Telescopul Dobson este un telescop newtonian așezat pe o montură azimutală simplificată. Este folosit de mulți astronomi amatori.

Pentru a desemna un asemenea instrument, se aude uneori anglicismul telescop dobsonian (care vine din  engleză: Dobsonian telescope), însă, în vorbirea curentă și mai simplu, se folosește termenul Dobson sau, mai afectuos, "Dob". Cum o indică aceste nume, astronomul amator american John Dobson (1915 – 2014) este la originea acestui concept care găsește din ce în ce mai mulți adepți, mai ales în America și în Europa.

Concepție originală

Înainte de anii 1960 și 1970, astronomii amatori nu aveau  câtuși de puțin altă alegere decât să scotocească prin portmonee pentru a găsi material care să le permită observarea cerului nocturn într-un mod aprofundat. Deseori amatorii de observații vizuale erau împiedicați de diametrul limitat al instrumentelor pe care erau în măsură să și le ofere (prețul unui telescop crește, de altfel, în mod exponențial cu diametrul obiectivului), iar singurul mod de a merge mai departe era să se lanseze în astrofotografie, mai fastidioasă și care nu procură aceleași senzații.

După spusele lui John Dobson însuși, acesta și-a tăiat primele oglinzi încă din anii 1950, în cel mai mare secret în mănăstirea sa vedistă californiană. Și-ar fi construit astfel primul telescop (cu diametrul de 130 mm) în 1958, din materiale recuperate, disponibile la fața locului, inclusiv șmirghelul necesar pentru șlefuirea oglinzii.

Un deceniu mai târziu (după ce fusese expulzat din mănăstire pentru lipsă de asiduitate), în 1968, John Dobson a pus la punct, cu membri ai San Francisco Sidewalk Astronomers primul telescop dobsonian (un telescop cu diametrul de 610 mm (24")), pe care l-a prezentat la întâlnirea Riverside Telescope Makers Conference, în 1969.

Ca anecdotă, tubul fiind rigid și nedemontabil, l-a transportat într-un microbuz cumpărat la mâna a doua.

În pofida fragilității construcției primului model, John Dobson a obținut Premiul pentru cea mai bună Optică.

Deși conceptul său a fost controversat (montură azimutală și dedicat observării vizuale, în timp ce toți ceilalți candidați propuneau instrumente pe monturi ecuatoriale și adaptate în general astrofotografiei), Dobson a propus construirea altor instrumente pentru suma modică de 300$. Văzut fiind prețul cerut, succesul a fost imediat.

Remarcând cu ușurință interesele inerente ale sistemului (un telescop cu diametru mare la un cost rezonabil), astronomii amatori americani l-au adoptat repede: telescoapele Dobson de toate mărimile, fabricate într-un week-end (cele mai mici) pe bază de scânduri, cuie și bucăți de țevi, au devenit ceva obișnuit.

De atunci, oricine poate să acceadă la frumusețile cerului profund cu ajutorul câtorva ore de bricolaj. Deși acest lucru nu este prima abordare "Do it yourself" care a văzut lumina zilei în astronomia de amatori, este cu siguranță unul dintre cele mai populare. Astăzi "Dob" se află în cataloagele tuturor vânzătorilor de instrumente astronomice și al numeroșilor constructori, chiar dacă aceștia se specializaseră într-o cu totul altă concepție, ca Schmidt-Cassegrain.

Very Large Telescopes
Dacă în general este ușor și rapid să se construiască un telescop Dobson de mărime standard () pornind de la elemente optice și accesorii din comerț, Very Large Telescopes, dobsonienele cu apertura de 1 m sunt atât de mari încât niciun fabricant nu poate să furnizeze oglinda concavă care, în toate cazurile, ar fi excesiv de scumpă.

Aceste dobsoniene gigante cer ca oglinda să fie fabricată manual pe o mașină-unealtă dimensionată. Prețul oglinzii ajunge cu cel puțin 50% mai ieftin față de situația în care proprietarul ar fi trebuit să o cumpere după un catalog, care, în tot cazul, nici nu există.

Aceste modele gigante cer nu numai mai multe mijloace financiare, dar realizarea lor cere mai mult timp decât modelele standard de 300 sau 400 mm. Astfel dobsonianul cu diametrul de 1,1 m f/3.5 al astronomului amator belgian Robert Houdart a necesitat 4 ani de muncă. Oglinda de 105 kg a fost tăiată de expertul american Mike Lockwood.

Recordul este acum deținut de telescopul Dobson fabricat în 2014 de americanul Normand Fullum (de la Optical Fullum), al cărui diametru măsoară 1,27 m f/3.5. El nu-l transportă și l-a fixat în observatorul său privat (deschis ocazional publicului) situat aproape de San José.

Americanul Mike Lockwood (de la Lockwood Custom Optics) este una dintre rarele persoane care fabrică oglinzi de 1 m până la 1,25 m din borosilicat. El lucrează atât pentru universități cât și pentru amatori.

Diversificarea conceptului

Industrializarea de masă
Relativa simplitate a telescoapelor Dobson a permis industriilor să-și însușească un concept puțin costisitor de fabricat și putând astfel să fie propus clienților la tarife competitive. În preajma secolului al XXI-lea, uzine chineze și taiwaneze au trecut la propunerea unor telescoape Dobson (cu tub de metal) de 150, apoi 200, 250 și 300 mm. Nu se poate nega faptul că apariția acestor instrumente în comerț a contribuit la avântul astronomiei moderne de amator: astronomul amator debutant de azi poate să înceapă cu un telescop de 200 mm, acolo unde generația precedentă trebuia să înceapă cu o lunetă de 60 mm sau cu un telescop de 115 mm.

Un telescop transportabil

Puși în fața de urbanizării crescânde a teritoriului lor și mai general în fața de recrudescenței poluării luminoase, astronomii amatori au trebuit să se hotărască, cei mai mulți, să se deplaseze pentru observații. Până la sfârșitul anilor 1980, singurele instrumente transportabile erau, în mod obligatoriu, limitate de diametrul obiectivului întrucât lungimea tubului este cel puțin dublă față de diametru. Instrumentele cele mai mari și totuși transportabile aflate în comerț care puteau fi găsite atunci erau cele de tip Schmidt-Cassegrain de 12" (305 mm), în general nepotrivite pentru a fi montate de o singură persoană (peste 20 kg de cocoțat pe montură).

De atunci, câțiva amatori și artizani americani au avut ideea de a înlocui tradiționalul tub plin din carton prin tije metalice triangulate mai puțin incomodante, mai puțin grele, și mai ales demontabile, inspirându-se de la telescopul Hale de 5 m de la Observatorul Palomar. Astfel telescopul Dobson putea să se demonteze în patru părți distincte:
 leagănul ("rocker") care servește de montură;
 cutia pentru oglindă, care conține oglinda primară cu butoiașul său, și pe care sunt fixate fusele care sunt așezate pe leagăn;
 cușca oglinzii secundare în care se găsește oglinda secundară și portocularul destinat primirii instrumentelor observatorului;
 tuburile (în general în număr de opt) destinate să lege cutia cu oglinda principală de cușca celei secundare și, eventual, după montare, acoperite cu o "șosetă" din țesătură neagră pentru protejarea oglinzii de intemperii și de lumini parazite.

Note

Legături externe

  Site dedicat fabricării unor telescoape Dobson
  Un Dobson german uriaș: cel mai mare telescop de tip Dobson din lume (cu diametrul de 107 cm)

Vezi și
 Astrofotografie
 Astronomie de amatori
 John Dobson
 Montură azimutală
 Montură ecuatorială
 Telescop

Dobson

nl:Montering (telescoop)#Dobsonmontering

Telescop Dobson


Zee Edgell (, Bélize, Honduras britannique - , Saint-Louis, États-Unis) est une journaliste et écrivaine bélizienne.

Biographie
Zee Edgell est née le 21 octobre 1940 à Bélize, dans ce qui était alors le Honduras britannique.

Elle suit des études de journalisme à l'Université de Westminster dont elle sort diplômée en 1965.

En 1982, elle publie sa première nouvelle, Beka Lamb, qui obtiendra le prix de la Fawcett Society. Le roman, publié l'année suivant l'indépendance du Belize est un roman d'apprentissage qui conte l'histoire d'un jeune de 14 ans qui vit ces événements liés à l'indépendance.

Elle est, pour , la voix littéraire du Bélize la plus reconnue au niveau international (« most widely recognized international literary voice »).

Elle meurt d'un cancer le 20 décembre 2020 dans sa maison de Saint-Louis dans le Missouri.

Bibliographie

 1982 : Beka Lamb
 1991 : In Times Like These
 1997 : The Festival of San Joaquin
 2007 : Time and the River

Notes et références

Liens externes

Naissance en octobre 1940
Décès en décembre 2020
Naissance à Belize City
Décès à Saint-Louis (Missouri)
Décès à 80 ans

Zee Edgell


La  est une gare ferroviaire terminus située dans l'arrondissement de Konohana, à Osaka au Japon. Elle est exploitée par la compagnie JR West.

Situation ferroviaire
Gare en cul-de-sac, Sakurajima est située au point kilométrique (PK) 4,1 de la ligne Sakurajima (également appelée ligne JR Yumesaki).

Histoire
La gare a été inaugurée le .

Service des voyageurs

Accueil
La gare dispose d'un bâtiment voyageurs, avec guichets, ouvert tous les jours.

Desserte
 Ligne Sakurajima (Ligne JR Yumesaki) :
 voies 1 et 2 : direction Nishikujō (interconnexion avec la ligne circulaire d'Osaka pour Osaka et Tennōji)

Dans les environs
 Universal Studios Japan

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Lien externe
  La gare de Sakurajima sur le site de la JR West

Gare dans la préfecture d'Osaka
Gare JR West
Gare en cul-de-sac
Gare mise en service en 1910

Gare de Sakurajima


Sandra de Sá (Rio de Janeiro, ) est une chanteuse brésilienne..

Biographie

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Naissance en août 1955
Naissance à Rio de Janeiro
Chanteuse brésilienne du XXe siècle
Chanteuse brésilienne du XXIe siècle
Guitariste brésilienne
Artiste de Warner Music Group
Auteure-compositrice-interprète brésilienne

Sandra de Sá


An Festuca francoi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Fern.Prieto, C.Aguiar, E.Días ngan M.I.Gut.. An Festuca francoi in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Festuca

Festuca francoi


Die China Open 2005 im Badminton fand vom 8. bis zum 13. November 2005 in Guangzhou, Volksrepublik China, statt. Das Preisgeld betrug 250.000 US-Dollar.

Sieger und Platzierte

Finalresultate

Weblinks
 http://www.badminton.de/17-05-CHN-Open.616.0.html
 https://bwf.tournamentsoftware.com/sport/tournament?id=3239DE0F-AE3D-4236-B3A7-AD33865D8F8C
 https://web.archive.org/web/20061208215829/http://www.gzba.org/china_open/china_open.asp

2005
World Badminton Grand Prix 2005
Badmintonwettbewerb in Guangzhou

China Open 2005 (Badminton)


Roxborough is a neighborhood in the Northwest section of the city of Philadelphia, Pennsylvania, United States. It is bordered to the southwest, along the Schuylkill River, by the neighborhood of Manayunk, along the northeast by the Wissahickon Creek section of Fairmount Park, and to the southeast by the neighborhood of East Falls. Beyond Roxborough to the northwest is Montgomery County. Roxborough's ZIP code is 19128. Most of Roxborough is in Philadelphia's 21st Ward.

History

The Native American trail called the Manatawny, now Ridge Avenue, was central to the well-organized development of farms and plantations within the area then known as Manatawna.  The Court of Upland in England appointed local Swedish settler Peter Rambo to be the maintainer of the Manatawny road.  In 1690, the road was renamed Ridge Road (it follows the crest of the ridge between the Wissahickon valley and the Schuylkill valley), and the area was renamed Roxburgh, likely named for Roxburghshire, Scotland, the ancestral home of Andrew Robeson, one of the earliest settlers of the area.  By 1707, the name had been changed to Roxborough. Roxborough is first mentioned as a township in QS Road Docket II: 31 in 1706.  In 1840, Manayunk was erected as a borough within the township, and on March 31, 1847, Manayunk was declared separate from the township.

Most of modern-day Roxborough was once part of Roxborough Township, which was incorporated into the City of Philadelphia following the passage of the Act of Consolidation, 1854. At this time, Roxborough was the home of the area's wealthiest, the owners of the Manayunk mills. These textile mills produced revenue that was spent building schools, parks, and a large Victorian manor built for the area's elderly women, The Roxborough Home for Women.

Since the 1950s, most of Philadelphia's major television and FM radio stations have located their transmission towers in Roxborough because of its hilly terrain and high elevation. The tallest of these towers, the American Tower, stands approximately 1,250 feet (381m) tall. Public television station "MiND", once called "WYBE", was also formerly located in Upper Roxborough, close to neighboring Andorra.

The Upper Roxborough Historic District and William Levering School are listed on the National Register of Historic Places.

Geography
Roxborough is well-connected to Center City Philadelphia with multiple bus routes and bike lanes reaching the river and downtown area of Philadelphia. SEPTA's Manayunk/Norristown Regional Rail line stops in the Wissahickon section of Roxborough, continues through Manayunk, and stops again at the Ivy Ridge station in Roxborough.

Philadelphia University and St. Joseph's University are nearby.

Henry Avenue runs parallel to Ridge Avenue from the border of East Falls and North Philadelphia to Andorra, where it merges into Ridge Avenue. Constructed in the 1930s, it was extended in 1959 from Roxborough Avenue to Andorra, and includes several concrete arch bridges. One of these bridges, the Wissahickon Memorial Bridge, which crosses over the Wissahickon Creek and Lincoln Drive, includes a pair of box tunnels under the roadway designed to carry a never built extension of the Broad Street Subway into Roxborough.

Because of the Wissahickon Creek and the park that protects much of its watershed, Roxborough and Manayunk are physically separated from the rest of the city. Much of lower Roxborough, consisting of "row homes" and homes dating from the 19th and early 20th centuries, has a historic, urban character.

Roxborough abuts the Wissahickon Valley Park portion of the Fairmount Park system. The park's numerous trails are used by cyclists, runners, walkers, dog owners, and mountain bikers.

The northwest section of Roxborough is often considered a separate neighborhood called Upper Roxborough. Much of the development in this area occurred after 1950, and has a suburban character: larger front lawns, garages, and shopping centers.

Etymology

Andrew Robeson and Roxburgh, Scotland
The area of Roxborough was likely named for Roxburghshire, Scotland, the original home of Andrew Robeson, one of the first settlers of the area.

In 1676, Andrew Robeson, his wife Elizabeth, and his nephew Andrew Jr. came to America from Scotland, where Andrew Sr. became Surveyor General for 300,000 acres of land in southern New Jersey, where he presided as Judge in Gloucester County. In 1690, Andrew Sr. moved to Philadelphia and purchased an estate located in the area that is known today as Roxborough, roughly where the on and off ramps for City Line Avenue and Lincoln Drive are.

Andrew Jr. became Chief of Justice in Pennsylvania from 1693 until 1699. He was responsible for making Roxborough a township in 1690.

The Robeson family is known to have originally come from Kelso, Roxburghshire, Scotland. Roxburgh (pronounced Rocs-burr-ah) was a small region in the southeast of Scotland until it was changed to the region of "The Borders" in 1975; the town of Kelso still remains as a historic Scottish village.

Rocksburrow
In 1706, a German philosopher named Johannes Kelpius, who lived in the woods not far from the Robesons, wrote about "foxes burrowing in rocks" in the area. A correlation between the phonetic spelling "Rocksburrow" that many resident Germans applied to the Township, and Kelpius's "where foxes burrow" letter of 1706, convinced many that the township's origins related to foxes.

Kelpius popularized his spelling of the township, but not long afterward the spelling was changed to its current form.

The Township could have retained the names "Manatawna" or "Leverington", as they were popular names the area was referred to as in the 1690s and early 1700s, but thanks to the popular writings of Johannes Kelpius, the name remained as Roxborough. Other spellings have also been noted in early writings as Roxbury and Roxboro.

Education

Primary and secondary schools
The School District of Philadelphia operates public schools. Its zoned schools include Shawmont Elementary, Cook Wissahickon, and Roxborough High School.

The Walter Biddle Saul High School of Agricultural Sciences and Lankenau Environmental Magnet High School are in upper Roxborough.

William Levering School, founded in 1748, closed its doors in June 2012. The Academy for the Middle Years (AMY) Northwest Middle School, a special admissions middle school (6–8), now occupies the building. AMY used to be located in the Mount Airy section of Philadelphia, in a rented church building.

The area has been one of the main feeder regions for Roman Catholic and J.W. Hallahan High Schools.

Public libraries
The Free Library of Philadelphia operates the Roxborough Branch at 6245 Ridge Avenue at Hermitage Street. The "Roxborough - Manayunk - Wissahickon - East Falls - Andorra Historical Society" also has an archive room in the Roxborough Branch. It is maintained by one of the Historical Societies' top members and one of the area's community leaders, Sylvia Myers.

Parks and recreation

 Wissahickon Valley Park
 Courtesy Stable, located in Wissahickon Valley Park
 Gorgas Park
 Kendrick Recreation Center
 Roxborough Pocket Park

 Walnut Lane Golf Course
 Upper Roxborough Reservoir Preserve
 Al Pearlman Sports Complex
 Kelly Park
 Roxborough YMCA

Transportation

One of the main and oldest thoroughfares through Roxborough is Ridge Avenue. Previously a Native American trail called the Manatawny, by the 18th century the trail was known as "Ridge Road," and by the 1730s, Ridge Road was popularized as "The Great Road from Philadelphia to Reading." Passenger stagecoaches frequently traveled on the road, and many inns were built along it. Ridge Road even played a part during the American Revolution as various sections of the road were travelled by soldiers in 1777 during the lead-up to the Battle of Germantown.

The other main thoroughfare through Roxborough is Henry Avenue, which was laid out in the late 1950s as a four-lane road running the length of the neighborhood and parallel to Ridge Avenue.

One SEPTA Regional Rail line connects the neighborhood to Center City: the Manayunk/Norristown Line stops at the Ivy Ridge station, Manayunk station, and Wissahickon station. SEPTA closed the historic Shawmont station in 1996.

The neighborhood is also served by SEPTA bus routes 1, 9, 27, 32, 35, and 65.

Points of interest
Dalessandro's Steaks, a notable cheesesteak eatery
Church of St. Alban, Roxborough Episcopal church
Leverington Cemetery, established in 1745
Valley Green Inn, the last remaining roadhouse in Philadelphia

References

Further reading
 Binzen, Peter. Whitetown, U.S.A.. New York, NY: Random House, 1970.
Del Collo, Deborah. Roxborough. Charleston, SC: Arcadia Pub, 2011.
Jones, Horatio Gates. The Levering Family: or, a genealogical account of Wigard Levering and Gerhard Levering, two of the pioneer settlers of Roxborough Township, Philadelphia County, Pennsylvania, and their descendants; and an appendix containing brief sketches of Roxborough and Manayunk. Philadelphia, PA: King & Baird, 1858. Ebook version freely available].
Manton, John Charles. Bygones: A Guide to Historic Roxborough-Manayunk. Philadelphia: J. C. Manton, Historical Research, 1990.
Miles, Joseph S., and William H. Cooper. A Historical Sketch of Roxborough, Manayunk, Wissahickon. Philadelphia, PA: G. Fein & Co., 1940.
Minardi, Joseph. Historic Architecture in Philadelphia: East Falls, Manayunk, and Roxborough. Atglen, PA: Schiffer Publishing Ltd., 2013.
Chronology of the Political Subdivisions of the County of Philadelphia, 1683-1854 ()
Incorporated District, Boroughs, and Townships in the County of Philadelphia, 1854 By Rudolph J. Walther - excerpted from the book at the ushistory.org website
History of Roxborough from the Roxborough-Manayunk-Wissahickon Historical Society

External links

RoxboroughPA Website
Roxborough Development Corp

Neighborhoods in Philadelphia

Roxborough, Philadelphia


Henry Richard "Huntz" Hall (August 15, 1920 – January 30, 1999) was an American radio, stage, and movie performer who appeared in the popular "Dead End Kids" movies, including Angels with Dirty Faces (1938), and in the later "Bowery Boys" movies, during the late 1930s to the late 1950s.

Life and career
Hall was born in 1920 in New York City to Joseph Patrick Hall, an engineer from Ireland, and his wife, Mary Ellen ( Mullen) Hall. The fourteenth of sixteen children, he was nicknamed "Huntz" because of his ostensibly Teutonic nose. He attended Catholic schools and started performing on radio at five years of age.

He appeared on Broadway in the 1935 production of Dead End, a play written and directed by Sidney Kingsley. Hall was then cast along with the other Dead End Kids in the 1937 film Dead End, directed by William Wyler and starring Humphrey Bogart.

Hall served in the United States Army during World War II. In 1943, he appeared in the USN training film "Don't Kill Your Friends" as moronic Ensign Dilbert the Pilot, who carelessly causes the death of a civilian and three servicemen.

In 1948, Hall was arrested for possession of marijuana. His trial, held in 1949, resulted in a hung jury.

Hall later played the increasingly buffoonish Horace DeBussy "Sach" Jones in 48 of "The Bowery Boys" films, gaining top billing when his longtime partner, Leo Gorcey, left the series in 1956. Hall and Gorcey reunited in Second Fiddle to a Steel Guitar (1966) and The Phynx (1969).

He also appeared in such films as The Return of Doctor X (1939), A Walk in the Sun (1945), Gentle Giant (1967), Herbie Rides Again (1974), and The Manchu Eagle Murder Caper Mystery (1975) opposite Gabriel Dell, another former Bowery Boy.

He was one of the celebrities featured on the cover of The Beatles' 1967 album, Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band. In 1971, he co-starred with Art Metrano and Jamie Farr in the CBS situation comedy The Chicago Teddy Bears. His plans to produce a movie series, "The Ghetto Boys" (a take on the "Bowery Boys"), fell through. In 1973, Hall took part in Princess Grace of Monaco's Council for Drug Abuse, part of the Catholic Office of Drug Education.

In 1976, he appeared in Won Ton Ton, the Dog Who Saved Hollywood, and in 1977 he played movie mogul Jesse Lasky in Ken Russell's film Valentino. His later films included Gas Pump Girls (1979) and The Escape Artist (1982), the latter reuniting him with Gabriel Dell. His final film appearance was in Auntie Lee's Meat Pies in 1993. He performed in dinner theater productions and then retired in 1994.

Behind Sach: The Huntz Hall Story by Jim Manago, published by BearManor Media in 2015, is the first biography of Hall.

Death
Hall died from congestive heart failure on January 30, 1999, at the age of 78 in North Hollywood, California. He was interred in a niche at All Saints Episcopal Church in Pasadena, California.

Filmography

Film

Television

References

External links

1920 births
1999 deaths
American male stage actors
American male film actors
American male radio actors
American Roman Catholics
American people of Irish descent
20th-century American male actors
United States Army personnel of World War II

Huntz Hall


The cosmic distance ladder (also known as the extragalactic distance scale) is the succession of methods by which astronomers determine the distances to celestial objects. A direct distance measurement of an astronomical object is possible only for those objects that are "close enough" (within about a thousand parsecs) to Earth. The techniques for determining distances to more distant objects are all based on various measured correlations between methods that work at close distances and methods that work at larger distances. Several methods rely on a standard candle, which is an astronomical object that has a known luminosity.

The ladder analogy arises because no single technique can measure distances at all ranges encountered in astronomy. Instead, one method can be used to measure nearby distances, a second can be used to measure nearby to intermediate distances, and so on. Each rung of the ladder provides information that can be used to determine the distances at the next higher rung.

Direct measurement

At the base of the ladder are fundamental distance measurements, in which distances are determined directly, with no physical assumptions about the nature of the object in question. The precise measurement of stellar positions is part of the discipline of astrometry.  Early fundamental distances -- such as the radii of the earth, moon and sun, and the distances between them -- were well estimated with very low technology by the ancient Greeks.

Astronomical unit

Direct distance measurements are based upon the astronomical unit (AU), which is defined as the mean distance between the Earth and the Sun.
Kepler's laws provide precise ratios of the sizes of the orbits of objects orbiting the Sun, but provide no measurement of the overall scale of the orbit system. Radar is used to measure the distance between the orbits of the Earth and of a second body. From that measurement and the ratio of the two orbit sizes, the size of Earth's orbit is calculated. The Earth's orbit is known with an absolute precision of a few meters and a relative precision of a few parts in 100 billion ().

Historically, observations of Venus transits were crucial in determining the AU; in the first half of the 20th century, observations of asteroids were also important. Presently the orbit of Earth is determined with high precision using radar measurements of distances to Venus and other nearby planets and asteroids, and by tracking interplanetary spacecraft in their orbits around the Sun through the Solar System.

Parallax

Standard candles
Almost all astronomical objects used as physical distance indicators belong to a class that has a known brightness. By comparing this known luminosity to an object's observed brightness, the distance to the object can be computed using the inverse-square law. These objects of known brightness are termed standard candles, coined by Henrietta Swan Leavitt.

The brightness of an object can be expressed in terms of its absolute magnitude. This quantity is derived from the logarithm of its luminosity as seen from a distance of 10 parsecs. The apparent magnitude, the magnitude as seen by the observer (an instrument called a bolometer is used), can be measured and used with the absolute magnitude to calculate the distance d to the object in parsecs as follows:

or

where m is the apparent magnitude, and M the absolute magnitude. For this to be accurate, both magnitudes must be in the same frequency band and there can be no relative motion in the radial direction.
Some means of correcting for interstellar extinction, which also makes objects appear fainter and more red, is needed, especially if the object lies within a dusty or gaseous region. The difference between an object's absolute and apparent magnitudes is called its distance modulus, and astronomical distances, especially intergalactic ones, are sometimes tabulated in this way.

Problems
Two problems exist for any class of standard candle. The principal one is calibration, that is the determination of exactly what the absolute magnitude of the candle is. This includes defining the class well enough that members can be recognized, and finding enough members of that class with well-known distances to allow their true absolute magnitude to be determined with enough accuracy. The second problem lies in recognizing members of the class, and not mistakenly using a standard candle calibration on an object which does not belong to the class. At extreme distances, which is where one most wishes to use a distance indicator, this recognition problem can be quite serious.

A significant issue with standard candles is the recurring question of how standard they are. For example, all observations seem to indicate that Type Ia supernovae that are of known distance have the same brightness (corrected by the shape of the light curve). The basis for this closeness in brightness is discussed below; however, the possibility exists that the distant Type Ia supernovae have different properties than nearby Type Ia supernovae. The use of Type Ia supernovae is crucial in determining the correct cosmological model. If indeed the properties of Type Ia supernovae are different at large distances, i.e. if the extrapolation of their calibration to arbitrary distances is not valid, ignoring this variation can dangerously bias the reconstruction of the cosmological parameters, in particular the reconstruction of the matter density parameter.

That this is not merely a philosophical issue can be seen from the history of distance measurements using Cepheid variables. In the 1950s, Walter Baade discovered that the nearby Cepheid variables used to calibrate the standard candle were of a different type than the ones used to measure distances to nearby galaxies. The nearby Cepheid variables were population I stars with much higher metal content than the distant population II stars. As a result, the population II stars were actually much brighter than believed, and when corrected, this had the effect of doubling the estimates of distances to the globular clusters, the nearby galaxies, and the diameter of the Milky Way.

Standard siren
Gravitational waves originating from the inspiral phase of compact binary systems, such as neutron stars or black holes, have the useful property that energy emitted as gravitational radiation comes exclusively from the orbital energy of the pair, and the resultant shrinking of their orbits is directly observable as an increase in the frequency of the emitted gravitational waves.  To leading order, the rate of change of frequency  is given by

where  is the gravitational constant,  is the speed of light, and  is a single (therefore computable) number called the chirp mass of the system, a combination of the masses  of the two objects

By observing the waveform, the chirp mass can be computed and thence the power (rate of energy emission) of the gravitational waves. Thus, such a gravitational wave source is a standard siren of known loudness.

Just as with standard candles, given the emitted and received amplitudes, the inverse-square law determines the distance to the source. There are some differences with standard candles, however. Gravitational waves are not emitted isotropically, but measuring the polarisation of the wave provides enough information to determine the angle of emission. Gravitational wave detectors also have anisotropic antenna patterns, so the position of the source on the sky relative to the detectors is needed to determine the angle of reception. Generally, if a wave is detected by a network of three detectors at different locations, the network will measure enough information to make these corrections and obtain the distance. Also unlike standard candles, gravitational waves need no calibration against other distance measures. The measurement of distance does of course require the calibration of the gravitational wave detectors, but then the distance is fundamentally given as a multiple of the wavelength of the laser light being used in the gravitational wave interferometer.

There are other considerations that limit the accuracy of this distance, besides detector calibration. Fortunately, gravitational waves are not subject to extinction due to an intervening absorbing medium. But they are subject to gravitational lensing, in the same way as light. If a signal is strongly lensed, then it might be received as multiple events, separated in time (the analogue of multiple images of a quasar, for example). Less easy to discern and control for is the effect of weak lensing, where the signal's path through space is affected by many small magnification and demagnification events. This will be important for signals originating at cosmological redshifts greater than 1. Finally, it is difficult for detector networks to measure the polarization of a signal accurately if the binary system is observed nearly face-on; such signals suffer significantly larger errors in the distance measurement. Unfortunately, binaries radiate most strongly perpendicular to the orbital plane, so face-on signals are intrinsically stronger and the most commonly observed.

If the binary consists of a pair of neutron stars, their merger will be accompanied by a kilonova/hypernova explosion that may allow the position to be accurately identified by electromagnetic telescopes. In such cases, the redshift of the host galaxy allows a determination of the Hubble constant . This was the case for GW170817, which was used to make the first such measurement. Even if no electromagnetic counterpart can be identified for an ensemble of signals, it is possible to use a statistical method to infer the value of .

Standard ruler

Another class of physical distance indicator is the standard ruler. In 2008, galaxy diameters have been proposed as a possible standard ruler for cosmological parameter determination. More recently the physical scale imprinted by baryon acoustic oscillations (BAO) in the early universe has been used.
In the early universe (before recombination) the baryons and photons scatter off each other, and form a tightly-coupled fluid that can support sound waves. The waves are sourced by primordial density perturbations, and travel at speed that can be predicted from the baryon density and other cosmological parameters. The total distance that these sound waves can travel before recombination determines a fixed scale, which simply expands with the universe after recombination. BAO therefore provide a standard ruler that can be measured in galaxy surveys from the effect of baryons on the clustering of galaxies. The method requires an extensive galaxy survey in order to make this scale visible, but has been measured with percent-level precision (see baryon acoustic oscillations). The scale does depend on cosmological parameters like the baryon and matter densities, and the number of neutrinos, so distances based on BAO are more dependent on cosmological model than those based on local measurements.

Light echos can be also used as standard rulers, although it is challenging to correctly measure the source geometry.

Galactic distance indicators

With few exceptions, distances based on direct measurements are available only out to about a thousand parsecs, which is a modest portion of our own Galaxy. For distances beyond that, measures depend upon physical assumptions, that is, the assertion that one recognizes the object in question, and the class of objects is homogeneous enough that its members can be used for meaningful estimation of distance.

Physical distance indicators, used on progressively larger distance scales, include:
 Dynamical parallax, uses orbital parameters of visual binaries to measure the mass of the system, and hence use the mass–luminosity relation to determine the luminosity
Eclipsing binaries — In the last decade, measurement of eclipsing binaries' fundamental parameters has become possible with 8-meter class telescopes. This makes it feasible to use them as indicators of distance. Recently, they have been used to give direct distance estimates to the Large Magellanic Cloud (LMC), Small Magellanic Cloud (SMC), Andromeda Galaxy and Triangulum Galaxy. Eclipsing binaries offer a direct method to gauge the distance to galaxies to a new improved 5% level of accuracy which is feasible with current technology to a distance of around 3 Mpc (3 million parsecs).
 RR Lyrae variables — used for measuring distances within the galaxy and in nearby globular clusters.
 The following four indicators all use stars in the old stellar populations (Population II):
 Tip of the red-giant branch (TRGB) distance indicator.
 Planetary nebula luminosity function (PNLF)
 Globular cluster luminosity function (GCLF)
 Surface brightness fluctuation (SBF)
 In galactic astronomy, X-ray bursts (thermonuclear flashes on the surface of a neutron star) are used as standard candles. Observations of X-ray burst sometimes show X-ray spectra indicating radius expansion. Therefore, the X-ray flux at the peak of the burst should correspond to Eddington luminosity, which can be calculated once the mass of the neutron star is known (1.5 solar masses is a commonly used assumption). This method allows distance determination of some low-mass X-ray binaries. Low-mass X-ray binaries are very faint in the optical, making their distances extremely difficult to determine.
 Interstellar masers can be used to derive distances to galactic and some extragalactic objects that have maser emission.
 Cepheids and novae
 The Tully–Fisher relation
 The Faber–Jackson relation
 Type Ia supernovae that have a very well-determined maximum absolute magnitude as a function of the shape of their light curve and are useful in determining extragalactic distances up to a few hundred Mpc. A notable exception is SN 2003fg, the "Champagne Supernova", a Type Ia supernova of unusual nature.
 Redshifts and Hubble's law

Main sequence fitting

When the absolute magnitude for a group of stars is plotted against the spectral classification of the star, in a Hertzsprung–Russell diagram, evolutionary patterns are found that relate to the mass, age and composition of the star. In particular, during their hydrogen burning period, stars lie along a curve in the diagram called the main sequence. By measuring these properties from a star's spectrum, the position of a main sequence star on the H–R diagram can be determined, and thereby the star's absolute magnitude estimated. A comparison of this value with the apparent magnitude allows the approximate distance to be determined, after correcting for interstellar extinction of the luminosity because of gas and dust.

In a gravitationally-bound star cluster such as the Hyades, the stars formed at approximately the same age and lie at the same distance. This allows relatively accurate main sequence fitting, providing both age and distance determination.

Extragalactic distance scale

The extragalactic distance scale is a series of techniques used today by astronomers to determine the distance of cosmological bodies beyond our own galaxy, which are not easily obtained with traditional methods. Some procedures utilize properties of these objects, such as stars, globular clusters, nebulae, and galaxies as a whole. Other methods are based more on the statistics and probabilities of things such as entire galaxy clusters.

Wilson–Bappu effect

Discovered in 1956 by Olin Wilson and M.K. Vainu Bappu, the Wilson–Bappu effect utilizes the effect known as spectroscopic parallax. Many stars have features in their spectra, such as the calcium K-line, that indicate their absolute magnitude. The distance to the star can then be calculated from its apparent magnitude using the distance modulus.

There are major limitations to this method for finding stellar distances. The calibration of the spectral line strengths has limited accuracy and it requires a correction for interstellar extinction. Though in theory this method has the ability to provide reliable distance calculations to stars up to 7 megaparsecs (Mpc), it is generally only used for stars at hundreds of kiloparsecs (kpc).

Classical Cepheids

Beyond the reach of the Wilson–Bappu effect, the next method relies on the period-luminosity relation of classical Cepheid variable stars. The following relation can be used to calculate the distance to Galactic and extragalactic classical Cepheids:

Several problems complicate the use of Cepheids as standard candles and are actively debated, chief among them are: the nature and linearity of the period-luminosity relation in various passbands and the impact of metallicity on both the zero-point and slope of those relations, and the effects of photometric contamination (blending) and a changing (typically unknown) extinction law on Cepheid distances.

These unresolved matters have resulted in cited values for the Hubble constant ranging between 60 km/s/Mpc and 80 km/s/Mpc. Resolving this discrepancy is one of the foremost problems in astronomy since some cosmological parameters of the Universe may be constrained significantly better by supplying a precise value of the Hubble constant.

Cepheid variable stars were the key instrument in Edwin Hubble's 1923 conclusion that M31 (Andromeda) was an external galaxy, as opposed to a smaller nebula within the Milky Way. He was able to calculate the distance of M31 to 285 kpc, today's value being 770 kpc.

As detected thus far, NGC 3370, a spiral galaxy in the constellation Leo, contains the farthest Cepheids yet found at a distance of 29 Mpc. Cepheid variable stars are in no way perfect distance markers: at nearby galaxies they have an error of about 7% and up to a 15% error for the most distant.

Supernovae

There are several different methods for which supernovae can be used to measure extragalactic distances.

Measuring a supernova's photosphere
We can assume that a supernova expands in a spherically symmetric manner. If the supernova is close enough such that we can measure the angular extent, θ(t), of its photosphere, we can use the equation

where ω is angular velocity, θ is angular extent. In order to get an accurate measurement, it is necessary to make two observations separated by time Δt. Subsequently, we can use

where d is the distance to the supernova, Vej is the supernova's ejecta's radial velocity (it can be assumed that Vej equals Vθ if spherically symmetric).

This method works only if the supernova is close enough to be able to measure accurately the photosphere. Similarly, the expanding shell of gas is in fact not perfectly spherical nor a perfect blackbody. Also interstellar extinction can hinder the accurate measurements of the photosphere. This problem is further exacerbated by core-collapse supernova. All of these factors contribute to the distance error of up to 25%.

Type Ia light curves

Type Ia supernovae are some of the best ways to determine extragalactic distances. Ia's occur when a binary white dwarf star begins to accrete matter from its companion star. As the white dwarf gains matter, eventually it reaches its Chandrasekhar limit of .

Once reached, the star becomes unstable and undergoes a runaway nuclear fusion reaction. Because all Type Ia supernovae explode at about the same mass, their absolute magnitudes are all the same. This makes them very useful as standard candles. All Type Ia supernovae have a standard blue and visual magnitude of

Therefore, when observing a Type Ia supernova, if it is possible to determine what its peak magnitude was, then its distance can be calculated. It is not intrinsically necessary to capture the supernova directly at its peak magnitude; using the multicolor light curve shape method (MLCS), the shape of the light curve (taken at any reasonable time after the initial explosion) is compared to a family of parameterized curves that will determine the absolute magnitude at the maximum brightness. This method also takes into effect interstellar extinction/dimming from dust and gas.

Similarly, the stretch method fits the particular supernovae magnitude light curves to a template light curve. This template, as opposed to being several light curves at different wavelengths (MLCS) is just a single light curve that has been stretched (or compressed) in time. By using this Stretch Factor, the peak magnitude can be determined.

Using Type Ia supernovae is one of the most accurate methods, particularly since supernova explosions can be visible at great distances (their luminosities rival that of the galaxy in which they are situated), much farther than Cepheid Variables (500 times farther). Much time has been devoted to the refining of this method. The current uncertainty approaches a mere 5%, corresponding to an uncertainty of just 0.1 magnitudes.

Novae in distance determinations

Novae can be used in much the same way as supernovae to derive extragalactic distances. There is a direct relation between a nova's max magnitude and the time for its visible light to decline by two magnitudes. This relation is shown to be:

Where  is the time derivative of the nova's mag, describing the average rate of decline over the first 2 magnitudes.

After novae fade, they are about as bright as the most luminous Cepheid variable stars, therefore both these techniques have about the same max distance: ~ 20 Mpc. The error in this method produces an uncertainty in magnitude of about ±0.4

Globular cluster luminosity function

Based on the method of comparing the luminosities of globular clusters (located in galactic halos) from distant galaxies to that of the Virgo Cluster, the globular cluster luminosity function carries an uncertainty of distance of about 20% (or 0.4 magnitudes).

US astronomer William Alvin Baum first attempted to use globular clusters to measure distant elliptical galaxies. He compared the brightest globular clusters in Virgo A galaxy with those in Andromeda, assuming the luminosities of the clusters were the same in both. Knowing the distance to Andromeda, Baum has assumed a direct correlation and estimated Virgo A's distance.

Baum used just a single globular cluster, but individual formations are often poor standard candles. Canadian astronomer René Racine assumed the use of the globular cluster luminosity function (GCLF) would lead to a better approximation. The number of globular clusters as a function of magnitude is given by:

where m0 is the turnover magnitude, M0 is the magnitude of the Virgo cluster, and sigma is the dispersion ~ 1.4 mag.

It is assumed that globular clusters all have roughly the same luminosities within the universe. There is no universal globular cluster luminosity function that applies to all galaxies.

Planetary nebula luminosity function

Like the GCLF method, a similar numerical analysis can be used for planetary nebulae within far off galaxies. The planetary nebula luminosity function (PNLF) was first proposed in the late 1970s by Holland Cole and David Jenner. They suggested that all planetary nebulae might all have similar maximum intrinsic brightness, now calculated to be M = −4.53. This would therefore make them potential standard candles for determining extragalactic distances.

Astronomer George Howard Jacoby and his colleagues later proposed that the PNLF function equaled:

Where N(M) is number of planetary nebula, having absolute magnitude M. M* is equal to the nebula with the brightest magnitude.

Surface brightness fluctuation method

The following method deals with the overall inherent properties of galaxies. These methods, though with varying error percentages, have the ability to make distance estimates beyond 100 Mpc, though it is usually applied more locally.

The surface brightness fluctuation (SBF) method takes advantage of the use of CCD cameras on telescopes. Because of spatial fluctuations in a galaxy's surface brightness, some pixels on these cameras will pick up more stars than others. However, as distance increases the picture will become increasingly smoother. Analysis of this describes a magnitude of the pixel-to-pixel variation, which is directly related to a galaxy's distance.

Sigma-D relation

The Sigma-D relation (or Σ-D relation), used in elliptical galaxies, relates the angular diameter (D) of the galaxy to its velocity dispersion. It is important to describe exactly what D represents, in order to understand this method. It is, more precisely, the galaxy's angular diameter out to the surface brightness level of 20.75 B-mag arcsec−2. This surface brightness is independent of the galaxy's actual distance from us. Instead, D is inversely proportional to the galaxy's distance, represented as d. Thus, this relation does not employ standard candles. Rather, D provides a standard ruler. This relation between D and Σ is

where C is a constant which depends on the distance to the galaxy clusters.

This method has the potential to become one of the strongest methods of galactic distance calculators, perhaps exceeding the range of even the Tully–Fisher method. As of today, however, elliptical galaxies are not bright enough to provide a calibration for this method through the use of techniques such as Cepheids. Instead, calibration is done using more crude methods.

Overlap and scaling
A succession of distance indicators, which is the distance ladder, is needed for determining distances to other galaxies. The reason is that objects bright enough to be recognized and measured at such distances are so rare that few or none are present nearby, so there are too few examples close enough with reliable trigonometric parallax to calibrate the indicator. For example, Cepheid variables, one of the best indicators for nearby spiral galaxies, cannot yet be satisfactorily calibrated by parallax alone, though the Gaia space mission can now weigh in on that specific problem. The situation is further complicated by the fact that different stellar populations generally do not have all types of stars in them. Cepheids in particular are massive stars, with short lifetimes, so they will only be found in places where stars have very recently been formed. Consequently, because elliptical galaxies usually have long ceased to have large-scale star formation, they will not have Cepheids. Instead, distance indicators whose origins are in an older stellar population (like novae and RR Lyrae variables) must be used. However, RR Lyrae variables are less luminous than Cepheids, and novae are unpredictable and an intensive monitoring program—and luck during that program—is needed to gather enough novae in the target galaxy for a good distance estimate.

Because the more distant steps of the cosmic distance ladder depend upon the nearer ones, the more distant steps include the effects of errors in the nearer steps, both systematic and statistical ones. The result of these propagating errors means that distances in astronomy are rarely known to the same level of precision as measurements in the other sciences, and that the precision necessarily is poorer for more distant types of object.

Another concern, especially for the very brightest standard candles, is their "standardness": how homogeneous the objects are in their true absolute magnitude. For some of these different standard candles, the homogeneity is based on theories about the formation and evolution of stars and galaxies, and is thus also subject to uncertainties in those aspects. For the most luminous of distance indicators, the Type Ia supernovae, this homogeneity is known to be poor; however, no other class of object is bright enough to be detected at such large distances, so the class is useful simply because there is no real alternative.

The observational result of Hubble's Law, the proportional relationship between distance and the speed with which a galaxy is moving away from us (usually referred to as redshift) is a product of the cosmic distance ladder. Edwin Hubble observed that fainter galaxies are more redshifted. Finding the value of the Hubble constant was the result of decades of work by many astronomers, both in amassing the measurements of galaxy redshifts and in calibrating the steps of the distance ladder. Hubble's Law is the primary means we have for estimating the distances of quasars and distant galaxies in which individual distance indicators cannot be seen.

See also

 Araucaria Project
 Distance measure
 Orders of magnitude (length)#Astronomical
 Standard ruler

Footnotes

References

Bibliography

Measuring the Universe The Cosmological Distance Ladder, Stephen Webb, copyright 2001.

The Astrophysical Journal, The Globular Cluster Luminosity Function as a Distance Indicator: Dynamical Effects, Ostriker and Gnedin, May 5, 1997.
An Introduction to Distance Measurement in Astronomy, Richard de Grijs, Chichester: John Wiley & Sons, 2011, .

External links
 The ABC's of distances (UCLA)
 The Extragalactic Distance Scale by Bill Keel
 The Hubble Space Telescope Key Project on the Extragalactic Distance Scale
 The Hubble Constant, a historical discussion
 NASA Cosmic Distance Scale
 PNLF information database
 The Astrophysical Journal

Astrometry
Physical cosmology
Standard candles
Length, distance, or range measuring devices
Concepts in astronomy

Cosmic distance ladder


Nikola Kalinić (; n. 5 ianuarie 1988) este un fotbalist profesionist croat care joacă pe postul de atacant pentru clubul italian Hellas Verona și pentru echipa națională a Croației.

Kalinić și-a început cariera la Hajduk Split în Croația natală, înainte de a fi transferat de clubul englez Blackburn Rovers pentru 6 milioane de lire sterline în 2009. După ce a marcat rar în cele două sezoane jucate în Premier League, a plecat la echipa ucraineană Dnipro Dnipropetrovsk, ajutând-o să ajungă la finala UEFA Europa League din 2015. El a jucat apoi în Serie A pentru Fiorentina și AC Milan, după care a semnat un contract cu echipa spaniolă Atletico Madrid înainte de sezonul 2018-2019, câștigând Supercupa Europei 2018.

Kalinić a debutat pentru Croația în 2008 și a reprezentat națiunea la trei Campionate Europene. El a făcut parte din echipa Croației, care a ajuns în finala Campionatului Mondial din 2018, însă Kalinić a fost trimis acasă după doar un meci.

Cariera pe echipe

Primii ani
Născut în orașul Solin din apropiere de Split, Kalinić și-a început cariera la Hajduk Split. El și-a făcut debutul în sezonul 2005-2006 al Prva HNL, la varsta de 17 ani. La 1 august 2006, el a fost  împrumutat la echipa Pula Staro Češko (acum Istra 1961) pentru a căpăta experiență. În timpul împrumutului la Pula, a avut un început greoi de campionat, prinzând puține meciuri din cauză că era prea tânăr. În ciuda faptului că nu a jucat prea mult pentru această echipă, el a reușit să se adapteze și să marcheze 3 goluri în 12 meciuri de campionat.

Primul gol al lui Kalinić la Prva HNL a fost victoria de 2-0 împotriva lui Kamen Ingrad, la 23 septembrie 2006, când a marcat o dublă. La sfârșitul scurtei sale perioade petrecute la Pula, antrenorul Krunoslav Jurčić a fost impresionat în mare măsură de el, declarând că ar putea deveni următorul Zlatan Ibrahimović.

În ciuda intențiilor sale de a rămâne la Pula, Kalinić s-a întors la Hajduk și a fost imediat trimis sub formă de împrumut la Šibenik, unde a primit câteva șanse, marcând trei goluri în opt apariții.

Hajduk Split
După ce și-a arătat clar capacitatea de a se adapta la rigorile campionatului croat, Kalinić s-a întors la Hajduk și a devenit titular. El și-a făcut debutul împotriva lui Cibalia intrând ca rezervă, apoi a început ca titular în victoria cu 2-1 împotriva lui Osijek la stadionul Poljud. A fost al doilea cel mai bun marcator al echipei, cu 17 goluri marcate în campionat, fiind doar în urma lui Zelimir Terkes, care a marcat 21 de goluri. Cu toate acestea, a fost o mare realizare pentru tânăr, care și-a stabilit inițial o țintă de 15 goluri. El a terminat sezonul 2007-2008 pe locul cinci cu Hajduk în campionat, ajutându-și de asemenea echipa să ajungă în finala Cupei Croației în același sezon. A încheiat anul cu 26 de goluri în toate competițiile, primind renumitul Premiu Lebăda de Aur  din partea Asociației Presei Croate.

Kalinić a început sezonul următor marcând cel de-al doilea gol în victoria lui Hajduk, de 0-4, împotriva adversarei  malteze Birkirara, trecând astfel în următoarea rundă de calificare pentru Cupa UEFA din 2008-2009. În derbyul lui Hajduk împotriva rivalei din campionat, Dinamo Zagreb, Kalinić a marcat primul gol dintr-o lovitură de pedeapsă. Hajduk a reușit să câștige meciul cu 2-0 și să o depășească pe Dinamo în clasament.

Kalinić a fost în probe pentru o săptămână la echipa engleză Portsmouth la sfârșitul lunii iulie 2009, în urma cărora Portsmouth trebuia să plătească 6 milioane de lire sterline. Cu toate acestea, mutarea a căzut din motive financiare. La 31 iulie 2009, Kalinić a fost puternic curtat de un alt club din Premier League, Blackburn Rovers. Mai târziu, în acea zi, agentul jucătorului a confirmat că Kalinić a fost la Blackburn și a discutat cu clubul pe 30 și 31 în ceea ce privește transferul său pe Ewood Park. Impresarul jucătorului a confirmat, de asemenea, că cluburile s-au înțeles asupra sumei de transfer de 7 milioane de euro. Jucătorul a declarat că clubul din Lancashire se aștepta la "lucruri mari" de la el.

La 1 august 2009, mutarea s-a făcut după ce președintele clubului Hajduk, Mate Peroš, a confirmat că Blackburn a făcut cea mai bună ofertă și că și-a adjudecat jucătorul. El a mai spus: "Negocierile cu clubul Blackburn Rovers s-au terminat foarte rapid".

Blackburn Rovers
La 3 august 2009, Kalinić a semnat cu Blackburn Rovers un contract pe patru ani. Suma de transfer a fost de în jur de 6 milioane de lire sterline. O săptămână mai târziu, Kalinić a primit un permis de muncă și a semnat oficial cu clubul. Cu toate acestea, debutul său a fost întârziat deoarece a trebuit să se întoarcă în țara sa pentru a-și lua permisul, ceea ce înseamnă că el nu a fost oficial înregistrat la timp pentru meciul de deschidere al sezonului al lui Rovers împotriva lui Manchester City. La 13 august a fost confirmat oficial ca jucător al Blackburn și a primit tricoul cu numărul 22 pentru sezonul 2009-2010, făcându-și debutul într-un meci cu Sunderland nouă zile mai târziu. La 27 octombrie, Kalinić a marcat primul gol pentru Blackburn împotriva lui Peterborough United în Cupa Ligii. El a marcat al doilea gol în sfertul de finală al competiției împotriva lui Chelsea,ratând un penalty la loviturile de departajare, însă nu a mai contat deoarece Blackburn avea să treacă mai departe.

Kalinić a marcat apoi al patrulea și al cincilea gol al sezonului cu două goluri marcate în meciul împotriva lui Aston Villa din returul semifinalei Cupei Ligii, primul fiind marcat cu capul, iar cel de-al doilea fiind marcat după un șut din careu. El a înscris primul gol în Premier League împotriva lui Wigan Athletic, cu capul dintr-un corner obținut de Morten Gamst Pedersen în minutul 76 în victoria scor 2-1. În martie 2010, el nu a reușit să dea nicio pasă primă repriză împotriva lui Birmingham City, o contraperformanță care nu a fost egalată de niciun jucător din Premier League până în august 2018.

Lui i-a fost înmânat tricoul cu numărul nouă de către antrenorul Sam Allardyce la începutul noului sezon de Premier League. În ciuda faptului că a pierdut o mare parte din pre-sezon, Kalinić a început bine sezonul 2010-2011, marcând singurul gol în victoria din prima etapă a lui Blackburn împotriva lui Everton de pe Ewood Park pe 14 august. La 28 decembrie 2010, el a marcat prima sa dublă în tricoul lui Blackburn într-un meci din deplasare, câștigat cu 1-3 în fața lui West Bromwich Albion de pe The Hawthorns, deși a fost ulterior eliminat în acest meci. După ce Sam Allardyce a fost demis din funcția de antrenor al echipei Blackburn, Kalinić nu a intrat în grațiile noului antrenor de la Blackburn, Steve Kean.

Dnipro Dnipropetrovsk

La 11 august 2011, Kalinić a semnat cu Dnipro Dnipropetrovsk din Prima Ligă Ucraineană pentru o sumă nefăcută public. El a debutat pentru echipă la 13 august 2011 intrând în a doua repriză împotriva campioanei en-titre Șahtior Donețk într-o înfrângere scor 3-1.În acest meci a marcat un gol, dar a fost eliminat după doar două minute după ce a marcat golul pentru că a dat cu cotul într-un adversar. Kalinić a înscris zece goluri în toate competițiile, atât în primul, cât și în al doilea sezon la echipa ucraineană.

La 27 mai 2015, Kalinić a deschis scorul cu capul în finala Ligii Europa împotriva deținătoarei trofeului Sevilla la Varșovia, dar echipa sa a pierdut în cele din urmă cu 2-3. Kalinić a marcat alte șase goluri pentru echipa sa până în finala Ligii Europa și alte 12 goluri în campionat, ducând numărul de goluri marcate în sezonul 2014-2015 la 19, cele mai multe din cariera sa.

Fiorentina
În august 2015, Kalinić a semnat un contract cu Fiorentina. Transferul său a costat 5 milioane de euro. Debutul lui în Serie A a venit într-o victorie scor 2-0 împotriva lui AC Milan și a marcat apoi primul gol împotriva Bolognei într-un meci care sa încheiat tot cu 2-0. La 27 septembrie, Kalinić a marcat un hat-trick în deplasare cu Internazionale Milano într-o victorie scor 4-1. Datorită acestei victorii, Fiorentina a ajuns pe primul loc pentru prima dată în Serie A din sezonul 1998-1999. Opt săptămâni mai târziu, a marcat de două ori într-un meci împotriva lui Empoli o remiză scor 2-2.

Peste 11 luni a marcat un alt hat-trick împotriva lui Cagliari, deși echipa sa a fost învinsă cu 5-3. În acest sezon (la 15 aprilie 2017), a fost eliminat pentru prima oară împotriva lui Empoli. Arbitrul i-a arătat cartonașul roșu pentru protestele sale din finalul meciului.

La începutul sezonului 2017-2018, numărul purtat de Kalinić, 9, i-a fost dat lui Giovanni Simeone, iar Kalinić a primit în schimb numărul 99.

AC Milan
La 22 august 2017, Kalinić a fost împrumutat de AC Milan, cu o clauză de cumpărare de 25 de milioane de euro. El a ales să poarte tricoul cu numărul 7. El și-a făcut debutul într-o victorie scor 2-1 pe San Siro împotriva lui Cagliari pe 27 august, intrând ca rezervă în minutul 78. La 17 septembrie, a marcat o dublă în primul său meci pentru Milan în Serie A împotriva lui Udinese câștigat de Milan cu 2-1.

Atlético Madrid
La 9 august 2018, Atlético Madrid a semnat un contract pe trei ani cu Kalinić. Șase zile mai târziu, el a fost rezervă neutilizată în victoria obținută în fața rivalei Real Madrid în urma căreia echipa sa a câștigat Supercupa Europei din 2018 din Tallinn.

El a debutat la La Liga într-o înfrângere scor 0-2 cu Celta Vigo de pe 1 septembrie, intrând în minutul 56. La 8 decembrie 2018, a început ca titular meciul împotriva lui Alaves intrând în locul accidentatului Diego Costa și a marcat primul gol al echipei sale într-o victorie cu 3-0, după o centrare venită din partea Santiago Arias, fiind, de asemenea, primul gol marcat de el în acest sezon.

El a înscris primul gol pentru club cu capul în a doua repriză, iar echipa sa a trecut în șaisprezecimile Copei del Rey după ce a câștigat cu 5-0 la general.

Cariera la națională
Kalinić a jucat un rol cheie în echipa națională de sub 21 de ani din Croația, reprezentându-și țara și la categoriile de vârstă sub 17 și sub 19 ani. El a devenit cunoscut la nivel internațional, la vârsta de 17 ani, în timpul Campionatului European de 17 ani al UEFA din 2005, când a terminat campania ca cel mai bun marcator al competiției 11 goluri. La categoria sub 19 ani, el a reușit să marcheze încă cinci goluri în timpul calificărilor la același turneu. El a marcat și un hat-trick împotriva Lituaniei în victoria croată cu 3-0, care i-a asigurat un loc la turneul de elită a Campionatului European de juniori UEFA în 2006.

Slaven Bilić și-a dorit să-l convoace pentru ultimele meciuri de calificare la Campionatul European din 2008, însă Kalinić s-a accidentat și a fost înlocuit în lot de Mario Mandžukić. Cu toate acestea, meciurile sale constante i-au adus un loc în lotul definitiv al Croației pentru Euro 2008. El a jucat primul meci pentru Croația pe 24 mai 2008, intrând în minutul în 62 victoria cu 1-0 obținută în fața Moldovei. A jucat în primul meci oficial pentru echipa națională la Euro 2008, în ultimul meci din grupă cu Polonia, intrând pe teren în locul lui Ivan Klasnić în victoria cu 1-0.

La 17 noiembrie 2010, Kalinić a marcat primul gol la națională, marcând cel de-al treilea gol în victoria cu Croația scor 3-0 acasă cu Malta în calificările pentru Euro 2012. La 9 februarie 2011, a marcat o dublă în victoria cu 4-2 asupra Cehiei într-un meci amical.

În iunie 2012, Kalinić l-a înlocuit pe Ivica Olić în lotul croat care a făcut deplasarea la Euro 2012 și a fost rezervă neutilizată pe durata competiției.

Kalinić a ratat Campionatul Mondial din 2014, dar a primit o convocare pentru un amical împotriva Argentinei în 2014, fiind din nou rezervă neutilizată.

În 2015, Kalinić s-a reîntors la națională. La Euro 2016 a înscris un gol și a dat o pasă de gol într-o victorie scor 2-1 într-un meci din grupe împotriva campioanei en-titre, Spania.

La 4 iunie 2018, Kalinić a fost numit în lotul de 23 de jucători al Croației pentru Campionatul Mondial din 2018 din Rusia. În a cincea zi a turneului, a fost trimis acasă după ce a refuzat să intre pe finalul primului meci al competiției cu Nigeria, susținând că s-a accidentat la spate. Kalinić a refuzat să ia parte din același și în meciul amical cu Brazilia de dinaintea turneului, precum și în timpul sesiunii de antrenament din ziua precedentă. În urma încheierii turneului, Kalinić trebuia să primească o medalie de argint pentru că a făcut parte din echipa croată, dar a refuzat-o.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 9 martie 2019

  Pe atunci cunoscută ca Pula Staro Češko.

Internațional

Goluri la națională

 Rubrica scor indică scorul după golul sau golurile marcate de Kalinić.

Titluri

Club
Hajduk Split

 Cupa Croației: 2007-2008, 2008-2009

Dnipro Dnipropetrovsk

 UEFA Europa League: 2014-2015

Atlético Madrid

 Supercupa Europei: 2018

Croația

 Campionatul Mondial: finalist 2018

Individual

 Speranța anului: 2007
 Golgheterul Campionatului Croației: 2008
 Jucătorul anului în Prva HNL: 2008
 Echipa grupelor UEFA Europa League: 2016-2017

Note

Referințe

Legături externe

 Nikola Kalinić la site-ul Blackburn Rovers
 Profilul din Premier League

Fotbaliști ai lui Atlético Madrid
Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai lui AC Milan
Fotbaliști ai Fiorentinei
Fotbaliști ai Blackburn Rovers FC
Fotbaliști internaționali croați
Atacanți
Fotbaliști croați
Oameni în viață
Nașteri în 1988

Nikola Kalinić


Sevenoaks fue un distrito rural en el condado administrativo de Kent (Inglaterra) entre 1894 y 1974.

Fue constituido bajo la Ley de Gobierno Local de 1894 y estaba dividido en diecinueve parroquias: Brasted, Chevening, Chiddingstone, Cowden, Dunton Green (desde 1909), Edenbridge, Halstead, Hever, Kemsing, Knockholt (desde 1969), Leigh, Otford, Penshurst, Riverhead, Seal, Sevenoaks, Shoreham, Sundridge y Westerham.

Su superficie fue reducida a principios de los años 1930 al ceder una parte (50 acres) de Kemsing a Dartford, parte (177 acres) de Leigh y Penshurst a Tonbridge y parte (464 acres) de Riverhead y Seal al distrito urbano de Sevenoaks. Por otro lado, una parte (7 acres) de este último y otra (308 acres) de la parroquia de Ightham, en Malling, fueron anexionadas a Sevenoaks. En los años 1950 otra parte (8 acres) de Riverhead fue cedida de nuevo al distrito urbano de Sevenoaks y en los años 1960 ganó una parte (722 acres) del municipio londinense de Bromley.

Sevenoaks fue abolido en 1974 bajo la Ley de Gobierno Local de 1972 y su territorio pasó a formar parte del nuevo distrito homónimo.

Referencias
 Ficha de Sevenoaks en Vision of Britain (en inglés).

Sevenoaks
Historia de Kent

Distrito rural de Sevenoaks


Manuel Paulo de Carvalho Costa, conocido artísticamente como Paulo de Carvalho, (Lisboa, 15 de mayo de 1947), es un cantante portugués.

Trayectoria
Comenzó tocando la batería. En 1962 fue uno de los fundadores de la banda Sheiks. El éxito de la banda, que fue llamada «os Beatles portugueses», puso fin a su vocación de futbolista en los juveniles del Benfica.

En 1968 la llamada a filas deshizo la banda. Regresado a la vida civil formó parte de varios grupos, entre ellos la Banda 4 y el proyecto Fluido, que fundó, y el Thilo´s Combo. A pesar de que en los dos primeros proyectos fue la voz principal, solo en 1970 inicia una auténtica carrera de solista al ser invitado a cantar "Corre Nina", en el Festival RTP da Canção.

Gana el "Premio de Imprensa" para el mejor cantante de 1970. Entretanto comienza a trabajar con el cantante y compositor Manolo Díaz. Vuelve a participar en el Festival RTP da Canção con "Flor Sem Tempo", donde queda segundo.

En 1973 viaja a Madrid para grabar su primer LP. También ese año participa en el Festival RTP da Canção, donde acaba cuarto. En 1974, vence en el Festival RTP da Canção, con E Depois do Adeus. Esta canción fue una de las que se usaron como señal para el inicio de la Revolución de los Claveles. Con ese tema fue el representante de Portugal en el Festival de la Canción de Eurovisión 1974.

Inicia una colaboración con el músico Júlio Pereira de la que resultan los álbumes "Não de costas mas de frente" y "M.P.C.C.". Se estrenó como compositor con la canción "Lisboa Menina e Moça", hecha famosa por Carlos do Carmo, en 1976. En 1977 vuelve a ganar en el Festival RTP da Canção como integrante del grupo Os Amigos, lo que le permite representar a Portugal en el Festival de la Canción de Eurovisión 1977 con la canción "Portugal no coração". En el mismo año, representó a Portugal en el Festival de la OTI con el tema "Amor sem palavras".

El álbum "Desculpem qualquer coisinha", de 1985, para el que invitó al guitarrista Alcino Frazão, incluye el gran éxito "Meninos de Huambo", y alcanza el que sería su primer disco de oro.

El disco "Alma" de 1994, grabado en Londres con la Royal Philarmonic Orchestra, incluye una versión de "Pomba branca", cantada a dúo con Dulce Pontes.

En 2004 se lanzó una antología, seleccionada por José Niza, con 40 de sus mejores canciones. En 2006 se lanza su disco "Vida" que se convierte en un gran éxito.

Discografía (LP/CD)

Paulo de Carvalho - 1971
Eu, Paulo de Carvalho - 1971
Paulo - 1974
Não de Costas Mas de Frente - A Música em Que Vivemos - 1975
MPCC - 1976
Paulo de Carvalho - 1977
Vol. 1 - 1978
Cantar de Amigos (con Tozé Brito)- 1979
Até Me Dava Jeito - 1980
Abracadabra - 1981
Cabra Cega - 1982
Desculpem Qualquer Coisinha... - 1985
Homem Português - 1986
Terras da Lua Cheia - 1987
Só Nós Três (con Carlos Mendes y Fernando Tordo) - 1989
Gostar de Ti - 1990
Alma - 1994
33...Vivo - 1995
Mátria - 1999
Antología 40 Anos - 2002
Cores do Fado - 2004
Paulo de Carvalho - 2004
Vida (colectânea)- 2006
Do Amor (CD, Farol, 2008)
Vivo - 50 Anos de carreira (CD+DVD, Farol, 2011)
Duetos de Lisboa (CD, 2012)

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial de Paulo de Carvalho

Cantantes masculinos de Portugal
Representantes de Portugal en Eurovisión
Participantes en Eurovisión 1974
Participantes en Eurovisión 1977
Participantes del Festival OTI de la Canción
Cantantes en portugués
Compositores de Portugal
Músicos de Lisboa
Nacidos en Lisboa

Paulo de Carvalho


145075 Zipernowsky este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
145075 Zipernowsky este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Piszkesteto de Krisztián Sárneczky. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,59 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 11,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 145001-146000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2005
Centura de asteroizi

145075 Zipernowsky


Die Gaza-Monologe ist der deutsche Titel eines Theaterstücks und eines in Deutschland daraus entstandenen Hörspiels nach Texten von Jugendlichen aus dem Gazastreifen; sie entstanden 2010 nach dem Gazakrieg im Dezember 2008 und Januar 2009. Der französische Originaltitel lautet Les Mono-Logues de Gaza, der englische The Gaza-Monologues.

Das Theaterstück
Die Idee für das Theaterstück stammt von Ashtar, einer Nichtregierungsorganisation, die in Ramallah, Ostjerusalem und Gaza Schauspielausbildungen durchführt und das palästinensische Theater weiter entwickelt. Da die dortigen Jugendlichen den Gazastreifen nicht verlassen dürfen, wurde auf Initiative von Ashtar am 17. Oktober 2010 das Stück weltweit gleichzeitig in über 40 Theatern auf allen Kontinenten uraufgeführt, darunter mit Unterstützung des Deutschen Akademischen Austauschdienstes (DAD) und der Deutschen Gesellschaft für Technische Zusammenarbeit (GTZ) in der Berliner Schaubühne am Lehniner Platz. Hier übernahmen 18 Jugendliche aus verschiedenen Berliner Jugendtheaterclubs die Rollen: sie hatten lediglich knapp zwei Wochen Zeit zum Proben; die hiesige Inszenierung stammte von der Theaterregisseurin Lydia Ziemke und der Theaterpädagogin Uta Plate.

Am 29. November 2010 wurde das Stück von Vertretern der verschiedenen Gruppen beim Treffen des UN-Komitees zum International Day of Solidarity with the Palestinian People in New York erneut aufgeführt.

Hörspiel
Die deutsche Produktion erfolgte durch das Deutschlandradio Kultur, die Ursendung am 16. Januar 2012, Bearbeitung und Regie durch Katrin Moll, die Redaktion lag bei Barbara Gerland.

Im Januar 2012 wurde es von der Deutschen Akademie der Darstellenden Künste zum Hörspiel des Monats bestimmt.

Sprecher
Asma Zaher, Anna Popova, Sinan Akdeniz, Kelly Schlüter, Marie Popall, Nastassja Hahn, Mekan Günel, Anatol Aljinovic, Nils Berliner, Abed El Rahman, Janus Torp und andere.

Weblinks

Einzelnachweise

Hörspiel (Titel)
Drama
Literarisches Werk
Nahostkonflikt in Kunst und Literatur

Die Gaza-Monologe


AJAX (İngilizce: Asynchronous JavaScript and XML, Türkçe: Eşzamansız JavaScript ve XML), İnternet sayfalarında JavaScript ve XMLHttpRequest kullanımı ile etkileşimli uygulamalar yaratan tekniğin adıdır.

Nasıl okunması gerektiği konusunda bir genel uzlaşma olmamakla birlikte çoğunlukla yazıldığı gibi ajaks olarak okunurken, kimileri tarafından aynı yazımlı ismiyle futbol takımı örnek gösterilerek ayaks olarak okunmaktadır. İngilizcede ey-ceks olarak okunur.

En yaygın kullanım alanı, sayfayı yeniden yüklemeye gerek kalmaksızın, sayfada görünür değişiklikler yapmaktır. XMLHttpRequest kullanılarak birden fazla bağımsız işlem yapılabilir. Bazı bilişim uzmanları, AJAX'ın HTML ve XML'den sonra en yenilikçi İnternet yazılımı olduğunu ve Web 2.0.'ı sonlandırıp, 3. evrenin kapısını açtığını öne sürmüşlerdir.

Asynchronous JavaScript and XML sözcüklerinin kısaltması olan Ajax, etkileşimli (interaktif) web uygulamaları yaratmak için kullanılan bir web programlama tekniğidir. Temel amacı arka planda sunucuyla ufak miktarda veri değişimi sayesinde sayfayı daha hızlı güncelleyebilen web sayfaları yapmak, dolayısıyla kullanıcının istediği her anda bütün web sayfasını güncellemek derdinden kurtulmaktır. Bu da web sayfasının etkileşimini, hızını ve kullanılabilirliğini artırmak demektir.

Ajax tekniği aşağıdaki teknolojileri kullanır:
 Bilgiyi biçimlendirmek ve görüntüsünü değiştirmek için XHTML (ya da HTML) ve CSS.
 Görüntülenecek bilgiyi dinamik olarak göstermek ve onunla etkileşimli çalışmak için özellikle JavaScript ve JScript gibi ECMAScript olan kullanıcı tarafındaki bir betik dili (İngilizce: scripting) yardımıyla erişilebilen DOM.
 Web sunucusu ile bilgi değiş tokuşunda kullanılan XMLHttpRequest objesi. Bazı Ajax frameworklerde ve bazı durumlarda web sunucusuyla bilgi alışverişi için XMLHttpRequest yerine iframe de kullanılır; diğer uygulamalarda ise dinamik olarak eklenen JavaScript etiketleri (İngilizce: tag) de kullanılabilir.
 Kullanıcıyla sunucu arasındaki bilgi alışverişlerinde genelde XML formatı kullanılır. Önceden hazırlanmış HTML, düz metin (İngilizce: plain text), JSON ve hatta EBML dahi olmak üzere herhangi bir format da kullanılabilir. Bu tip dosyalar sunucu tarafında herhangi bir script (PHP, ASP vs.) ile bile üretilmiş olabilir.
 DHTML, LAMP ve SPA gibilerin aksine Ajax kendi başına bir teknoloji değildir, ancak terim birçok teknolojinin bir bütün olarak kullanıldığını ifade eder.

Tarihsel bilgi
Hazırdaki bir web sayfasına, tamamen yeniden yüklemeden asenkron (eş zamanlı olmayan) içerik ilave etme teknikleri 1996'da Internet Explorer'la birlikte gelen iframe ve 1997'de Netscape (Mozilla'nın ilk dönemlerinde geliştirilmesi durdurulmuştur) ile gün yüzüne çıkan layer öğesi kadar eskidir. Her iki öğe de herhangi bir harici URL'yi alarak esas sayfayı değiştirebilen src özniteliğine sahipti. Sonraları, tarayıcı tarafında çalışan bu teknolojiler DHTML adı altında anılmaya başladı. Macromedia firmasının Flash uygulaması da 4. sürümünden itibaren XML ve CSV formatındaki dosyaları sayfa yenilemeye gerek kalmaksızın uzak sunucudan yükleme özelliğini bulunduruyordu.

Microsoft's Remote Scripting (or MSRS, introduced in 1998) acted as a more elegant replacement for these techniques, with data being pulled in by a Java applet with which the client side could communicate using JavaScript.. This technique worked on both Internet Explorer version 4 and Netscape Navigator version 4 onwards. Microsoft then created the XMLHttpRequest object in Internet Explorer version 5 and first took advantage of these techniques using XMLHttpRequest in Outlook Web supplied with the Microsoft Exchange Server 2000 release.

The Web development community, first collaborating via the microsoft.public.scripting.remote newsgroup and later through blog aggregation, subsequently developed a range of techniques for remote scripting in order to enable consistent results across different browsers. In 2002, a user-community modification to Microsoft Remote Scripting was made to replace the Java applet with XMLHttpRequest.

Remote Scripting Frameworks such as ARSCIF surfaced in 2003 not long before Microsoft introduced Callbacks in ASP.NET.

In addition, the World Wide Web Consortium has several Recommendations that also allow for dynamic communication between a server and user agent, though few of them are well supported. These would include:
 The object element defined in HTML 4 for embedding arbitrary content types into documents, (replaces inline frames under XHTML 1.1)
 The Document Object Model (DOM) Level 3 Load and Save Specification

Avantajları ve dezavantajları

Bant genişliğini ayarlamak;

HTML'yi ağ tarayıcısı (browser) programında oluştururken, JavaScript işlemlerini ve işlenecek verileri kullanırken, sunucudan gelen sayfa bilgisi gerektiğinden daha az yer tuttuğundan dolayı AJAX web sayfalarının görece olarak daha hızlı yüklendiği gözlenebilir.

İçeriğin "isteğe bağlı olarak yüklenmesine" ek olarak, bazı web uygulamaları ilk önce Olay Yöneticilerini (event handler), ardından ilgili fonksiyonları indirir. Bu teknik, karmaşık mekanizması ve fonksiyonu olan web uygulamalarının gereksinim duyduğu yüksek miktarda bant genişliği tüketimini önemli ölçüde hafifletir.

Erişilebilirlik
Web uygulamalarında Ajax teknolojilerini kullanmak, Bilgisayar Erişilebilirliği konusunda araçlar geliştiren tasarımcılar için birçok sorunu beraberinde getirmektedir. Buna ek olarak Section 508 gibi Amerikan Uyum Standartlarına sıkı bir şekilde uyulması gerektiği ABD devlet destekli birçok geliştirme projeleri bulunmaktadır. Bu standartlara uyulmaması, bazı durumlarda bilgisayar uyumluluğuyla ilgili birçok iş anlaşmalarının iptaline ve hukuki problemlerin doğmasına neden olmaktadır.

Bu yüzden Ajax'la yapılmış çözümlerin büyük bir kısmı grafik tabanlı tarayıcılara hitap ettiğinden dolayı, geliştiriciler başka platform ve tarayıcı kullanıcılarının da gereksinimlerini karşılamak zorundadır.

Web tasarımcıları, web tarayıcısının bütün sayfayı renderlemesine gerek kalmaksızın veri işlemeye olanak tanındığı durumlarda bazen web sayfasının sadece belli kısımları için Ajax'ı kullanabilir. Ajax kullanamayanlar ise bütün bir sayfayı yenilemeye ve yüklemeye devam edebilmeli; geliştiriciler ise Ajax'ı destekleyen tarayıcılarla daha teknik olanaklar sunsa da -bütün erişilebilirlik konuları dahil olmak üzere- Ajax içermeyen ortamlardaki kullanıcıların yeteneklerini kısıtlamamalıdır.

Ajax Nerede Kullanılır
Ajax hemen hemen web'de birçok şey için kullanılır. Bunun bir örneği ise Google Maps. Kullanıcı sayfadakı haritaya tıklayıp resmi çektiği an, bütün sayfa yeniden yüklenmeden bilgi anında gösterilir. Bütün bunlar Ajax'ın senkron özelliği tarafından yapılmaktadır. Ajax aynı zamanda Gmail'de de kullanılmaktadır. Bilginin yüklenmesi için sayfanın tamamının yeniden yüklenmesi gerekmemektedir. Yeni posta geldiğinde, hemen otomatık olarak gelen kutusuna eklenir. Bu kullanıcının yenileme düğmesine sürekli olarak tıklaması ihtiyacını önler. Google Translate'de de Ajax kullanmaktadır. Kullanıcılar bir yazıyı bir dilden başka bir dile tercüme etmek için yazmaya başladıkları zaman, Ajax hemen diğer dildeki anlamı aynı sayfada gösterir.

Kaynakça

Ayrıca bakınız

 Ajax framework
 Comet (programlama)
 HTTP streaming
 Progressive enhancement
 Reverse Ajax
 Rich Internet application
 Single usage application
 Web 2.0
 XMLHttpRequest

Örnekler
 Google Maps
 Gmail
 Google Pages
 Mint
 Google Suggest
 ZK Demo

Dış bağlantılar

 PHP ile Ajax kullanımı
 Ajax'ın Temelleri
 AJAX category on the Open Directory Project.
 ASP'de Ajax örnekleri

AJAX kütüphaneleri

 MIT.FESA Hızlı, Kolay ve Akıllı AJAX nesnesi.
 PHPLiveX
 EceX
 jQuery
 ajaks
 dojo
 civciv-lib
 moofx
 behavior
 prototype
 Sardalya - (Sar)mal (D)inamik (Al)t(ya)pısı (İngilizce)
 scriptaculous
 XScript
 Xajax
 Microsoft ASP.NET Ajax

AJAX (programlama)


Rebecca Lee Lok Sze (chinois traditionnel : 李樂詩), née en  à Canton, est une exploratrice de Hong Kong. Elle est la première personne originaire de Hong Kong et la première femme à avoir visité le pôle Nord, le pôle Sud et le mont Everest. Elle a également exploré le canyon du Yarlung Tsangpo (le canyon le plus profond de Chine) et le Taklamakan (le désert le plus chaud de Chine). Elle est surnommée « la reine de la glace et de la neige ».

Biographie
Rebecca Lee a travaillé comme graphiste professionnelle, peintre, photographe et écrivaine. Elle passe en 1964 un diplôme de design commercial obtenu au Hong Kong Technical College, un prédécesseur de PolyU. Elle commence à voyager seule dans les années 1970, vendant ses peintures pour pouvoir financer ses voyages. Elle devient ensuite graphiste à succès, et contribue au développement du tourisme sur le continent : elle est à l'origine de la création des parcs à thème Window of the World et Splendid China Miniature Scenic Spot.

En 1985 c'est la société de publicité que Lee a fondée qui est chargée d'organiser une exposition des découvertes de l'équipe chinoise d'expédition en Antarctique. Intriguée par les paysages visibles sur les photos de l'expédition, Lee décide d'abandonner sa carrière dans la publicité pour rejoindre l'équipe chinoise d'expédition en Antarctique ou elle met le pied pour la première fois.

En 1987, Rebecca Lee obtient un diplôme au département de littérature et d'histoire de l'université de Macao. Au cours des trente années suivantes, elle apporte d'importantes contributions à l'exploration polaire, et effectue 18 visites au pôle Sud et au pôle Nord et quatre visites dans la région du mont Everest.

Elle se dévoue alors à la protection et la préservation des régions polaires et à l'éducation des gens sur les impacts environnementaux. Pour cela, elle donne de nombreuses conférences et utilise l'art comme médium privilégié. Elle met à profit ses talents photographiques et artistiques pour réaliser des documentaires pour la télévision et publier de nombreux livres et articles sur ses expéditions ainsi que des essais photographiques.

En 1997, elle fonde la Polar Museum Foundation dont elle est ensuite la directrice. Elle fait don d'une collection d'artefacts de ses expéditions polaires au Musée du changement climatique de l'université chinoise de Hong Kong. En 2012, elle collabore avec le Hong Kong Philharmonic Orchestra sur une interprétation de la Sinfonia antartica de Ralph Vaughan Williams.

Rebecca Lee est actuellement conseillère honoraire de l'Institut de formation professionnelle de Hong Kong (Chai Wan), conseillère scientifique du département des loisirs et des services culturels de Hong Kong et vice-présidente du comité du programme de l'Association scoute de Hong Kong.

Prix et distinctions
 Docteure en sciences humaines, honoris causa, de l'université de Lingnan (Hong Kong) en 2000 .
 Prix Outstanding PolyU Alumni Award en 2003 en reconnaissance de son dévouement de toute une vie à la recherche polaire et à l'éducation environnementale.
 Médaille d'honneur du gouvernement de la RAS de Hong Kong en 2008.
 Récipiendaire d'une bourse honoraire de l'université polytechnique de Hong Kong en 2009.
 Docteure en sciences humaines décerné par le Hong Kong Institute of Education en 2012.
 Récipiendaire d'une bourse honoraire de l'université chinoise de Hong Kong en 2013.
 Médaille d'or de la Society of Woman Geographers en 2014 pour

Œuvres principales

Références

Liens externes

 Rebecca Lee discute des leçons de sa vie
 Rebecca Lee parle de la performance de Sinfonia antartica

Naissance en 1944
Explorateur chinois
Exploratrice et grande voyageuse

Rebecca Lee


Les mots latus (masculin), lata (féminin) et latum (neutre) sont originellement les trois formes de nominatif singulier d'un participe passé latin signifiant « porté », et d'un adjectif signifiant « large, étendu ». En latin, le mot latus est aussi un nom commun signifiant « côté »

En espagnol et en portugais, le mot lata est un nom commun signifiant « boîte de conserve, canette ».

Sigle

Le sigle LATA peut signifier :
 , une sectorisation du territoire américain établie en 1984 pour définir les appels locaux et longue distance, sur le marché des services de télécommunications ;
 limitation et arrêts des thérapeutiques actives, un terme médical utilisé en réanimation et en soins palliatifs, défini par la non instauration ou la non optimisation d'une ou plusieurs thérapeutiques curatives ou de suppléance des défaillances d'organes, dont la conséquence peut être d'avancer le moment de la mort.

Sciences et techniques

Anatomie
 Le fascia lata est l'aponévrose fibro-conjonctive profonde de la cuisse, recouvrant la face superficielle des muscles qui la composent.

Biologie
 En taxonomie, les mots latus, lata et latum servent d'épithètes spécifiques pour nommer des espèces animales ou végétales de grande largeur. Pour les espèces concernées, consulter les listes générées automatiquement : latus, lata, latum.

Mathématiques
 En géométrie, le latus rectum d'une conique est la corde passant par le foyer de la conique, perpendiculaire à son grand axe et dont les extrémités sont deux points de la courbe.

Culture et société

Droit
 Lex lata (ou de lege lata) est une locution latine signifiant « la loi telle qu'elle est » (par opposition à lex ferenda, qui désigne la loi future).

Anthroponyme

Prénom
Lata est un prénom féminin, notamment porté par :
 Lata Mangeshkar (1929-2022), une chanteuse, compositrice et productrice indienne ;
 Swarn Lata Sharma (1952-), une universitaire indienne en sciences politiques.

Patronyme

  (1982-), une actrice et cinéaste allemande ;
 Roman Lata Ares, un membre du boys band français Alliage (1996-2000) ;
 Jan Adrian Łata (1944-), un prêtre catholique, théologien et philosophe polonais.

Toponyme

 Lata, une ville située sur l'île de Nendo et le chef-lieu de la province de Temotu (Îles Salomon) ;
 Lata, un volcan situé sur l'île de Ta'ū. C'est le point culminant des Samoa américaines () ;
 , une région historique située dans la partie sud de l'actuel État du Gujarat (Inde).

Notes et références

Épithète spécifique

Lata (homonymie)