Their Guards, 1932, Collection of Miss Patricia Healey Yale University
 The Passion of Sacco and Vanzetti, 1931–33, Whitney Museum
 Untitled (Houston Street Playground, New York City), 1932, Fogg Art Museum
 W.C.T.U Parade, 1933–34, Museum of the City of New York
 Jersey Homesteads Mural, 1937–38, Community Center of the Federal Housing Development, Roosevelt, New Jersey
 Still Music, 1938, Philips Collection , Washington DC and in Black/White
 Handball, 1939, The Museum of Modern Art, New York (Mrs. John D. Rockefeller, Jr., Fund)
 The Meaning of Social Security mural, 1940–42, Federal Security Building, Washington, DC
 For Full Employment after the War, Register-Vote, 1944, The Museum of Modern Art, New York
 Allegory, 1948, Bill Bomar Collection at The Modern
 Age of Anxiety, 1953, The Joseph H. Hirschhorn Foundation, Inc.

Exhibitions
 "Ben Shahn: Paintings and Drawings," 1930, Edith Halpert's Downtown Gallery in New York, New York
 "57th Annual American Exhibition: Water Colors and Drawings," 1946, Tate Gallery in London, England
 "Ben Shahn: A Retrospective," 1947, Museum of Modern Art in New York, New York
 "Esposizione Biennale internationale D'Arte XXVII," 1954 in Venice, Italy
 "Ben Shahn," 1962, Palais des Beaux-Arts in Brussels, Belgium; Galleria Nazionale D'arte Moderna in Rome, Italy; and Albertina in Vienna, Austria.
 "The Collected Prints of Ben Shahn," 1969, Philadelphia Museum of Art in Pennsylvania.
 "Ben Shahn: A Retrospective Exhibition," 1969, New Jersey State Museum, Trenton, New Jersey.
 "Ben Shahn's New York: The Photography of Modern Times," 2000–01, Fogg Art Museum, Cambridge, Massachusetts.

Further reading
 Ben Shahn's New Deal Murals: Jewish Identity in the American Scene by Diana L. Linden, 2015, Wayne State University Press

See also
 Kahler-Kreis
 List of AIGA medalists

References

Notes

Bibliography

External links

 Ben Shahn papers, 1879–1990, bulk 1933–1970, Archives of American Art, Smithsonian Institution
 Ben Shahn in the National Gallery of Australia's Kenneth Tyler Collection
 Columbus Museum of Art More on Father Coughlin
 Shahn poster
 Ben Shahn and the Great Depression by Michigan State University
 Ben Shahn works in the collection of the Jewish Museum

1898 births
1969 deaths
New York University alumni
20th-century American photographers
Jewish American artists
Jewish painters
Emigrants from the Russian Empire to the United States
Lithuanian Jews
People from Roosevelt, New Jersey
Social realist artists
Art Students League of New York alumni
Federal Art Project artists
20th-century American painters
American male painters
American people of Lithuanian-Jewish descent
Section of Painting and Sculpture artists
20th-century American printmakers
Harvard University faculty
People of the United States Office of War Information
20th-century American Jews
AIGA medalists
20th-century American male artists

Ben Shahn


ආර්ථිකය

දකුණු ආසියාවේ කාලයක් සමග එරට පොදු ආර්ථික පද්ධතියට දේශපාලන ඒකීයභාවය සහ යුධමය ආරක්ෂාව ලබාදුන්නා. තවද කෘෂිකාර්මික නිෂ්පාදනත් සමග වාණිජ සහ වෙළද ක්ෂේත්‍රය දියුණුවුනා. දහස් ගණන් වූ රාජධානි වලටත්, කුඩා කුඩා හමුදා කණ්ඩායම් වලටත් බලසම්පන්න ආගමික නායකයින්ටත් සහ විවිධ සුභසාධන සමිති වලට සම්බන්ධ වුනු පෙර තත්ත්වය කේන්ද්‍රිය විනයානු කුල බලතලත් ඇති කලා අස්වැන්න එකතු කරන ගොවීන්ට එම ආගමේ රජ්ජුරැවන් නිසින් බද්ධක් ඇති කලා. අර්තසාස්ත්‍ර නමැති ක්‍රමයේ පුතිපත්ති වලට අනුව ඔවුන්ට මුදල් අයකලා. චන්ද්‍රගුප්ත මයුර ඉන්දියාව හරහා තනි මුදල් ඒකකයක් ප්‍රකාශය‍ට පත් කලා. තවද ආගමික පාලකයින් බලධාරින් අතර සම්බන්ධතාවක් (ජාලයක් ) ඇතිකලා. මීට අමතරව මහරජන සේවය වෙළද හා ගොවීන් අතර ප්‍රචලිත කලා තවද මටුර‍යන් හමුදාව විසින් අවරාළ කණ්ඩායම් පෞද්ගීක ආගමික හමුදාවක් සහ බලසම්පන්න නායකයින්  මුලිනුපුටා දැම්මා. මයුරා නිෂ්පාදනය වැඩි කිරිමට වතුර මාර්ග සාදා පොදු ක්‍රම උපයෝගී කොට දායකත්වය ලබා ගත්තා. මේ ආකාර තුන ඉන්දියාවේ දේශපාලන ඒකීයතාව ය හා  අභ්‍යන්තර සාමය නිසා එහි වෙළදාම පුළුල් වුනා. ඉන්දු - ග්‍රීක් සන්ධාන (ගිවිසුම්) යටතේ සහ අ‍ශෝක පාලන  කාලය තුල ජාත්‍යන්තර වෙළදාම ප්‍රචලිත වුනා. පකිස්තානගේ පවතින නවීකරණ දේශසීමාවන  හයිබන් පාස්, පිටතට හා ඇතුලට  වෙලදාම කල හැකි වැදගත් සන්දිස්ථානයක් වුනා. වෙළදාමත් මැතේ අර්ධද්වීපය හා දකුණු දිග ආසියාව හරහා ප්‍රචලිත වුනා. ඉංදියාව රෙදිපිලි (සිල්ක්) භාණ්ඩ පොඩි වෙළද භාණ්ඩ හා බඹ, අපනයනය කලා. අධිරාජ්‍යයා යුරෝපයේ හා බටහිර ආසියාවේ දහස් සංඛ්‍යාත පාරවල් වතුර මාර්ග, ඇල මාර්ග,  රෝහල් හා තානායම් හදා දෙමින් මෙයට දායක වුනා. බදු පැනවීම හා අස්වැන්න එකතු කිරිම නිෂ්පාදන වැඩි කිරිමට හේතු වුනා. විවිධ ක්‍රම වලින් මයුර අධිරාජ්‍යයේ ආර්ථික තත්වය පුළුප් සම්බන්ධතාවයක් සංවිධානවලට හා හවුල් ව්‍යාපාර වලට තිබුනා. රෝමාණු වැසියන්ට සංවිධානාත්මක පොදු රාජ්‍ය ත්‍රන්තික ව්‍යාපෘති පැවතියේ ද යමුරානු ඉංදියාවට නියමාකාර පෞද්ගලික වාණජමය ආයතන පැවතිනි.  මෙය හේතු වුයේ මයුරා සදහා තරග වදින නිදහස් පෞද්ගලි ස්ථාරන පැවතීමයි.රොමානුවන්ට මෙවැනි නිදහස්ව පවතින වස්තුන් (ආයතන) නොමැති තාක්කල් ඔවුන්ට පුළුවන් තරගයට මුහුණ දී ඔවුන්ගේ සංවර්ධනය කරා යාමට.

ඉන්දියාවේ ආර්ථිකය
ලෝක වෙළෙඳ සංවිධානයේ සාමාජීක ආර්ථික
ඉන්දියාව

ඉන්දියාවේ ආර්ථිකය


جسر دمبارتن أقصى جسور خليج سان فرانسيسكو (الولايات المتحدة الأمريكية) جنوبًا.

مراجع

تأسيسات سنة 1927 في كاليفورنيا
جسور اكتملت في 1982
جسور اكتملت في سنة 1927
جسور الولايات المتحدة الأمريكية
جسور طرقات في كاليفورنيا
جسور عبور برسوم في كاليفورنيا
جسور في مقاطعة ألاميدا (كاليفورنيا)
جسور في مقاطعة سان ماتيو (كاليفورنيا)
جسور في منطقة خليج سان فرانسيسكو
خليج سان فرانسيسكو
مبان ومنشآت في فريمونت (كاليفورنيا)
مينلو بارك (كاليفورنيا)

جسر دمبارتن (كاليفورنيا)


Fritz Anton Franz Schmidt (* 2. November 1900 in Freilassing, Oberbayern; † 11. Juni 1982 in Murnau am Staffelsee, Oberbayern) war ein deutscher Ingenieur, Wärmetechniker sowie Hochschullehrer.

Leben
Fritz Schmidt, der Sohn des Fritz Schmidt senior, wandte sich nach abgelegter Reifeprüfung an der Oberrealschule Salzburg einem Ingenieursstudium an der TH München zu, 1923 absolvierte er die Diplomprüfung, 1927 erfolgte seine Promotion zum Dr.-Ing.

Nachdem Fritz Schmidt seine berufliche Laufbahn 1924 als Konstrukteur begonnen hatte, trat er im Folgejahr eine Assistentenstelle am Institut für Thermodynamik an der TH München an, 1929 wurde ihm die Leitung des Kraftwerks der Firma A. Borsig GmbH in Berlin übertragen, die er bis 1933 innehielt. 1930 habilitierte er sich als Privatdozent für das Fach Thermodynamik an der TH Berlin, 1933 wurde er zum  Leiter des Instituts für Motoren, Arbeitsverfahren und Thermodynamik an der Deutschen Versuchsanstalt für Luftfahrt in Berlin-Adlershof bestellt. Fritz Schmidt, der 1940 zum ordentlichen Professor im Reichsdienst ernannt worden war, hatte diese Stellung bis 1945 inne.

1947 folgte Schmidt dem Ruf auf die Professur für Wärmetechnik und Verbrennungsmotoren an der TH Aachen, zusätzlich übernahm er dort die Leitung des gleichnamigen Instituts. Fritz Schmidt, der eine Mitgliedschaft in der Arbeitsgemeinschaft für Forschung des Landes Nordrhein-Westfalen bekleidete, füllte diese Positionen bis zu seiner Emeritierung 1968 aus. Die Forschungsarbeiten des als korrespondierendes Mitglied in die Deutsche Akademie für Luftfahrtforschung sowie als ordentliches Mitglied in die Rheinisch-Westfälische Akademie der Wissenschaften aufgenommenen Schmidt betrafen die Bereiche Verbrennungs- und Selbstentzündungsvorgänge, Verbrennungsmotoren sowie Gasturbinen.

Schriften
 Der indizierte Wirkungsgrad der kompressorlosen Dieselmaschine, Dissertation, 1929
 Zündverzug und Klopfen im Motor: Theoretische Untersuchungen und Versuche über Zündverzug und Klopfvorgang, VDI-Verlag, 1938
 Verbrennungsmotoren: thermodynamische und versuchsmäßige Grundlagen unter besonderer Berücksichtigung der Flugmotoren, J. Springer, 1939
 Probleme der Selbstzündung und Verbrennung bei der Entwicklung der Hochleistungskraftmaschinen, Westdeutscher Verlag, 1956
 Verbrennungskraftmaschinen, 4. Ausgabe, J. Springer, 1967

Literatur
 Hermann August Ludwig Degener, Walter Habel: Wer ist wer ?: Das deutsche Who's who, Band 18, Societäts-Verlag, Frankfurt am Main, 1975. ISBN 3797302673. Seite 931.
 Werner Schuder (Hrsg.): Kürschners Deutscher Gelehrten-Kalender. Band 3, 13. Ausgabe, De Gruyter, Berlin/New York 1980, ISBN 3110074346, Seite 3428.
 Walther Killy und Rudolf Vierhaus (Hrsg.): Deutsche Biographische Enzyklopädie. Band 9, K.G. Saur Verlag GmbH & Co. KG, München, 1996 ISBN 3-598-23163-6. Seite 7.

Weblinks

Hochschullehrer (Technische Universität Berlin)
Hochschullehrer (RWTH Aachen)
Person (Freilassing)
Ingenieur
Deutscher
Geboren 1900
Gestorben 1982
Mann
Person (Borsig)

Fritz Schmidt (Ingenieur)


Sjællandske Tværmotorvej  er en foreslået motorvej der forventes at gå mellem Kalundborg over Slagelse til Næstved, og videre som Næstvedmotorvejen til Sydmotorvejen E47/E55 ved Rønnede.

Motorvejen skal være med til at aflaste primærrute 22 for tung trafik mellem Kalundborg, Slagelse og Næstved, og især den mest trafikerede strækning, mellem Slagelse og Næstved hvor der er en trafikmængde på 8.000 - 14.000 i døgnet.

Motorvejen er blevet foreslået af Sjællandske borgermestre og politikere, og er støttet af 17 kommuner, som blandt andet tæller Kalundborg, Slagelse, Næstved, Sorø, Faxe og Vordingborg kommuner.

Den 12. maj 2016 tog komiteen for den sjællandske tværforbindelse til Christiansborg, hvor de mødtes med Folketingets trafikudvalg. Her fremlagde komiteen en rapport, som de havde fået lavet af Rambøll. I rapporten blev mulighederne belyst, blandt andet en forkortet rejsetid på op til 47 minutter. Derudover vil en eventuel motorvej give ca. 1.500 arbejdspladser, og den vil øge de lokale virksomheders vækst og produktion med 3,4 milliarder kr.

Motorvejen forventes at koste ca. 7,4 milliarder kr.

Kilder

Motorveje i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Region Sjælland

Sjællandske Tværmotorvej


Pierre Louis Goudreaux, né le  à Paris et mort le  à Mannheim, est un peintre français.

Biographie
Élève de Nicolas de Largillierre et de Hyacinthe Rigaud, Goudreaux s'est expatrié avant 1722. Entré au service de l'électeur-palatin Charles III Philippe, il a travaillé à Heidelberg, et surtout à la décoration du château de Mannheim, alors résidence des Princes-Électeurs palatins de la branche ainée de la maison de Wittelsbach.

Galerie

Notes et références

Liens externes

Peintre français du XVIIIe siècle
Peintre portraitiste français
Naissance en 1694
Naissance à Paris
Décès en avril 1731
Décès à Mannheim
Décès à 37 ans

Pierre Goudreaux


Sabah Naim, née en 1967, est une artiste multimédia égyptienne contemporaine. Son travail se concentre sur la documentation de personnes et de scènes au Caire, en Égypte, et intègre la photographie de rue, la peinture, le collage, la broderie et l'art vidéo.

Biographie

Enfance, Formations
Sabah Naim obtient un baccalauréat en beaux-arts en 1990, une maîtrise en beaux-arts en 1996 et un doctorat en art contemporain en 2003 du College of Art Education du Caire. Elle y est l'élève de Mohammed Abla. Elle est la première personne de sa famille à recevoir un diplôme d'études supérieures et utilise le produit de la vente de son art pour soutenir ses parents et ses frères. Naim a siégé à la faculté d'éducation artistique de l'Université d'Helwan et de son alma mater.

Carrière
S'inspirant de l'environnement anonyme des rues animées du Caire, le processus artistique de Sabah Naim commence par photographier ou filmer des personnes dans des lieux publics. Elle agrandit généralement ces personnages à la taille réelle ou plus que la taille réelle lorsqu'elle imprime son travail en noir et blanc sur papier ou sur toile. Installés dans une galerie, les portraits décontextualisés de Sabah Naim peuvent également suggérer des scènes de rue reconfigurées dans lesquelles le spectateur peut se repérer. Ses tirages photographiques sont parfois colorés à la main, collés avec des journaux enroulés ou ornés de motifs peints à la main (cercles, points, arabesques et autres symboles).

En outre, Sabah Naim a exposé des dessins et des peintures entièrement composés de formes et de couleurs répétitives, en mettant l'accent sur des formes naturalistes comme les fleurs, les étoiles et les arbres. La répétition de ces symboles communs dans son travail, que l'on retrouve dans les traditions artistiques modernes et traditionnelles du monde entier, vise à mettre en évidence les expériences communes de la condition humaine.

De surcroît, les critiques ont noté que le travail de Sabah Naim reflète les thèmes de la modernisation et de la mondialisation dans l'Égypte urbaine. Ils soulèvent des questions sur les binômes culturels, tels que le masculin et le féminin, le contemporain et le traditionnel, le religieux et le séculaire, les beaux-arts et l'artisanat.

Expositions
Naim a exposé au niveau international, notamment à la cinquantième Biennale de Venise (2003), à la Biennale de La Havane (2003) et à l'exposition itinérante Africa Remix: Contemporary Art of a Continent (2004). Ses œuvres figurent également dans les collections permanentes du British Museum de Londres, du ministère égyptien de la Culture et du Musée d'art égyptien moderne, tous deux au Caire.

Expositions personnelles

 Galerie B21 Dubaï 2008
 Galerie Lia Rumma, Naples, Italie 2007
 Karin Francis, Le Caire, Egypte 2006
 Atelier du Caire, Le Caire, Égypte. 2004
 Galerie Lia Rumma, Milan, Italie. 2004
 8e Biennale de La Havane, La Havane, Cuba 2003
 Une partie de l'art moderne du Caire dans le théâtre Holland Circus, La Haye, Hollande. 2001
 L'Institut, Le Caire, Egypte. 2001
 Gezira Arts Center, Le Caire, Égypte 2000
 Townhouse Gallery, Le Caire, Egypte 2000
 Atelier du Caire, Le Caire, Egypte 1998

Expositions collectives

 Histoires d'aujourd'hui : six artistes du Caire 2014 Colby College Museum of Art, (anniversaire des premières manifestations sur la ( place Tahrir )
 Art Basel Miami Beach 2009 Art Basel
 Word into Art: Artistes du Moyen-Orient moderne 2006 Le British Museum
 50e Biennale internationale de Venise 2003 La Biennale de Venise

Notes et Références

Liens externes

 Œuvre de Sabah Naim

Artiste égyptien
Personnalité féminine égyptienne
Naissance en 1967
Naissance au Caire

Sabah Naim


Rullebenet (talus i medicinsk fagsprog) er en af knoglerne i fodroden. Det forbinder underbenets knogler med de øvrige fodrodsknogler, men har ingen muskler tilhæftet.

Øverst er rullebenet forbundet med skinneben og lægben gennem det øvre ankelled (articulatio talocruralis) som er et hængselled med et bevægelsesomfang på ca. 80°. På undersiden er der 3 flader som ligger op ad hælbenet og overfører vægt til dette. Fortil er rullebenet forbundet med hælbenet og bådbenet gennem det nedre ankelled (subtalarleddet, articulatio subtalaris), som er et drejeled med et bevægeomfang på ca. 50°. Tilsammen muliggør ankelleddene at foden kan bevæge sig i alle retninger, så den kan tilpasse sig underlagets hældning.

Referencer

Litteratur

Skelet

Rulleben


Penthus tenebrioides es una  especie de coleóptero adéfago de la familia Carabidae y el único miembro del género monotípico Penthus.

Referencias

Enlaces externos
  Penthus en ION
 Nomenclator Zoologicus

Ditomina

Penthus


Ordet detektor (engelsk detector afledt af detect der betyder afdække eller opdage) er en enhed eller apparat som er i stand til at registrere et specifikt stof eller et fysisk fænomen - fx radiobølger. Ordet detektor har flere specialiseringer:
 Detektor (sensor) - hovedbetydning; sensor.
 Fotodetektor
 Metaldetektor
 Radioaktivitetsdetektor - Geiger-Müller-rør, Geigertæller, (Dosimeter)
 Løgnedetektor - omstridt detektor
 Detektor (radio) - egentlig radiosignal demodulator - i dag ikke kun en detektor. Den oprindelige detektor (fx kohærer) påviste radiobølger - den demodulerede ikke
 Krystaldetektor - antikt ensrettende komponent, som anvendes i et krystalapparat
 Tayloe-detektor
 DR Detektor - tv-program
 USS Detector - tidligere skibe i den amerikanske flåde

Se også

Detektor


إن السلسلة اللونية  في عملية توليد الألوان بما فيها الرسوميات الحاسوبية والتصوير، هي مجموعة كاملة محددة من الألوان. تستخدم غالبا للإشارة إلى مجموعة من الألوان يمكن تمثيلها في شروط محددة مثلا في بعض الفضاءات اللونية أو بعض أجهزة الإخراج. وهناك استخدام آخر أقل شيوعا، ولكنه صحيح، وهو الإشارة إلى مجموعة كاملة من الألوان الموجودة في صورة عند زمن محدد. ووفق هذا المفهوم، فإن التحويل الرقمي للصور، أوتحويل الصورة المحولة رقميا إلى فضاء لوني آخر، أو تصديرها إلى وسط آخر يستخدم جهاز إخراج محدد يعدل من السلسلة اللونية، وتضيع بعض الألوان في المصدر الأصلي أثناء العملية.

مقدمة
إن السلسلة اللونية لجهاز أو عملية ما في نظرية اللون هي جزء من الفضاء اللوني يمكن تمثيله أو توليده. وتحدد السلسلة اللونية عموما في مستوي الصبغة والإشباع حيث يمكن للعديد من الأنظمة توليد ألوان ذات مدى شدة واسع في سلسلتها اللونية، بالإضافة إلى أن مدى الشدة المتوفرة في أنظمة الألوان الطرحية مثل الطباعة تكون عديمة المعنى خارج مفهوم إضاءتها.

عندما يكون من الصعب الإظهار في نموذج لوني محدد، فإن هذه الألوان تكون خارج السلسلة اللونية (out of gamut). مثلا، اللون الأحمر النقي الموجود في السلسلة اللونية للنموذج اللوني أحمر أخضر أزرق هو خارج السلسلة اللونية في النموذج اللوني سيان قرمزي أصفر أسود.

الجهاز القادر على توليد كامل ألوان الفضاء اللوني هو هدف لا يمكن تحقيقه هندسيا في أجهزة الإظهار الملونة وعمليات الطباعة. وبينما سمحت التقنيات الحديثة بتقريب جيد، إلا أن تعقيد هذه الأنظمة يجعلها غير عملية.

وعند معالجة الصور الرقمية، يكون النموذج اللوني أحمر أخضر أزرق هو الأنسب. وتتطلب طباعة الصورة تحويل الصورة من الفضاء اللوني أحمر أخضر أزرق الأصلي إلى الفضاء اللوني سيان قرمزي أصفر أسود. وأثناء هذه العملية، يجب على الألوان خارج السلسلة اللونية في الفضاء الأول أن تحول إلى قيم قريبة في السلسلة اللوني للفضاء اللوني الثاني. إن التشذيب البسيط للألوان خارج السلسلة اللونية وتحويلها إلى الألوان الأقرب يؤدي إلى حرق الصورة Burned. وهناك العديد من الخوارزميات التي تقرب هذا التحويل، ولكن لا أحد منها كامل، لأن هذه الألوان ببساطة خارج قدرة الجهاز الهدف. ولهذا فإن تحديد ألوان الصورة خارج السلسلة اللونية في الفضاء اللوني الهدف بسرعة أثناء العملية هو أمر مهم في جودة المنتج النهائي.

تمثيل السلاسل اللونية

تمثل السلاسل اللونية عادة كمنطقة من الفضاء اللوني سي آي إي 1931 كما هو موضح في الشكل يسارا، حيث تمثل الحافات المنحنية الألوان أحادية اللون أو الألوان الطيفية.
والسلسلة اللونية تعتمد على السطوع، والسلسلة اللونية الكاملة يجب تمثيلها في الفضاء ثلاثي الأبعاد كما في الشكل اليميني.

الصور الموجودة يمينا تظهر السلاسل اللونية للفضاء اللوني أحمر أخضر أزرق (الصورة العلوية)، كما في شاشات الحاسوب، والألوان المنعكسة في الطبيعة (الصورة السفلية). المخروط المرسوم باللون الرمادي يمثل المخطط اللوني سي آي إي الموجود يسارًا مضافا إليه البعد الثالث لإضاءة اللون.

المحاور في هذه المخططات هي استجابات المخاريط في العين البشرية للأطوال الموجية القصيرة (S)، والمتوسطة (M)، والطويلة (L). الحروف الأخرى تشير إلى الألوان الأسود (Blk)، والأحمر (R)، والأخضر (G)، والأزرق (B)، والسيان (C)، والقرمزي (M)، والأصفر (Y)، والأبيض (W). (ملاحظة: المقياس في هذه الأشكال ليس حقيقي).

يظهر المخطط العلوي اليميني أن شكل السلسلة اللونية أحمر أخضر أزرق مثلثية الشكل حيث تشكل الألوان زواياه الثلاث عند سطوع منخفض، ويكون المثلث بين السيان والقرمزي والأصفر عند سطوع أعلى، ونقطة بيضاء مفردة ذات سطوع أعظمي. والمواضع الدقيقة لرؤوس المثلث تعتمد على الإصدار الطيفي للفسفورات (phosphor) في شاشة الحاسوب، وعلى نسبة بين السطوع الأعظمي لهذه الفوسفورات الثلاث.

السلسلة اللونية للفضاء اللوني سيان قرمزي أصفر أسود تقريبا نظيرة للسلسلة اللونية أحمر أخضر أزرق، ولكن برؤوس مختلفة قليلا، اعتمادا على الخواص الدقيقة للأصبغة والمنبع الضوئي. ومن الناحية العملية، وبسبب طريقة تفاعل الألوان المطبوعة مع بعضها وتأثير نوع الورق وبسبب الامتصاص الطيفي غير المثالي، تكون السلسلة اللونية أصغر ومدورة الزوايا.

السلسلة اللونية للألوان الانعكاسية في الطبيعة ذات شكل مشابه، مع أنها أكثر استدارة. إن الجسم الذي يعكس حزمة ضيقة من الأطوال الموجية سيكون له لون قريب من حافات المخطط اللوني سي آي إي، ولكن سيكون له سطوع منخفض جدا في الوقت ذاته. وفي حالة السطوع الأعلى، ستصبح المنطقة في مخطط سي آي إيه أصغر فأصغر، حتى الوصول إلى نقطة بيضاء وحيدة، حيث تنعكس جميع الأطوال الموجية 100%. وتتحدد الإحداثيات الدقيقة للون الأبيض بلون المنبع الضوئي.

مراجع

وصلات خارجية
 استخدام المخطط اللوني لتقييم السلسلة اللونية
 كتاب عن رسم خرائط السلسلة اللونية

فضاء لوني
لون

سلسلة لونية


He never married (« Il ne s'est jamais marié ») était une expression utilisée par les auteurs de notices nécrologiques britanniques comme euphémisme pour désigner le défunt ayant été homosexuel. Son utilisation a été datée de la seconde moitié du , et il peut être trouvé sous des formes codées et non codées, comme lorsque le sujet ne s'est jamais marié mais n'était pas homosexuel.

Une expression similaire est confirmed bachelor (« célibataire confirmé »).

Notes et références

Histoire des LGBT au Royaume-Uni
Expression anglaise
Euphémisme

He never married


Riot Blockchain est une société d'investissement et de développement spécialisée dans le minage pour la blockchain de Bitcoin (et d'autres cryptomonnaies), basée à Castle Rock (Colorado), devenue la plus grosse entreprise de minage en Amérique (cotée au Nasdaq).

Historique
Riot Blockchain a été créée en octobre 2017 quand Bioptix, une entreprise de technologie des sciences biologiques détenant un brevet vétérinaire enregistré, a changé son nom pour Riot Blockchain. Bioptix est devenu public en janvier 2003.

Le cours de ses actions est passé de 8 dollars par action à 40 dollars par action quelques mois après le changement de nom.

Riot Blockchain était l'une des nombreuses sociétés citées à comparaître par les États-Unis. Securities and Exchange Commission (SEC) pour, entre autres, avoir inclus le terme "blockchain" dans son nom en l'absence d'un lien clair avec l'industrie.
Dans son cas, la société a effectivement changé d'orientation, mais elle est restée sous enquête de la SEC pour d'autres problèmes. Elle a connu des turbulences considérables dans son conseil et chez les investisseurs à long terme.

En 2020 (le 30 janvier), elle a signalé que la Division of Enforcement de la SEC, après avoir terminé son enquête n'a recommandé aucune mesure d'application à l'encontre de l'entreprise

Plans de trading de crypto-monnaie
En mars 2018, Riot Blockchain a révélé, dans des documents déposés auprès de la SEC, avoir acheté 92,5 % de Logical Brokerage Corp, un commission broker enregistré, sans divulguer le prix d'achat. À l'époque, la société avait annoncer étudier le lancement d'une crypto-monnaie exchange et une entreprise de courtage de contrats à terme sur crypto-monnaie.

En mars 2019, via un formulaire S-3 déposé auprès de la SEC, la société décrit son opération de minage de blockchain à Oklahoma City dans l'Oklahoma, ainsi que ses plans pour un service de ventes/échanges de crypto-monnaies, baptisé RiotX, annoncé pour 2019 et devant inclure des services bancaires, un moteur de trading et des services de portefeuille numérique (qui devaient être fournis par des tiers). Ce dépôt S-3 concernait aussi la revente de titres précédemment émis par Riot Blockchain.

Cependant, les états financiers du deuxième trimestre 2020 de la société, tels que déposés auprès de la SEC, n'incluent pas les résultats financiers du service annoncé, ni aucune information sur un réel ou potentiel, "RiotX".

Résultats commerciaux
Riot Blockchain gère des opérations et fermes de minage de bitcoins, et des sociétés internes, ainsi que des investissements dans des startups DeFi.
Elle a notamment parié sur Coinsquare, Tesspay et Verady.

En 2019, selon le rapport financier du premier trimestre de Riot Blockchain, déposé auprès de la SEC, la société continue de perdre de l'argent, mais à un rythme moindre que celui de l'année précédente. Parmi les opérations qui ont à peu près atteint le seuil de rentabilité, Riot Blockchain annonce avoir extrait 329 bitcoins, 356 Bitcoin Cash (BCH) et 1 422 Litecoin s au cours du trimestre.

La société prétend, dans une déclaration publique, être "l'un des plus grands mineurs de crypto-monnaie".

En 2020 le rapport financier du deuxième trimestre (formulaire SEC Q-10) révèlent des pertes nettes continues de près de 5 millions de dollars au premier semestre 2020, soit 162 000 dollars de moins que pour la période comparable de l'année précédente. La société annonce avoir extrait 508 bitcoins au cours du premier semestre de l'année, et déclare des revenus totaux provenant de l'exploitation minière de 4 280 000 $. Ses autres revenus déclarés de 48 000 $ provenaient des licences.

En août 2020, Riot Blockchain annonce avoir abandonné et fermé toutes ses opérations de minage de cryptomonnaies à Oklahoma City au 30 juin 2020.

Réorientation vers le minage de bitcoin
En décembre 2019, Riot achète 4 000 serveurs de minage Antminer S19 Pro à Bitmain.
En février 2020, elle en achète 1 060 autres.

Opération Masséna, dans l'Etat de New-York,
Dans l'industrie émergente du minage pour blockchain, il est courant que des fermes de minages, de plus en plus consommatrices d'électricité, déménagent pour trouver des sources d'électricité négociées à bas prix ou vers des régions plus froide plus adaptées aux serveurs dont les processeurs chauffent de plus en plus.

En avril 2020, Riot a annoncé déplacer certaines de ses machines minières Antminer S17 de son installation d'Oklahoma City vers le centre de données de Coinmint situé à Massena, dans l'Etat de New York. Il s'agit selon Riot d'économiser de l'argent sur l'électricité en raison de la chaleur trop élevée à Oklahoma City, source de difficulté de refroidissement pour les serveurs qui consomment de grandes quantités d'électricité.
Coinmint annonce que cette ferme de minage est alors la plus grande installation d'extraction de crypto-monnaie au monde.

La société minait et extrayait antérieurement du bitcoin, du Bitcoin Cash et du Litecoin, mais après son déménagement à Massena, elle se consacre exclusivement au bitcoin via des serveurs de minage Antminer S17, S19 et S19 Pro achetés à Bitmain.

Achat de Whinstone
Bien que le climat ne soit pas favorable au minage, et bien que l'électricité y soit très carbonée, Rockdale (Texas), grâce à une électricité bradée, a réussi à attirer la plus grande ferme de minage de bitcoins d'Amérique, exploitée par Whinstone U.S. concurrent de Riot détenu par le groupe allemand, Northern Bitcoin AG.

Le 8 avril 2021, Riot Blockchain annonce racheter Whinstone, via un accord de 651 millions de dollars (incluant 80 millions de dollars en cryptomonnaies cotées en bourse), pour y reprendre l'installation d'extraction de bitcoins. Cette ferme de minage est présentée comme l'une des plus importantes d'Amérique.

Whinstone a annoncé à l'automne 2019 développer une ferme de minage, en partenariat avec Bitmain (plus grand producteur mondial de circuits intégrés spécialement dédiés au minage) à Rockdale, Texas. À l'époque, Bitmain avait annoncé s'apprêter à lancer une installation de 25 mégawatts ensuite éventuellement portée à 300 mégawatts.

Quelques-uns quelques jours après l'annonce de Bitmain, le 1er novembre, le Dallas Morning News a annoncé que Whinstone US Inc. construirait , également à Rockdale sur 100 acres de l'ancienne usine d'Alcoa.

une semaine plus tard, Whinstone US acceptait d'être acquis le 7 novembre, par Northern Bitcoin SA. (société de développement et de conseil en bitcoins basée à Francfort, en Allemagne)https://www.coindesk.com/1-gigawatt-bitcoin-mine-under-construction-in-texas-would-dwarf-bitmains.

Personnes clés
 Jeffrey G. McGonegal (PDG et directeur financier par intérim, à partir d'août 2019) ;
 Megan Brooks (Vice-présidente aux finances) ;
 Karl Diab (Ingénieur principal pour la blockchain) ;
 Paul Pascual (Responsable des opérations de minage).

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Finance décentralisée
 Blockchain

Bitcoin
Blockchain
Crypto-monnaie
Finance décentralisée

Riot Blockchain


117711 Degenfeld este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
117711 Degenfeld este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Piszkesteto de Krisztián Sárneczky. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,68 ua, o excentricitate de 0,06 și o înclinație de 5,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 117001-118000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2005
Centura de asteroizi

117711 Degenfeld


مقاطعة يافلبورغ (بالسويدية: Gävleborgs län) مقاطعة تقع بوسط السويد، عاصمتها يافل وتضم 10 بلديات.

توأمة
لمقاطعة يافلبورغ اتفاقيات توأمة مع:
 مقاطعة لين-فيرو

أعلام
 كارل جونسون

مراجع

تأسيسات سنة 1762 في السويد
دول وأقاليم أسست في 1762
مقاطعات السويد
هالسنغلاند

مقاطعة يافلبورغ


Crimson Glory fue una banda estadounidense de power metal y heavy metal de estilo progresivo formada en 1979 bajo el nombre de Pierced Arrow por Jon Drenning, Jeff Lords and Ben Jackson en Sarasota, Florida. Crimson Glory fue pionera en el power metal progresivo, junto con Fates Warning y Symphony X. Crimson Glory sacó cuatro discos de estudio y un EP. Se separaron en 1991, se reunieron siete años después brevemente, para volver en 2005 hasta su disolución.

Historia

Inicios y álbum debut

La banda se formó en 1979 en Sarasota, Florida, por Jon Drenning (guitarra líder), Ben Jackson (guitarra rítmica) y Jeff Lords (bajo) e inicialmente se denominaron Pierced Arrow. Ante la renuncia de su vocalista, la banda probó a John Patrick McDonalds, a quien descubrieron en la playa cantando con una guitarra acústica y ropa desaliñada. Lords lo conocía desde la escuela y estaba escéptico al principio, pero los sorprendió cuando cantó temas de Judas Priest, Iron Maiden, Accept y Scorpions en su prueba de audición; mismas agrupaciones que versionaban en sus primeros años. Una vez que McDonalds tomó el apodo de Midnight y Dana Burnell ingresó como batería, en 1982 la banda cambió su nombre a Beaowulf para un año después denominarse Crimson Glory de manera definitiva.

Durante los siguientes tres años Crimson Glory tocó en diferentes clubes de Florida, con lo que se ganó un estable grupo de fanáticos. En ese lapso de tiempo firmaron un contrato con el sello independiente Par Records y con la neerlandesa Roadrunner Records, quienes se encargarían de publicar su álbum debut en los Estados Unidos y Europa respectivamente. Editado en 1986, Crimson Glory poseía una mezcla de heavy metal y metal progresivo comparable a The Warning de Queensrÿche según Eduardo Rivadavia de Allmusic. Su gira promocional solo se llevó a cabo en los Países Bajos y Alemania entre finales de 1986 y principios de 1987, mientras que su fecha final aconteció en el Hammersmith Odeon de Londres, en el Reino Unido. Por aquel tiempo, la banda era conocida por el particular uso de máscaras plateadas, inspiradas por El fantasma de la ópera. De acuerdo con Drenning, las utilizaron para crear una imagen única y propia con el objetivo de diferenciarse del resto.

Miembros
Últimos miembros
 Todd La Torre – voces (2010–2013)
 Dana Burnell – batería (1986–1989, 2005–2013)
 Jon Drenning – guitarra principal (1979–2013)
 Jeff Lords – bajo (1979–2013)
 Ben Jackson – guitarra rítmica (1979–1990, 1999–2013)

ex-miembros

 Wade Black – voces (1999–2005, 2007–2010)
 Midnight – voces (1983–1991,  2005–2007)
 Ravi Jakhotia – batería (1991–1992)
 Steve Wacholz – batería (1999)
 Jesse "Martillo" Rojas – batería (2000), percusión yvoces (2006–2007)

Tour
 John Zahner – teclados (1989, 2011–presente)
 David Van Landing – voces (1991–1992)

Línea de tiempo

Discografía

Álbumes
Crimson Glory (1986)
Transcendence (1988)
Strange and Beautiful (1991)
Astronomica (1999)

Singles
 Dream Dancer (1986)
 Lady of Winter (1988)
 Lonely (1988)
 Song For Angels (1991)
 The Chant (1991)

EP
 War of the Worlds (2000)

Referencias

Enlaces externos
Sitio oficial

Grupos de música de los años 1980
Grupos de música de los años 1990
Grupos de música de los años 2000
Grupos de música de los años 2010
Grupos de metal progresivo de Estados Unidos
Grupos de power metal de Estados Unidos
Grupos de heavy metal de Estados Unidos
Grupos de música de Florida
Artistas de Roadrunner Records

Crimson Glory


Guido Pongratz (Slovenska Bistrica, 4. siječnja 1822. – Zagreb, 31. prosinca 1889.), bio je slovensko-hrvatski građevinski poduzetnik, veletrgovac, industrijalac i bankar.

Životopis
Nakon završetka trgovačke škole, Pongratz je radio u trgovinama u Grazu, okušao se u građevini, a veću poslovnu priliku dobio je tijekom gradnje odsjeka Južne željeznice između Celja i Ljubljane. Osnovao je poduzeće i počeo nabavljati šljunak, telegrafske stupove i željezničke pragove, a u zakup je uzeo poštanske kočije iz Celja u Trst. Preselio se u Ljubljanu, gdje se 1849. godine vjenčao sa Jeanette, kćeri ljubljanskoga trgovca Josipa Martinčiča, s kojom je dobio sinove Gustava i Maksa te kćeri Mathildu i Mariju koja je umrla s tri godine.

U Zagreb su se preselili 1851. godine, kada je njegovo poduzeće preuzelo regulaciju Save od Zaprešića do Zagreba, koju je do 1856. godine uspješno okončao. U Zagrebu je na sebe odmah navukao prezir aristokratskih krugova, no Pongratz ubrzo je postao član Gradskog vijeća te počasni građanin Karlovca i Siska.

U veljači 1857. godine, s braćom Oskarom i Friedrichom, u Zagrebu je osnovao trgovačko poduzeće G. Pongratz koje je preuzelo zastupstvo Društva za kemijsku i metalurgijsku produkciju Karlove vari. Njegovo građevinsko poduzeće završilo je s regulacijom Drave kod Varaždina te je izgradilo zatvor u Lepoglavi, četiri kilometra dug željeznički nasip preko ljubljanske močvare, Crkvu sv. Petra i Opću bolnicu u Zagrebu, most preko Kupe kod Siska i željeznicu Pragersko – Čakovec. Zatim se potpuno posvetio gradnji željezničkih pruga. Njegovo poduzeće izgradilo je željezničke pruge: Gradec – Köflach, Gradec – Fehring, Lieboch – Wies, Zidani Most – Zagreb – Sisak s kolodvorima u Zagrebu i Sisku, dio koroške željeznice Maribor – Dravograd, Zagreb – Karlovac, Karlovac – Ogulin – Rijeka, Zagreb – Žakanj i Ljubljana – Trbiž.

Nakon izbijanja drugog talijanskog rata za neovisnost 1859. godine, Pongratz je s poduzetnikom Emanuelom Pristerom preuzeo opskrbu austrijske vojske i mnogo zaradio. Tijekom austro-ugarske okupacije Bosne 1878. godine, ponovno je opskrbljivao vojsku.

U Rijeci je 1863. godine dobio posao gradnje lučkih objekata, koji je trajao do 1870. godine. U Trstu je njegova tvrtka izgradila lazaret, pristaništa, lučka skladišta i provela je dva produbljivanja luke. S bratom Oskarom izgradio je vodovod u Grazu i sudjelovao na melioracijskim i regulacijskim radovima na ušću Neretve. Pongratzovo poduzeće produbljivalo je i luku u Splitu te čistilo i isušivalo lagune oko Akvileje u sjevernoj Italiji.

U Karlovcu je kupio mlin i pretvorio ga u moderan parni mlin, osnovao je i vodio Zagrebačku plinaru, osnovao je Tvornicu kože, utemeljio Hrvatsku eskomptnu banku, na dražbi je kupio parketarnicu u Ilici, te je preuredio i pretvorio u Tvornicu parketa i paropila koju je poklonio sinu Gustavu, kupio je rudnik ugljena Vrdnik kod Fruške gore, obnovio ga, proširio i izgradio 16 kilometara dugu željezničku prugu.

Pongratz je tijekom godina kupovao velike posjede, dvorce i brojne kuće za odmor u Hrvatskoj.

U Zagrebu je, na temeljima nekadašnjih gradskih kula i bedema, 1862. godine godine sagradio palaču u Visokoj 22 i izuzetno je raskošno uredio. Nakon toga, kulminirala je otvorena mržnja zagrebačkih aristokratskih krugova prema obitelji Pongratz. Pongratz je posjedovao je i kuće u Pivarskoj 11 i u Mesničkoj 23 – koja je na kraju imanja palače Pongratz u Visokoj 22, zatim posjede na Pantovčaku, Tuškancu, Ciglani i u Jurjevskoj ulici u Zagrebu, vlastelinstva Jakovlje, Mikulić, Črnomerec i Rugvica, posjede u Trstu, Vilu Benzoni u Rijeci te vile Mathilda i Zora na Bledu.

Obitelj Pongratz, uz Vranyczanyjeve i Pristerove, ubrajala se u najbogatije zagrebačke obitelji u drugoj polovici 19. stoljeća. Demonstrirali su potrošačku kulturu koja oponaša obilježja raskošnog plemićkog načina života gradnjom reprezentativnih gradskih palača i ladanjskih objekata, kupnjom bivših feudalnih posjeda i dvoraca (Dornava, Maruševec), održavanjem raskošnih zabava, angažiranjem prestižnih umjetnika za portretiranje članova obitelji i za idejne projekte zgrada.

Kolika je bila ekonomska moć Pongratza, najbolje pokazuje to što je Pongratz bio jamac za kredit koji je Grad Zagreb morao podignuti za obnovu nakon velikog potresa 1880. godine, a nedugo nakon toga Gradu je darovao zemljište za gradnju Obrtne škole, današnje Škole primijenjene umjetnosti i Muzeja za umjetnost i obrt. U takvoj atmosferi i prilikama 59-godišnji Guido Pongratz kupio je jednokatnicu obitelji Mihanović, dao je srušiti i naručio projekt raskošne najamne palače od najuglednijeg arhitekta. Nakon dvije godine gradnje, palača je završena 1884. godine.

Izvori

Hrvatski poduzetnici
Hrvatski bankari
Životopisi, Slovenija

Guido Pongratz


Easington may refer to one of several places:
in England
Easington, Lancashire, Forest of Bowland
Easington, County Durham, a town in County Durham
Easington District, a local government district in County Durham
Easington (UK Parliament constituency), constituency represented in the British House of Commons
Easington Colliery, a village in County Durham
Easington Lane, a village in County Durham
Easington, Buckinghamshire
Easington, Cherwell
Easington, East Riding of Yorkshire, the location of the Easington Gas Terminal
Easington, South Oxfordshire
Easington, North Yorkshire
Easington, Northumberland

elsewhere
Easington, Jamaica

See also
Eastington (disambiguation)

Easington


سورين بوسك  ، من مواليد 10 ابريل 1953 ، لاعب كرة قدم دنماركي سابق وكان يلعب بدور مدافع.

سيرة ذاتية
ولد سورين بوسك في غلوستروب، بدأ سورين بوسك بحياته المهنيه خلال اللعب مع النادي المحلي غلوستروب آي سي. وقد انتقل بعدها إلى الخارج في سنة 1976, عندما كان عمرة 23 عاماً، حتى يتمكن من اللعب بشكل احترافي مع فريق سي أس فيستفاليا هيرن مع الفريق الألماني خلال بوندسليغا 2.

لعب مع منتخب الدنمارك لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية دنماركيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في موناكو
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في النمسا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في هولندا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في بلجيكا
مدافعو كرة قدم رجالية
رياضيون من إقليم هوفدستادن
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون دنماركيون مغتربون في النمسا
رياضيون دنماركيون مغتربون في بلجيكا
رياضيون دنماركيون مغتربون في فرنسا
رياضيون دنماركيون مغتربون في موناكو
رياضيون دنماركيون مغتربون في هولندا
لاعبو الدوري الألماني الدرجة الثانية
لاعبو الدوري البلجيكي للمحترفين
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1984
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو غينت
لاعبو كأس العالم 1986
لاعبو كرة قدم دنماركيون
لاعبو كرة قدم دنماركيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في النمسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في بلجيكا
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو كرة قدم مغتربون في موناكو
لاعبو كرة قدم مغتربون في هولندا
لاعبو منتخب الدنمارك لكرة القدم
لاعبو موناكو
لاعبو نادي ماستريخت
لاعبو نادي هرفوليه
مواليد 1953
لاعبو وستفاليا هيرنه
لاعبو ويستفاليا هيرني
لاعبو كرة قدم من إقليم هوفدستادن

سورين بوسك


Erik Peitersen (født 6. juli 1955 i Kjellerup) er en dansk skiltemaler, der desuden har arbejdet som selvlært kunstner, foredragsholder og scenograf på en række danske tv-serier. Ligeledes har han medvirket i en række DR programmer, herunder Peitersen og de store oceaner.

Han har i flere tv-programmer været en inspirationskilde for mange gør det selv-folk som Roomservice og Huset på TV 2. I 2005 var han vært på kunstquizzen Penselstrøg på TV 2 Charlie.

Peitersen deltog i første sæson af tv-programmet Vild med dans i 2005 hvor han sammen med dansepartner Marianne Eihilt nåede finalen.

I 2011 og 2013 var han produktionsdesigner på hhv. Ludvig & Julemanden og Tvillingerne & Julemanden. Han har desuden været produktionsdesigner på de tre julefilm Emma og Julemanden - Jagten på Elverdronningens hjerte (2015), Julemandens datter (2018) og Julemandens datter (2020).

Erik Peitersen virker også som kunstmaler. I starten af 2020 var han i gang med et projekt, hvor vil male 27 store udendørsmalerier i hele verden. Erik Peitersen var også assistent for Per Kirkeby ved flere udsmykningsopgaver.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Erik Peitersens hjemmeside

Scenografer fra Danmark
Malere fra Danmark
Personer fra Kjellerup
Modtagere af Klein-prisen

Erik Peitersen


Čestaljevo (Kalinovik, BiH), naseljeno mjesto u općini Kalinovik, BiH
 Čestaljevo (Konjic, BiH), naseljeno mjesto u općini Konjic, BiH

Čestaljevo


Grupno prvenstvo Nogometnog podsaveza Osijek je predstavljalo najniži stupanj natjecanja u podsavezu. Prvenstvo je bilo podijeljeno u 3 grupe. Prvaci grupa su igrali kvalifikacije za ulazak u pokrajinsku ligu podsavezne lige.

Tablice

Grupa I

Grupa II

Grupa III

Kvalifikacije za ulazak u podsaveznu ligu

U konačnici su sva tri kluba izborili plasman u pokrajinsku ligu, jer je NK Šparta Beli Manastir izborila promociju u 3. nogometnu zonu, dok iz nje niti jedan klub nije ispao u podsaveznu ligu.

Izvori

 50 godina nogometa u Slavoniji, 1956.

1955-56
1955-56
Osijek-grupno

Grupno prvenstvo NP Osijek 1955./56.


Nyköpingsån je rijeka južno od Stockholma u Švedskoj duga 157 km.

Zemljopisne karakteristike
Nyköpingsån izvire iz jezera Tisaren, od tamo teče prema istoku preko brojnih jezera i grada Katrineholm do ušća u Baltičko more kod grada Nyköpinga.

Slijev rijeke je 3 632 km² velik, i proteže se preko županije Örebro i Södermanland.

Izvori

Vanjske poveznice

 Rijeka na karti Švedske

Rijeke u Švedskoj
Baltički slijev

Nyköpingsån


Continental O-300 og C145 er en familie af luftkølede 6-cylindrede boksermotorer til fly, fremstillet af Teledyne Continental Motors.

De første motorer blev bygget i 1947, i 2017 er der stadig flere versioner i produktion. De blev produceret på licens i Storbritannien af Rolls-Royce i 1960erne.

Udvikling

C-145 var en videreudvikling af C-125 motoren, som leverede 125 hk (93 kW). Begge motorer har samme krumtaphus, selv om C-145 leverer 20 hk (15 kW) mere takket være en længere slaglængde, en højere kompression (7.0:1) og andre kaburatorinstillinger.

O-300 er en moderniseret C-145 og har samme vægt, dimensioner, boring, slaglængde, kompressionsforhold, slagvolumen og udgangseffekt som den tidligere motor.

GO-300

GO-300 har et reduktionsgear, så motorens omdrejningstal på 3.200 omdrejninger pr. minut nedsættest til 2.400 på propellen.  GO-300 leverer 175 hk (130 kW) hvorimod den ugearede O-300 leverer 145 hk (108 kW).

GO-300 har en tid imellem hovedeftersyn (time between overhaul, TBO) på kun 1.200 timer, mens den ugearede O-300 har en TBO på 1.800 timer. GO-300 havde problemer med pålideligheden, hovedsageligt fordi mange piloter fejlbetjente motoren ved at lade den arbejde ved for lavt omdrejningstal. Dette medførte at Cessna Skylark fik et dårligt rygte for motorens pålidelighed. Mange af de Skylarks der endnu flyver, har fået andre motorer med direkte drevet propel.

Varianter
C145
Seks-cylindret, 145 hk (108 kW) motor med direkte drevet propel.

C145-2

O-300
Moderniseter C145, 145 hk (108 kW) motor med direkte drevet propel.

O-300-A

O-300-B

O-300-C

O-300-D

O-300-E
Begrænset styktal fremstillet; beregnet til Beagle B.218X twin, der aldrig gik i produktion.

GO-300
Nedgearet O-300, 175 h (130 kW) ved 3200 omdr. på krumtappen, 2400 omdr. på propellen.

GO-300-A

GO-300-C

GO-300-D

Voyager 300
Væskekølet version med brændstofindsprøjtning, leverede 170 hk (127 kW) ved 2700 omdr.

Rolls-Royce-Continental O-300
Licensproduktion i United Kingdom.

Anvendelse

O-300
 Aeronca Sedan
 Baumann Brigadier
 Cessna 160 - skulle anvendes i produktionsmodellen
 Cessna 170
 Cessna 172 og T-41 Mescalero
 Maule M-4
 Meyers MAC-145
 Taylorcraft 15
 Temco TE-1A
 Globe Swift

GO-300
 Cessna 175
 Goodyear GZ-19 and GZ-19A

Voyager 300
 Alexeev Strizh

Specifikationer (O-300)

Se også
Relaterede:

Continental CD-155

Lignende motorer:

Lycoming O-320

Referencer

Forbrændingsmotorer
Flymotorer

Continental O-300


El limán Kiziltashki (, del turco kiziltash, "«piedra roja»") es un limán del delta del Kubán, localizado en la parte meridional de la península de Taman, en la costa del mar Negro del sur de Rusia. Administrativamente, pertenece al krai de Krasnodar. Es el líman más grande del sur de Rusia, con 18,5 km de largo, 14 km de ancho y una superficie de 137 km². Al norte está conectado con el limán Tsokur y al este con el limán Bugazski, que conecta con el mar Negro. Hasta comienzos del  la mayor parte de las aguas del Kubán llegaban al mar Negro por esta marisma. Gradualmente la deposición de sedimentos condujo el lecho del río hacia el norte. Tras la limpieza del lecho del río, volvió a recibir agua dulce. El fondo de la marisma está cubierto de un limo rico en ácido sulfhídrico, lo que le otorga propiedades curativas.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde  este enlace.
Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Кизилташский лиман.
Diccionario geográfico del krai de Krasnodar .
El limán en el Diccionario Enciclopédico Brockhaus y Efron .

Kiziltahki
Geografía del krai de Krasnodar

Limán Kiziltashki


Diaverum este un furnizor de asistență medicală renală cu circa 300 de clinici în America latină, Europa, Asia, Australia și Orientul Mijlociu.

Istorie
Diaverum a făcut inițial parte din compania suedeză , fondată în Lund, Suedia, în 1964. Gambro a deschis prima clinică de dializă în Lund, în 1991. Activitatea clinicii s-a extins sub numele de Gambro Healthcare și, până în 2005, compania a reușit să deschidă 150 de clinici de dializă în întreaga lume. Gambro Healthcare a fost vândută de Gambro în 2007 și preluată de , un investitor privat major de servicii medicale din Europa, și companie de management. Numele Diaverum a fost adoptat în 2008. Astăzi, Diaverum este condus de Dag Andersson, președintele și CEO-ul companiei și echipa sa executivă.

Acesta a stabilit un contract cu  în 2012, pentru a permite clienților săi să ofere feedback. Răspunsurile sunt colectate în mai multe limbi și analizate, pentru o perioadă inițială acoperind Marea Britanie și Spania.

De la intrarea în vigoare în Marea Britanie (aprilie 2013) a legii , compania a preluat trei contracte în valoare de cel puțin 150 milioane £.

Oferta de servicii
Diaverum se descrie pe sine ca fiind un furnizor integral de îngrijire renală, oferind îngrijire preventivă și oferind  terapii de substituție renală în stadiul incipient prin:
  de clinică

 îngrijire preventivă
 alte servicii medicale cum ar fi

Cercetare medicală
Diaverum, de asemenea, desfășoară activități de cercetare clinică sub conducerea directorul științific al  companiei, Giovanni FM Strippoli. Studiul se axează pe prevenirea sau reducerea la minimum a riscurilor pentru dializă, sporirea eficienței dializei, găsirea de soluții pentru a minimiza riscurile efectelor secundare ale dializei și de a găsi o dovadă a eficacității dializei legată de droguri. Cercetarea a fost publicată în reviste medicale internaționale, cum ar fi The Lancet, în New England Journal of Medicine  și Jurnalul Clinic al Societății Americane de Nefrologie.

Diaverum România

Diaverum a intrat pe piața din România în anul 2011, având în prezent deschise 28 clinici de dializă unde lucrează peste 1.000 de angajați și sunt îngrijiți peste 3.600 de pacienți, poziționându-se astfel pe locul al doilea pe piața serviciilor medicale de dializă din România.

Referințe

Legături externe
 Diaverum Website (2015): http://diaverum.com/en-DE/Home/
 Diaverum clinics (2015): http://diaverum.com/en-DE/Clinic-finder/
 Dag Andersson CEO blog (2015): http://dagandersson.com/
 Strippoli, G. Palmer, S. C. et al (2013): Oral disease in adults treated with hemodialysis: prevalence, predictors, and association with mortality and adverse cardiovascular events: the rationale and design of the ORAL Diseases in hemodialysis (ORAL-D) study, a prospective, multinational, longitudinal, observational, cohort study. BMC Nephrology 2013, 14:90. Online available: http://www.biomedcentral.com/1471-2369/14/90
 Maione, A., Strippoli, G. et al (2007): Protocol of the Long-term Impact of RAS Inhibition on Cardiorenal Outcomes (LIRICO) randomized trial. JNephrol 2007; 20 (6). Online available: http://www.sin-italy.org/web/procedure/protocollo.cfm?List=WsIdEvento,WsIdRisposta,WsRelease&c1=00141&c2=3&c3=1
 Strippoli, G. & Clinical Evaluation of the DOse of Erythropoietins Study Group (2010): Effects of the dose of erythropoiesis stimulating agents on cardiovascular events, quality of life, and health-related costs in hemodialysis patients: the clinical evaluation of the dose of erythropoietins (C.E. DOSE) trial protocol. Trials 2010, 11:70. Online available: http://www.trialsjournal.com/content/11/1/70

Companii din Suedia
Îngrijirea sănătății
Fondări în 1964
Companii private
2011 în România
Companii din industria sanitară

Diaverum


سلقطة إحدى قرى الجمهورية التونسية، تقع في معتمدية قصور الساف من ولاية المهدية. تستمد قرية سلقطة اسمها العربي من اسمها اللاتيني القديم سُلاَّكْتُومْ Sullecthum أي المكان المبارك (سميت بذلك نظرا لشاطئها الجميل).

مراجع

انظر أيضا

مواضيع ذات علاقة
 ولاية المهدية.
 معتمدية قصور الساف.

إفريقيا الشمالية الرومانية
أماكن مأهولة في تونس
بلدات ومدن رومانية في تونس
تاريخ الأمازيغ
قرى ولاية المهدية
مدن أمازيغية قديمة

سلقطة


Liudmyla Luzan (; Ivano Frankivsk, 27 de março de 1997) é uma canoísta ucraniana, medalhista olímpica.

Carreira

Luzan conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova de C-2 500 m feminino, ao lado de Anastasiia Chetverikova, com o tempo de 1:57.499 minuto. Na mesma edição, conseguiu o bronze no C-1 200 m feminino com a marca de 47.034 segundos.

Canoístas olímpicos da Ucrânia
Canoístas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Liudmyla Luzan


Pour le piano ("Para el piano") L. 95, es una suite para piano compuesta por Debussy entre 1894 y 1901.

Debussy dedicó cada uno de los 3 movimientos de esta pieza impresionista a una persona diferente. Así pues, dedicó el primero, un preludio virtuosista a una alumna suya, la señorita Worms de Romilly, la zarabanda a la señora Yvonne Lerolle y la virtuosística tocata final a otro de sus alumnos, Nicolas Coronio.

Esta obra fue ejecutada por primera vez el 11 de enero de 1902 por Ricardo Viñes en el Salle Érard. Maurice Ravel orquestró el segundo movimiento.

Considerada como la primera composición de piano madura de Debussy, la suite ha sido grabada frecuentemente. Bärenreiter publicó una edición fundamental en 2019 en ocasión del centenario de la muerte de Debussy.

Historia
Claude Debussy compuso las 3 piezas que conforman la suite en diferentes momentos. El segundo movimiento, una zarabanda, data del invierno de 1894 cuando pertenecía a la serie de Images oubliées dedicada a Yvone Lerolle, la hija de Henry Lerolle.

Debussy compuso poca música de piano durante la década de 1890 y se centró en la ópera y la música de orquesta. Debussy completó esta suite en 1901 con una revisión de la Zarabanda. Tanto esta versión revisada de la Zarabanda, como el tercer movimiento, Tocatta, a Yvonne Lerolle, ahora Mme E. Rouart. La suite fue publicada en 1901 por Eugène Fromont. Fue ejecutada por primera vez el 11 de enero de 1902 en el Salle Érard de París para la Société Nationale de Musique. El pianista fue Ricardo VIñes quien conoció la pieza por su amigo Maurice Ravel.

Pour le piano es marcado como un punto crucial en el desarrollo creativo de Debussy quien terminará logrando una prolífica producción de música para piano.En ocasión del centenario de la muerte de Debussy, Bärenreiter publicó en el 2018 una edición fundamental de alguna de su música para piano incluyendo Pour le piano.

El editor remarcó que las partes "improvisadas y fugitivas" de las composiciones de Debussy estaban "gobernadas por un diseño formal precisamente calibrado" que deja "poco espacio para el azar".

Estructura y música

Se considera que Pour le piano es la primera composición madura de Debussy para piano.  La suite consiste de tres movimientos:
 Preludio
 Zarabanda
 Tocata

El primer movimiento denominado Preludio, posee la anotación "Assez animé et très rythmé" (con espíritu y con ritmo). Se lo dedicó a una alumna suya, la señorita Mlle Worms de Romilly, quién señaló que el movimiento "evoca los gongs y música de Java". La pianista Angela Hewitt menciona que el Preludio comienza con un tema en los bajos, a lo que le sigue un largo pasaje con  notas de pedal. El tema se repite en cuerdas marcadas fortissimo, junto con pasos de glissando que Debussy conectó con "d'Artagnan extrayendo su espada". En la sección media, la mano izquierda sostiene un punto de pedal en La bemol mayor, al cual la mano derecha le agrega color. La conclusión se indica como "Tempo di cadenza", nuevamente con figuras glissando.

Sarabande posee una nota que indica "Avec une élégance grave et lente" (Con una lenta y solemne elegancia). Debussy expresó que debe ser "como un antiguo retrato en el Louvre". Émile Vuillermoz describió la ejecución de Debussy del movimiento "con la simplicidad fácil de un buen bailarín del siglo dieciséis". Hewitt lo describe "antiguo y moderno a la vez". El movimiento ha sido considerado como "de las músicas más íntimas de teclado", con afinidad con Erik Satie tales como sus tres danzas de 1887 llamadas Sarabandes.

El último movimiento es una toccata, marcada "Vif" (Animada). Fue dedicada a Nicolas Coronio, otro estudiante de  Debussy. Se la ha descrito como "equilibrada y enérgica, extrovertida y elegante" y muestra influencias de las sonatas de Scarlatti. Hewitt señala sobre la escritura virtuosa que la velocidad por sí sola no era el objetivo de Debussy, sino más bien la claridad.

Un crítico describió la suite como "posiblemente presagiando el Debussy neoclásico que surgió en sus últimos años".

Referencias

 Pour le piano en el proyecto IMSLP.

Enlaces externos

 Pour le piano (recording) The Piano Society
 Mary Jeanne van Appledorn: An Analysis of Claude Debussy's Suite Pour Le Piano
 Prelude (Suite pour le piano, 1901) stevedebussy.wordpress.com
 T is for Toccata – Debussy's Toccata, from Pour Le Piano notesfromapianist.wordpress.com 2012
 Pour le piano jochenscheytt.de

Suites de Claude Debussy
Composiciones de 1901
Composiciones para piano solo de Claude Debussy

Pour le piano


Jules François Charles-Roux (* 19. November 1879 in Marseille; † 26. Juni 1961 in Paris) war ein französischer Diplomat, Historiker und Manager.

Leben

François Charles-Roux war der Sohn von Jules Charles-Roux.
Er heiratete Sabine Gounelle.
Am 4. Oktober 1909 wurde in Sorgues ihr Sohn Jules Henri François Charles-Roux geboren.
Am 17. April 1920 wurde in Neuilly-sur-Seine ihre Tochter Edmonde Charles-Roux geboren.

Er studierte an der Universität Paris, und an der École libre des sciences politiques.
Er trat 1902 in den auswärtigen Dienst und wurde von 1902 bis 1904 als Attaché nach Sankt Petersburg entsandt.
Von 1905 bis 1906 war er Gesandtschaftssekretär in Konstantinopel.
Von 1907 bis 1911 war er Gesandtschaftssekretär in Kairo.
Von 1912 bis 1915 war er Gesandtschaftssekretär in London.
Von 1916 bis 1923 war er Gesandtschaftsrat in Rom.
1924 war er Botschaftsinspekteur.
1925 war er Delegierter der Donaukommission.
Von 1926 bis 1932 war er Gesandter in Prag.
1934 wurde er Mitglied der Akademie der moralischen und politischen Wissenschaften.
Von 1932 bis 1940 war er Botschafter beim Heiligen Stuhl.

Im Mai 1940 löste er Saint-John Perse als Generalsekretär des französischen Außenministerium ab. Ein Amt, das er bis zum 24. Oktober 1940, als Adolf Hitler sich mit Pierre Laval und Philippe Pétain in Montoire-sur-le-Loir traf, unter Paul Baudouin ausübte.
Nach 1945 war er ein exponierter Fürsprecher für die Fortsetzung der französischen Kolonialpolitik und führte die Gruppe Présence française, die danach strebte, das Protektorat Französisch-Marokko zu erhalten.
Er war Vorsitzender des Zentralkomitees der Französischen Überseegebiete und 1948 bis 1956 Präsident der GDF Suez sowie Vorsitzender des Catholic Relief Services.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Französischer Botschafter in der Tschechoslowakei
Französischer Botschafter beim Heiligen Stuhl
Mitglied der Ehrenlegion (Großoffizier)
Mitglied der Académie des sciences morales et politiques
Franzose
Geboren 1879
Gestorben 1961
Mann

François Charles-Roux


Mehmet Akif Pirim (d. 17 Eylül 1968, Rize), Türk güreşçi. 1992 yılındaki Olimpiyat Oyunları'nda kazandığı altın madalyayla Türkiye'ye güreşte 24 yıl aradan sonra ilk altın madalyasını getirmiştir. Aynı zamanda 1991 yılında Dünya ikincisi olan Pirim, üç Akdeniz Oyunları altın madalyasına sahiptir.

Kariyeri
Mehmet Akif Pirim güreşe 1984 yılında Rize Çaykurspor'da başladı ve Greko-Romen stile yoğunlaştı. Daha sonra Ankara'daki TEDAŞ Spor Kulübü'ne geçti. 1.60 metre boyunda, tüy siklette dövüştü. Kariyeri boyunca birkaç antrenörü oldu. Bunlar Vayramali Karaali, Osman Destebaşı, Gennadi Sapunov, Bilal Tabur, Ömer Suzan, Mehmet Acak, Haluk Koç ve Yakup Topuz'du. Güreşin yanı sıra üniversitede spor eğitimi aldı ve Halkbankası, TMO ve TEDAŞ Kulüplerine devam etti.

Uluslararası kariyeri 1988 yılında Wałbrzych/Polonya'da düzenlenen Gençler Dünya Şampiyonasına (Espoirs yaş grubu) katılmasıyla başladı. Horoz siklet kategorisinde 7. oldu. Bu onun uluslararası bir gençler şampiyonasındaki tek turnuvası olarak kaldı. Uluslararası büyükler şampiyonasında ilk kez 1991 yılında Aschaffenburg'daki Avrupa Şampiyonasında yer aldı. Orada tüy siklet kategorisinde 9. sıraya ulaştı. Aynı yıl Atina'da düzenlenen Akdeniz Oyunları'nı İtalya'dan Denni Urbinato'nun önünde kazandı. İlk büyük başarısını Eylül 1991 yılına Bulgaristan'ın Varna kentinde Dünya Şampiyonasında elde etti. Tüy siklet finalinde BDT adına güreşen Sergey Martinov ile final müsabakasına çıktı ve rakibine 2-1'lik skorla yenildi ve gümüş madalya kazandı.

Kopenhag'daki 1992 Avrupa Şampiyonası'nda Mehmet Akif Pirim genel sıralamada ancak 7. olabildi. Yeni Türk milli antrenörü, Sovyet milli takımının grekoromen güreşteki eski baş antrenörü Gennadi Sapunov tarafından iyi bir şekilde hazırlanan Pirim, daha sonra Barselona'daki Olimpiyat Oyunların'a katıldı. Tüy siklet kategorisinde Küba'dan Juan Luis Maren Delis (uzatmalardan sonra 3:2 puan), İsveç'ten Usama Azis (5:0), Bulgaristan'dan Stanislav Grigoriev (2:1), Macaristan'dan Jenő Bódi (7:3) ve son Dünya ve Avrupa Şampiyonu Sergei Martynov'a 13:2 puanla üstünlük sağladı ve altın madalya kazandı. Bu madalya Türkiye'nin grekoromen stilde 28 yıl sonra kazanmış olduğu ilk altın madalya olmuştur.

1993 yılında Mehmet Akif Pirim İstanbul'daki Avrupa Şampiyonasında ilk maçında Olimpiyat Oyunları'nda yenmiş olduğu rakibi Rus Sergei Martynov'a karşı kaybetti. Rakibinin finale kalmasıyla Mehmet Akif Pirim, repesaj turunda İsrail'den Alexander Dawidowitsch, Ermenistan'dan Mchitar Manukjan ve Belarus'tan Georgi Saskavez'i yenerek bronz madalya kazanmayı başardı. Ancak, bu şampiyonada alınan doping numunelerinin analizinden sonra doping yapmaktan suçlu bulundu. Kazandığı bronz madalya elinden alındı ve 9 Mayıs 1997'ye kadar men edildi. Ancak 1995 yılında, FILA tahkim mahkemesi tarafından affedildi ve 1995'ten itibaren tekrar uluslararası şampiyonalara katılabildi.

Besançon'daki 1995 Avrupa Şampiyonasında tüy siklette 6. oldu ve Prag'daki 1996 Dünya Şampiyonasında Polonyalı Wlodzimierz Zawadzki ve Mchitar Manukjan'a yenilerek ancak 12. olabildi. Budapeşte'deki 1996 Avrupa Şampiyonasında daha iyi bir derece elde etti ve 5. oldu. Atlanta'daki 1996 Olimpiyat Oyunlarında ilk maçında Bulgar Ivan Radnev'e karşı kaybetti. Repesaj maçlarında  Winston Santos Fuentos, Venezuela, Hu Guohong, Çin, Ahad Pazaj, İran, Mchitar Manukjan, Hryhorij Komyschenko, Ukrayna ve Koba Guliaschwili, Gürcistan'a karşı kazandığı zaferlerle bronz madalya kazandı.

1997 yılında Türkiye Güreş Şampiyonasında Şeref Eroğlu'na yenildi. Milli takımda sıkletinde Eroğlu ile devam etme kararı alınınca 2000 Sidney Olimpiyatlarına katılmak amacıyla 1999 yılının başında İlham Aliyev'in davetiyle Azerbaycan vatandaşlğına geçiş yaptı. Atina'daki 1999 Dünya Şampiyonası'nda Azerbaycan adına yarıştı. Bulgaristan'dan Emil Budinov ve Yunanistan'dan Christos Gikas'ı yenmeyi başardı, ancak daha sonra Güney Kore'den Park Young-shin'e kaybetti. Bu sonuçlarla 14. oldu ve Azerbaycan güreş federasyonu tarafından başka bir uluslararası turnuva  için davet almadı. Güreş kariyeri böylece sona erdi.

Kendine özgü en iyi uyguladığı güreş teknikleri Bele girme, Bel Kündesi, Çırpma, Salto. Ankara'da ikamet etmektedir.

Başarıları
 1988 yılı Walbrzych, Polonya Avrupa Grekoromen stil 57 kg da 7.
 1991 yılı Aschaffenburg, Almanya Grekoromen stil 62 kg Avrupa 9.
 1991 yılı Atina, Yunanistan'da Grekoromen stil 62 kg da Akdeniz Oyunları 1.
 1991 yılı Varna, Bulgaristan'da Grekoromen stil 62 kg da Dünya 2.
 1992 yılı Kopenhag, Danimarka Grekoromen stil 62 kg da Avrupa 7.
 1992 yılı Barselona Olimpiyatları'nda Grekoromen stil 62 kg da 1.
 1993 yılı Aagde, Fransa da Grekoromen stil 62 kg da Akdeniz Oyunları 1.
 1995 yılı Besoncon Fransa'da Grekoromen stil 62 kg da Avrupa 6.
 1996 yılı Budapeşte, Macaristan'da Grekoromen stil 62 Kg da Avrupa 5.
 1996 yılı Atlanta Olimpiyatları'nda Grekoromen stil 62 kg da 3. oldu.
 1997 yılı Bari İtalya da Grekoromen stil 63 kg da Akdeniz Oyunları 1.

Kaynakça

Türk erkek güreşçiler
1968 doğumlular
Altın Olimpiyat madalyalı Türk sporcular
Bronz Olimpiyat madalyalı Türk sporcular
1992 Yaz Olimpiyatları güreşçileri
1996 Yaz Olimpiyatları güreşçileri
Türk Olimpiyat güreşçileri
Rize doğumlu sporcular
Sedat Simavi Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar
Resim aranan sporcular
1996 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
1992 Yaz Olimpiyatları'nda madalya kazananlar
Türk Akdeniz Oyunları güreşçileri
Altın Akdeniz Oyunları madalyalı Türk sporcular
1991 Akdeniz Oyunları güreşçileri
1993 Akdeniz Oyunları güreşçileri
1997 Akdeniz Oyunları güreşçileri
Akdeniz Oyunları madalyalı güreşçiler
Altın Olimpiyat madalyalı güreşçiler
Bronz Olimpiyat madalyalı güreşçiler
Dünya Güreş Şampiyonası madalyalı güreşçiler
Pazar doğumlular
Güreşte doping vakaları
Doping vakalarında Türk sporcular

Mehmet Âkif Pirim


Facultatea de Chimie este una dintre cele 15 facultăți din cadrul Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași.

Are sediul în clădirea principală a Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași (Bulevardul Carol I, nr. 11), monument istoric cu codul IS-II-m-B-03783.

Istoric
La înființarea Universității (26 octombrie 1860) "Chimia anorganică și organică" a fost introdusă ca disciplină de studiu  în cadrul Facultății de Filosofie. La reorganizarea din 25 noiembrie 1864 a fost înființată Catedra de Fizică și Chimie, în cadrul Facultății de Științe fizice, matematice și naturale, sub conducerea profesorului Ștefan Micle. În 1878, Catedra de Fizică și Chimie s-a divizat în Catedra de Fizică (condusă de către profesorul Ștefan Micle) și Catedra de Chimie, a cărei conducere a fost încredințată savantului Petru Poni. În 1892 au luat ființă Catedra de Chimie organică, respectiv Catedra de Chimie anorganică, cărora li s-a alăturat – în 1906 – Chimia Agricolă.

Facultatea de Chimie a fost înființată în anul 1948, acesta existând în acestă formă până în 1974, când a fost înglobată forțat în cadrul Institutului Politehnic Iași, sub acțiunea cunoscută sub numele de "unificarea învățământului chimic ieșean". Din 1990, Facultatea de Chimie a revenit în cadrul Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași.

Printre personalitățile marcante care au activat în cadrul Facultății de Chimie s-au numărat:

 Vasile Ababi
 Boris Arventiev
 Camelia Beldie
 Petru Bogdan
 Constantin H. Budeanu
 Radu Cernătescu
 Neculai Costăchescu
 Simon Fișel
 Constantin Vasile Gheorgiu
 Ilie Matei
 Anastasie Obregia
 Eugen Papafil
 Magda Petrovanu
 Margareta Poni
 Petru Poni
 Radu Ralea
 Hans Adam Schneider
 Ioan Zugrăvescu

Prezent
În prezent, facultatea pregătește studenți în domeniile Chimie, respectiv Biochimie tehnologică. Datorită pregătirii lor teoretice și experimentale, absolvenții de studii universitare și master se pot adapta cu ușurință la evoluția noilor tehnici de investigare, ceea ce le permite să efectueze analize chimice în orice laborator de profil din industrie sau din clinicile medicale.

Decani

 Eugen Papafil (1948-1963)
 Vasile Ababi (1963-1972)
 Hans Adam Schneider (1972-1974)
 Alexandru Cecal (1990-1996; 2000-2004)
 Constantin Ghirvu (1996-2000)
 Gelu Bourceanu (2004-2008)
 Dumitru Gânju (2008-2012)
 Ionel Mangalagiu (2012-2016)
 Aurel Pui (2016-prezent)

Note

Legături externe
 Site-ul Facultății
 Anuarul Universității "Alexandru Ioan Cuza" din Iași, 1860-1990

Fondări în 1948
Chimie
Chimie, Facultatea de

Facultatea de Chimie a Universității „Alexandru Ioan Cuza” din Iași


Agrilus usingeri é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Fisher, 1938.

Referências

usingeri

Agrilus usingeri


An Dendrobium okinawense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Sumihiko Hatusima ngan Ida. An Dendrobium okinawense in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium okinawense


A Lei de Anistia do Suriname (também conhecida como Lei de Anistia de 1989) é uma lei de 1992, que foi amplamente alterada em 2012. A lei de 1992 concede anistia para certos atos da Guerra Civil do Suriname. A lei de 2012 estendeu esse período, de modo que os atos durante o regime militar no Suriname não pudessem mais ser processados. Neste último caso, isso não era mais possível para os processos em andamento.

Lei de 1989
A Lei de Anistia de 1989, que entrou em vigor em 1992, anistia aproximadamente vinte delitos do Código Penal do Suriname que foram cometidos entre 1 de janeiro de 1985 e 19 de agosto de 1992. Esse foi o período da Guerra Civil do Suriname entre o Exército Nacional liderado por Dési Bouterse e o Jungle Commando por Ronnie Brunswijk.

Ampliação em 2012
Em 19 de março de 2012, os parlamentares Melvin Bouva (MC), Rashied Doekhi (MC), André Misiekaba (MC), Anton Paal (MC), Ricardo Panka (MC) e Ronny Tamsiran (PL) propuseram uma anistia para os suspeitos dos assassinatos de dezembro. A lei de anistia significaria que o julgamento dos assassinatos de dezembro seria interrompido.

Houve uma reação feroz da sociedade contra a ampliação da lei. Especialmente o momento em que a lei foi aprovada - uma semana antes do promotor militar formular sua sentença contra o principal suspeito Bouterse - causou muitas emoções. Durante o debate sobre a lei, o parlamento do Suriname argumentou várias vezes que a adoção de uma lei de anistia seria contrária à constituição do Suriname, que proíbe expressamente a interferência em um processo pendente, e também seria contrário ao Pacto de San José da Costa Rica, do qual o Suriname faz parte desde 12 de novembro de 1987.

Apesar das críticas, em 4 de abril de 2012, após três dias de intenso e emocionado debate, a lei da anistia foi aprovada por 28 votos a 12. A presidente do Parlamento, Jennifer Simons, também votou a favor do projeto. Todos os membros da oposição presentes votaram contra. Nieuw Suriname e Brotherhood and Unity in Politics (BEP), ambos partidos da coalizão de Bouterse, deixaram a sala durante a votação porque "não queriam cooperar com uma lei à qual grande parte da sociedade surinamesa se opõe". Como o presidente Bouterse estava na Guiana, a nova lei foi assinada e ratificada pelo vice-presidente Robert Ameerali.

O presidente Bouterse respondeu da Guiana à aprovação da lei, dizendo: "Esta lei pretende curar toda a nação, não apenas parte dela". Segundo Bouterse, a lei de anistia foi um "novo começo" para o Suriname.

Resposta holandesa
Em resposta à adoção da lei, o ministro holandês das Relações Exteriores, Uri Rosenthal, fez com que o embaixador holandês Aart Jacobi fosse retirado do Suriname no dia seguinte. Rosenthal disse à agência de notícias Novum que achou "profundamente decepcionante" que o parlamento do Suriname tenha aprovado a controversa lei de anistia. "Meus primeiros pensamentos vão para os parentes dos assassinatos de dezembro, para os quais isso deve ser um duro golpe", disse Rosenthal.

O PVV queria a proibição de viagens internacionais para os 28 deputados que votaram a favor da lei de anistia. O deputado do PVV Louis Bontes disse que os "28 sim-homens de Bouterse" não se importam com as feridas abertas dos parentes e vítimas. O PVV também queria que a encarregada de negócios Chantal Doekhi, filha de Rashied Doekhi, fosse imediatamente expulsa da Holanda. A terceira exigência do PVV era que o embaixador Jacobi não voltasse ao Suriname enquanto Bouterse fosse presidente lá. Rosenthal não concordou com esses desejos do PVV, mas suspendeu a transferência de aproximadamente 20 milhões de euros em ajuda ao desenvolvimento do Suriname.

Em resposta à suspensão da ajuda ao desenvolvimento de 20 milhões de euros, Bouterse disse em entrevista coletiva em 20 de abril de 2012: "Vinte milhões de euros, eu não pedi vinte milhões de euros. Temos uma reserva econômica de quase oitocentos milhões de dólares". Bouterse chamou as sanções de "lobby pesado do Mar do Norte".

Fim da Lei de 2012
Após o julgamento do Tribunal Constitucional de que a prorrogação da Lei de Anistia de 5 de abril de 2012 está em conflito com os tratados internacionais que o Suriname assinou, a Assembleia Nacional retirou a lei de 2012 em 27 de agosto de 2021, com 32 votos a favor e 12 contra.

Guerra Civil do Suriname
Dési Bouterse
Direito do Suriname
1992 no Suriname
2012 no Suriname

Lei de Anistia (Suriname)


Sa majesté Grippemiche est un film muet français réalisé par Georges Denola, sorti en 1912.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : Sa majesté Grippemiche
 Réalisation : Georges Denola
 Scénario : Albert Keim
 Photographie :
 Montage :
 Producteur :
 Société de production : Société cinématographique des auteurs et gens de lettres (S.C.A.G.L)
 Société de distribution :  Pathé Frères
 Pays d'origine :
 Langue : film muet avec les intertitres en français
 Format : Noir et blanc — 35 mm — 1,33:1 — Muet
 Genre : Comédie
 Métrage : 255 mètres
 Durée : 8 minutes 30
 Dates de sortie :
  :

Distribution
 Charles Lorrain : Grippemiche / le grand-duc Romanche
 Gabrielle Lange : la reine Hildosine
 Herman Grégoire
 Théodore Thalès
 Paul Landrin
 Louis Brunais
 Frédéric Mussat
 Massilia
 Paulette Lorsy
 Mademoiselle Pâquerette (Mathilde Gabrielle Chabriais)
 Léontine Massart
 Maria Fromet
 Madeleine Fromet

Voir aussi

Bibliographie
 Ciné-Journal n° 182, 17 février 1912
 Bulletin Pathé n° 2
 Henri Bousquet, Catalogue Pathé des années 1896 à 1914, Bures-sur-Yvette, Éditions Henri Bousquet, 1994-2004

Articles connexes
 Liste de films français sortis en 1912

Liens externes

 Sa majesté Grippemiche sur le site de la Fondation Jérôme Seydoux-Pathé

Film français sorti en 1912
Comédie française
Film réalisé par Georges Denola
Film en français
Film muet français
Film français en noir et blanc
Février 1912

Sa majesté Grippemiche


La redoute de la Haine est une ancienne redoute faisant partie de l'enceinte de Condé-sur-l'Escaut et située dans cette même ville.

Histoire

La redoute est construite à la fin du  lors des travaux de modernisation de l'enceinte de Condé-sur-l'Escaut par Sébastien Le Prestre de Vauban. Elle est construite, avec le fort de Thivencelle à l'est de la ville le long de la Haine pour contrôler la rivière, le chemin de Crespin qui la longe et le pont sur celle-ci.

Elle a disparu dans la seconde moitié du , absorbée dans l'étang de Chabaud-Latour en même temps qu'une partie du chemin de Crespin.

Notes et références

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Enceinte de Condé-sur-l'Escaut

Enceinte de Condé-sur-l'Escaut
Haine (rivière)
Étang de Chabaud-Latour

Redoute de la Haine (Condé-sur-l'Escaut)


Râul Cerna este cel mai mare afluent de pe dreapta al Vardarului. Lungimea sa este de 207 km.
În Primul Război Mondial, pe malurile lui s-au dus două bătălii  și .

Cursul
Izvorăște din zona Țrna Dupka, în apropierea satului , la o altitudine de 760 m. De la izvor și până la satul , Cerna trece prin Demirhisarsko, și apoi, în zona satului  prin cea mai mare vale din țară — . Prin Pelagonia, curge pe direcția nord-sud, dar din vecinătatea satului  face un cot și se întoarce spre direcția est și nord-est. Din satul Skocivir, începe , cel mai lung defileu din Macedonia, cu o lungime de 104 km, traversând zona cea mai înaltă, . Prin Mariovo, Cerna are un caracter de un râu de munte, rapid, cu albie îngustă, cu maluri înalte, cu aspect de chei. În zona satului , Cerna formează un lac de acumulare în lungime de 30 de km, deoarece înainte de ieșirea din defileu este ridicat un baraj înalt de 105 m. Deci, Cerna formează . Apele Cernei sunt folosite (în principal) pentru irigarea recoltelor și plantațiilor de viță de vie din  și , dar și pentru obținerea de energie electrică. De la barajul din apropierea satului Bozarți, și până la gura de vărsare în râul Vardar, la situl arheologic antic de la , Cerna are caracteristicile unui râu de câmpie.

Potrivit descrierilor detaliate ale revoluționarului macedonean  în cartea Materiale de studiu al Macedoniei, Cerna începe de la Srt, unde se formează din 3 izvoare de munte: unul coboară de pe muntele Srt și se numește Liska, izvorul ei fiind situat într-o pădure de fagi în localitatea Gospodski Bacila și, deși se află la mare altitudine, are pești, iar sătenii din satele din jur cred că râul are o legătură subterană cu un lac. Din satul Ilino, sub numele de râul Ilinska, el coboară într-o vale adâncă. Alte pâraie adună apele de pe versanții văii Jelezneț, și formează râul Zelezneț, deoarece trece prin . Al treilea afluent colectează apele de pe valea între Bigla și dealurile învecinate și se numește Sloeșticika, pentru că trece prin satul . Aceste trei ape au debit redus, pentru că izvoarele sunt slabe, în satul Jelezneț, ele unindu-se într-un râu care se numește Jelezneț. În satul Jelezneț, în râu se varsă și un izvor cu o apă întunecată, tulbure. De la acel izvor, râul capătă numele de Cerna. În satul Jelezneț râul iese dintre munți la Demir Hisar. În acea zonă, primește di partea stângă apele râului Delcikata, care adună apele din Suvo Pole și de pe versanții de sud-vest ai Strmolului și Slivei. De la ea gura acesteia, Cerna curge printr-o vale îngustă. Nu departe de satul Belce, Cerna iese prin capătul de nord al miciu Slepansko Pole. Aici Cerna primește din dreapta afluentul Smilevskiot, care pornește de sub Țrn Vrv (Vârful Negru) de deasupra satului Smilevo și adună apele de pe platoul Slepceanskoto și de pe o parte din versantul estic al Biglei. Aici, Cerna este încă un pârâu de munte, dar nu poate fi încă numit râu. Zona aceasta constituie cursul său superior. Aici, râul curge puternic, dar nu este năvalnic, fiind un râu de munte în principal pentru că are o vale îngustă, ea devenind destul de orizontală de la Jelezneț în jos. Puțin mai jos, Cerna intră într-un defileu ce taie Munții Krușevo și Demir Hisar către platoul Prilep. Defileul nu este meandrat, dar este adânc, și are maluri abrupte. În platoul Prilep, ajunge la satul Bucin, de la care zona și-a tras denumirea de "cheile Bucinului". În platoul Prilep, Cerna curge pe la poalele muntelui Krusevo, prin defileu. Albia este superficială. În satul Cepigovo, dinspre stânga primește apele râului Blato. În satul Topolceani, Cerna intră în platoul Bitola și continuă să curgă pe la poalele capătului sudic al Muntelui Selecika. Imediat după acest punct, râul cotește spre sud și face un unghi mare. Cerna are aici caracter montan, dar pe o scară mult mai mare ca mai sus. Pe timp de iarnă, este un râu mare, dar vara aproape seacă. Talvegul are o adâncime de aproape 1-2 înălțimi de om, și malul este mai ușor de escaladat. Toat iarna este plin cu apă, iar primăvara și toamna, odată cu topirea zăpezilor de pe munții din jur sau când plouă abundent, râul se revarsă și inundă zona până la o distanță de jumătate de oră de mers. Pentru că malurile din zona mai joasă a platoului sunt mici, iar locul din apropiere este șes, la sfârșitul secolului al XIX-lea zona era foarte mlăștinoasă. Cea mai mare mlaștină era între satele: Logovardi, Novați, Ribarți și Opticeari. Acestea se află pe ambele maluri ale râului. În  primește trei mari afluenți: Șemnița, Dragov și Sakuleva. În satul Skocivir, Cerna iese din platou și intră în Mariovo. El taie platoul în lungime printr-o vale sălbatică, meandrată și adâncă cu albia pietroasă și cu maluri abrupte, după care iese printr-un defileu îngust în platoul Tikveșkoto. Aici apele sale curg liber într-o vale largă, acoperită cu orezării. Vara, aici Cerna abia acoperă picioarele până la genunchi. Pentru că nu există niciun pod, pe aici râul se trece doar cu barca. Cerna se varsă în râul Vardar sub gara Krivolak. Iarna, Cerna aduce în Vardar la fel de multă apă cât curge și prin el. Cerna este cel mai mare afluent al Vardarului și al patrulea râu ca mărime și importanță din Macedonia, după Vardar,  și Bistrița (Aliakmon).

Afluenții
Cerna are douăzeci de afluenți mai lungi de 10 km: Boișka, , , , Kraeșka, Vir, Lajecika, , , Trnovcița, , , Blașița, Kamenica, , Jureșnița, Blato, Krușeicika,  și .

Caracteristici și importanță
Cerna are o importanță hidroenergetică mare, mai ales în Скочивирската Râpă. În general, însă, energia sa nu este complet exploatată, existând planuri de extindere. Pe cursul Cernei sunt construite 35 de lacuri de acumulare, dintre care principalele sunt: ,  și Suvodol, iar altele sunt mai mici. Apele Cernei sunt folosite pentru irigare, pentru producția de energie electrică (CHE "Tikveș"), pentru pescuit și creșterea peștilor, pentru sport si recreere și pentru alte scopuri.

Note

Râuri din Macedonia de Nord

Râul Cerna, Vardar


Die Sonnenfleckbarbe (Pethia stoliczkana, Syn.: Puntius stoliczkanus) ist ein Süßwasserfisch aus der Familie der Karpfenfische (Cyprinidae). Ihr Verbreitungsgebiet umfasst das Stromgebiet des Irrawaddy, des Saluen und den Inlesee in Birma, das Flussgebiet des oberen Mekong und des oberen Mae Nam Chao Phraya in Thailand und Laos. Das Art-Epitheton stoliczkanus wurde zu Ehren des Sammlers der Typusexemplare Ferdinand Stoliczka vergeben.

Merkmale
Die Sonnenfleckbarbe wird fünf bis sechs Zentimeter lang. Ihr Körper ist gattungstypisch für Pethia-Arten. Ihr Rücken ist helloliv- bis moosgrün gefärbt, die Flanken sind silbrig und glitzern je nach Lichtverhältnis gelblich bis bläulich, die Schuppen auf den Körperseiten haben dunkle Ränder, der Bauch ist weiß. Hinter dem Kiemendeckel findet sich ein brauner bis tiefschwarzer, tropfenförmiger Fleck, gefolgt von einem goldenen Feld. Ein weiterer schwarzer Fleck befindet sich auf dem Schwanzflossenstiel oberhalb des Afterflossenendes. Die Brustflossen sind farblos, die Schwanzflosse hat eine gelbe Wurzel. Bauchflossen und Afterflosse sind leicht rötlich. Bei den Weibchen ist die Rückenflosse leicht rötlich, bei Männchen blutrot mit einem schwarzen ersten Flossenstrahl, einem schwarzen Oberrand und einigen schwarzen Tupfen oder Fleckenreihen. Die Seitenlinie ist vollständig. Barteln fehlen. Der letzte unverzweigte Rückenflossenstrahl ist an seinem Hinterrand gesägt.

 Flossenformel: Dorsale: 2–3/8; Anale: 2/5; Pectorale: 14; Ventrale: 9.
 Schuppenformel: mLR 23–25.

Systematik
Die Sonnenfleckbarbe gehörte ursprünglich zur Gattung Puntius (bzw. Barbus) und dort zu der nach der Prachtbarbe benannten und etwa 20 nahe verwandte Arten umfassenden P. conchonius-Artengruppe. Diese Gruppe wurde inzwischen unter dem Namen Pethia eine eigenständige Gattung.

Literatur
 Günther Sterba: Süßwasserfische der Welt, Weltbild Verlag, Augsburg 1998, ISBN 3-89350-991-7.
 Axel Zarske: Barbus stoliczkanus. In: Claus Schaefer, Torsten Schröer (Hrsg.): Das große Lexikon der Aquaristik. Eugen Ulmer, Stuttgart 2004, ISBN 3-8001-7497-9, S. 136.

Weblinks

Einzelnachweise

Karpfenfische

Sonnenfleckbarbe


Injun, an obsolete alteration of "Indian" when referring to Native Americans; now generally considered pejorative. It may also refer to:
Injun, a series of Van Allen Belt satellites
Injun Creek, a stream in Tennessee, U.S.
Injun Joe, main antagonist of Mark Twain's The Adventures of Tom Sawyer

See also
Cajun

Injun (disambiguation)


An Orchis spitzelii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Anton Eleutherius Sauter ngan Wilhelm Daniel Joseph Koch. An Orchis spitzelii in nahilalakip ha genus nga Orchis, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 O. s. cazorlensis
 O. s. nitidifolia
 O. s. spitzelii

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Orchis

Orchis spitzelii


Anna Stang (18 de maio de 1834 - 23 de dezembro de 1901), nascida Anna Sophie Margrethe Holmsen, foi uma feminista norueguesa, política liberal e a segunda presidente da Associação Norueguesa pelos Direitos das Mulheres, servindo de 1885 a 1886. Stang também dirigiu uma escola particular em Kongsvinger durante 17 anos. Ela foi casada com o primeiro-ministro norueguês Jacob Stang e, portanto, foi tratada pelo resto da sua vida como "Senhora Primeira-Ministra" (). Ela foi a mãe do Ministro da Defesa Georg Stang.

Referências

Feministas da Noruega

Mortos em 1901

Nascidos em 1834
Membros da Associação Norueguesa pelos Direitos das Mulheres

Anna Stang


İmhotep ("barış içinde gelen", MÖ 2667 - MÖ 2648), Antik Mısır'da mimar, yazar, hekim, mucit, mühendis, heykeltıraş, astronom ve firavun Zoser'in veziri olan efsanevi kişi.

İmhotep, çağının en büyük dehalarından biridir; bilimsel bilgileri yenileyip zenginleştiren bazı hekimlik ve astronomi incelemelerinin yer aldığı Ahlak Bilgilerinin yazarıdır. Adı "Sulh ve sükûndan gelen" anlamında olan İmhotep, engin tıbbî bilgisinin yanı sıra mimârî ve astrolojide de söz sahibi, yazarlık ve rahiplik yapan, çok yönlü bir alimdir. İmhotep, aynı zamanda kâtiplerin de başıdır. Yunan ve Mısırlı kâtipler, yazı yazdıklarında son damlayı İmhotep için dökerlerdi.

Babası mimar Khanofer ve annesi Khereduankh'dir. Ronpetnofret adında bir eşi vardır. Dehasından ötürü sonraki Mısır nesilleri tarafından tanrısallaştırılmıştır.

İmhotep ilk yapılan basamak piramidinin mimarıdır. Bu piramidi yaparken Antik Mısır yazılarında kutsal olan Üçgenden (firavunu sonsuzluğa taşıması için) ve merdivenden (firavunu sonsuzluğa daha rahat ulaştırması için) yararlanmıştır .

İmhotep Mısır'da iyi bir hekimdi. Tıbbın babası olarak kabul edilen Hipokrat'dan yüzyıllar önce modern tıbbı kullanmıştır.

İmhotep'in mezarı hala bulunamamıştır ama hastalarını tedavi ederken kullandığı oda bulunabilmiştir ve modern tıbbı kullandığı kanıtına bu yolla varılmıştır .

Universal Pictures, çektiği Mumya filmlerindeki Mumya büyücüye onun adını vermiştir.

Ayrıca bakınız
Merit-Ptah

Kaynakça

MÖ 28. yüzyıl doğumlular
MÖ 27. yüzyıl dini liderleri
Antik Mısırlı hekimler
Antik Mısırlı mühendisler
Antik Mısırlı mimarlar
Mısır tanrıları
Sağlık tanrıları
Hikmet tanrıları

İmhotep


යනු  ජපානයේ සම්මත වේලා කලාපයයි. එය UTC වලට වඩා පැය නවයක් (9) ඉදිරියෙන් සිටියි (එනම් එය UTC+09:00 වේ).

ආශ්‍රිත
 සමායෝත සාර්වත්‍ර වේලාව

මූලාශ්‍ර

වේලා කලාප

ජපාන සම්මත වේලාව