رياضة  الغطس  هي أحد الرياضات القديمة والشعبية والممارسة بشكل كبير في أماكن السباحة، وادخلت ضمن مسابقات السباحة في الألعاب الأولومبية الدولية منذ دورة باريس عام 1900. وهي من الرياضات التي تعتمد على البناء العضلي والقوة البدنية والمرونة العالية، كرياضة الجمباز مثلا.

منافسات الغطس لدورة الألعاب الأولومبية 2016 في البرازيل

منافسات الغطس

هناك نوعان من مسابقات الغطس فهناك
 القفز من المنط المرن بارتفاع 1 متر، وبارتفاع 3 متر.
 القفز من منصة السباحة الثابتة. بارتفاع 5 متر عن سطح الماء كحد ادنى.

القفز الفردي
على اللاعب أن يقوم بمجموعة من القفزات المتنوعة في الماء، ووفقا لإلتزام اللاعب بتنفيذ القفزة المطلوبة منه، تقوم هيئة التحكيم المكونة عادة من حكم عام وخمسة قضاة (في المسابقات المحلية) أو سبعة قضاة(في المسابقات الدولية) بتقييم القفزة ومدة دقة التنفيذ وسلامة الحركة. ويحصل على اللقب من يحصل على أعلى قيمة من مجموع الدرجات .

الغطس المتزامن
أحد منافسات الغطس للفرق والمكونة من لاعبين يقومان بتنفيذ القفزة بشكل متزامن سويا سواء من اللوح المتحرك أو الثابت. ويتم تقييم القفزة بقياس مستوى صعوبة القفزة والتوافق الكبير بين الثنائي.

انظر أيضاً
 الألعاب الأولمبية
 قائمة الرياضات
 البحث تحت الماء والاستعادة
 سعة قصوى للأكسجين

مراجع

وصلات خارجية
 FINA
 USA Diving
 AAU Diving
 NCAA
 USA Masters' Diving.
 NCAA Woman's Swimming and Diving
 FINA table of degree of difficulty
 Hobie Billingsly
 Diving mentality

رياضات الألعاب الأولمبية الصيفية
رياضات بهلوانية
رياضات مائية
مائيات

غطس


Biserica "Sf. Dumitru", "Sf. Împărați" din Stâlpu este un ansamblu de monumente istorice aflat pe teritoriul satului Stâlpu, comuna Stâlpu. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 49634.10.

Este o biserica veche si este pastrat in Stalpu,ca unmonument important pentru aceasta comuna.
Ansamblul este format din trei monumente:

 Biserica "Sf. Dumitru" și "Sf. Împărați" ()

Turn clopotniță ()

 Zid de incintă ()

Biserica "Sf. Dumitru" și "Sf. Împărați"
Singura pisanie mai veche este cea de la restaurarea din 1936-1938. Biserica a existat înainte de întemeierea satului pe acest loc.  Inscripție: Pisania așezată deasupra ancadramentului ușii: "Această sfântă și dumnezeiască Biserică fiind derăpănată pe curgerea arcelor, s-a întărit și înfrumusețat sub supravegherea Comisiunii Monumentelor Istorice în anii 1936-1938". Biserica se compune din: pridvor deschis cu arcade în plin centru pe coloane în imitație de piatră, pronaos cu scară în grosimea zidului, naos fără abside și altarul circular la interior și poligonal la exterior. Pronaosul se desparte de naos prin 3 arcade ușor trilobate, ca și tâmpla din zidărie de cărămidă. Naosul se înalță cu o turlă octogonală pe bază pătrată. Plastica fațadei constă în două registre decorate cu arcade cu profile duble – dințate de forme diferite, registre demarcate de un brâu plat cu decorațiuni imitând funia răsucită; cornișa îngustă cu profile simple sub streașina înfundată. Ferestrele înguste terminate în acoladă, sunt încadrate cu ornamente sculptate în piatră.  Forma originală și fazele succesive de transformări: Formele arhitecturale sunt originale, cu excepția pridvorului care înainte de restaurarea din 1936-1938 era închis, precum și turla ridicată pe naos tot atunci. Înainte de restaurare, biserica a avut turn clopotniță pe pronaos – așa cum indică scara din grosimea zidului de apus al acestuia.  Datând construcția acestei biserici din secolul al XVII-lea, s-ar putea ca actualul pridvor să fie doar o reconstituire a unui pridvor adăugat de ultimii ctitori, cu caracteristicile secolului al XVIII-lea, considerate bazate pe tablourile ctitorilor în care apare atât Matei Basarab și Vasile Lupu, cât și Constantin Cîrnu cu Șerban Cantacuzino și alții.

Note

Monumente istorice din județul Buzău

Biserica „Sf. Dumitru”, „Sf. Împărați” din Stâlpu


Ghost Story es una película de 1981 de terror dirigida por John Irvin y basada en el libro del mismo nombre por Peter Straub. Protagonizada por Fred Astaire, Melvyn Douglas, Douglas Fairbanks Jr., John Houseman y Craig Wasson, fue la última película de Astaire, Fairbanks y Douglas y la primera de Michael O'Neill.

Elenco
 Fred Astaire como Ricky Hawthorne.
 Melvyn Douglas como Dr. John Jaffrey
 Douglas Fairbanks Jr. como Edward Charles Wanderley.
 John Houseman como Sears James.
 Craig Wasson como Don / David Wanderley.
 Patricia Neal como Stella Hawthorne.
 Alice Krige como Eva Galli / Alma Mobley.

Nominación
En 1982, estuvo nominada por un Premio Saturn por Mejor Película de Terror.

Recepción
La película obtuvo $23,371,905 en la taquilla estadounidense.
Rotten Tomatoes le dio un 36%. Roger Ebert le dio una crítica positiva.

Referencias

Películas de Universal Pictures
Cine de terror de los años 1980
Películas de terror de Estados Unidos
Películas sobre fantasmas

Ghost Story


Maureen Daly (née le  et morte le ) est une romancière américaine née en Irlande, connue notamment pour son roman de 1942 Seventeenth Summer, qui est considéré comme le premier roman Young Adult de l'histoire.

Biographie
Maureen Daly naît le  à Castlecaufield, dans le comté de Tyrone. Sa famille déménage à Fond du Lac quand elle a deux ans. Maureen Daly a trois sœurs : Maggie Daly, critique de mode et mannequin, Sheila John Daly, journaliste, et Kay Daly, qui devient la première femme vice-présidente d'une agence de publicité aux États-Unis. Seule Sheila John naît aux États-Unis.

À quatorze ans, elle publie ses premières nouvelles. À seize ans, elle remporte le prix littéraire de son lycée avec une nouvelle intitulée Sixteen. Elle fonde également une chronique adolescente dans le Chicago Tribune, dont elle donne ensuite les rênes à Sheila John Daly, sa cadette.

En 1942, à dix-sept ans, Daly écrit le roman Seventeenth Summer. Elle soumet le manuscrit à un concours de Dodd, Mead and Company, qu'elle remporte, et le roman est publié ; il s'agit du premier roman de littérature Young Adult reconnu comme tel, un mouvement qui ne naîtra cependant réellement que dans les années 1960.

En 1946, elle épouse William P. McGivern, qu'elle a rencontré à une séance de dédicaces lors de laquelle il a acheté son roman. Ils se marient à Chicago.

Adulte, elle déménage à Palm Desert, en Californie, où elle tient une critique culinaire pour The Desert Sun.

Elle meurt d'un lymphome non hodgkinien le  à Palm Desert.

Notes et références

Liens externes

Romancière américaine du XXe siècle
Naissance en mars 1921
Décès en septembre 2006
Décès à 85 ans

Maureen Daly


ODEON Station er en letbanestation på Odense Letbane, beliggende på Odeons Kvarter ved musik- og teaterhuset Odeon i Odense. Stationen åbnede sammen med letbanen 28. maj 2022.

Hvor letbanen ligger nu, lå tidligere Thomas B. Thriges Gade, der var den centrale færdselsåre gennem Odense, indtil den blev lukket for biltrafik fra 2014. Derefter blev området omdannet til en ny bydel med husbyggeri omkring de smallere gader Odeons Kvarter og Carl Nielsens Kvarter. Trafikken består nu her af letbanen, cyklister og fodgængere, mens bilisterne er henvist til et underjordisk parkeringsanlæg. Letbanen ligger mellem den nye bebyggelse og de eksisterende huse på den vestlige side af den tidligere Thomas B Triges Gade. Stationen ligger nord for krydset med Skulkenborg og består af to spor med hver sin sideliggende perron.

I området vest for stationen ligger der en blanding af ældre og yngre etageejendomme. Mod øst er der nybyggede huse og bagved dem ligger musik- og teaterhuset Odeon og Odense Koncerthus. Mod sydøst ligger der et kvarter med gamle lave huse omkring H.C. Andersens Hus.

Eksterne henvisninger

 Odense Letbane

Noter

Odense Letbane

ODEON Station


Sandø er en lille ø i Oslofjorden i den sydøstlige del af Færder kommune i Vestfold og Telemark fylke i Norge.

Geografi og historie
Sandø ligger på østsiden af sundet Sandøsund. Tværs over sundet ligger stedet Krukehavn på øen Hvasser. Mod nord ligger øerne Østre og Vestre Bustein og alle de andre øer i skærgården øst for Tjøme og Nøtterøy. På Sandøs østside ligger Oslofjorden, med udsigt mod øerne Store Færder og Tristein.

Sandø har haft faste beboere og flere små landbrug, men fra 1900-tallets begyndelse har øens ejere været bosat andre steder og bebyggelsen har været fritidsbebyggelse. Bebyggelsen er begrænset til øens vestside, mod Sandøsund.

I 1950'erne blev Sandø fredet i henhold til lov om naturvern. I 2006 blev den ubeboede del af Sandø indlemmet i Ormø-Færder landskapsvernområde og fra 2013 i den nyoprettede Færder nationalpark.

Endemorænen Tjøme-Hvaler-trinnet, også kaldt Tjøme-raet, går over Sandø og er ophav til øens fine sandjord og attraktive sandstrande. Flere steder på øen er der strande med vandslebne rullesten som er kommet med isbræen for cirka 12.000 år siden.

Sandøbugten er en god havn med stor sandstrand indenfor og et meget benyttet sted for lystbåde.

Kilder og henvisninger

 Kort på Norgeskart.no

Øer i Vestfold og Telemark
Færder
Øer i Oslofjorden
Færder nationalpark

Sandø (Oslofjorden)


Mi morena es una agrupación carnavalesca uruguaya, integrada en la categoría sociedades de negros y lubolos, fundada en el año 1997.
Surge de una intersección la cual divide tres barrios montevideanos (Tres Cruces, Cordón, La Comercial), y su nombre refiere a todas las mujeres afrodescendientes. Su director responsable es Juan Ramos.

Historia
La agrupación realiza su primera presentación oficial en el desfile de llamadas de 1998. La comparsa introduce un cambio
en los arreglos musicales y de percusión ejecutado por la cuerda de tambores, conocido como "Corte". Este planteo recibió varias críticas
inicialmente, siendo después reconocido y En 2001, debuta en el Concurso Oficial de Agrupaciones Carnavalescas, realizado en el Teatro de Verano "Ramón Collazo". La dirección artística estuvo a cargo de Jorge Schellemberg. En ese mismo año, Schellemberg graba un disco con Mi morena llamado "Al palo", lanzado por la discográfica Sondor. Incluyendo temas de Alberto Wolf, Guillermo Lamolle y Fernando Cabrera (sumados a composiciones de Schellemberg en conjunto con la comparsa), obtuvo una nominación al premio «Víctor Soliño» por el tema Candombe Reggae.
utilizado por otras agrupaciones.

En 2008, con la dirección de Pablo Sobrino, se estrena un documental bajo la firma Río Film Producciones, llamada "Comparsa". La misma recopila
testimonios sobre la historia de la agrupación, y muestra la preparación de los integrantes para el desfile de llamadas de 2007.
Fue Proyecto ganador de los Fondos Concursables del Ministerio de Educación y Cultura y declarado de interés cultural por el mismo organismo.
En ese mismo año, la agrupación viaja en representación de Uruguay a la segunda edición del Forum Universal de las Culturas, realizado en la ciudad de Monterrey, México.

En 2010 viaja con la delegación uruguaya de Karate, para la apertura oficial del torneo internacional en São Paulo.

En 2011 la comparsa clasifica a la tercera rueda del Concurso Oficial de Agrupaciones Carnavalescas conocida como "Liguilla" y obtiene el tercer puesto.

La dirección artística y textos estuvieron a cargo de Angela Farías, la dirección musical y coral a cargo de Ariel Rodríguez, con participaciones especiales
en composiciones de Gustavo Montemurro, Jorge Schellemberg y Nestor Silva. Recibe nominaciones a menciones especiales del jurado, en el mismo año.

La obtención del tercer puesto en 2011 le permite a la agrupación clasificar directamente al Concurso Oficial de Agrupaciones Carnavalescas edición 2012, sin rendir prueba de admisión. El espectáculo llamado "Máquinas" es dirigido artísticamente por Mariana Percovich, con textos de Jimena Márquez.
Los arreglos musicales y corales están a cargo de Jorge "Tiburón" Velazco. Composiciones musicales realizadas por "Tiburón" Velazco, con composiciones especiales de la cantautora Samantha Navarro.

En el desfile de 2012, la agrupación obtiene el noveno puesto, con la mención especial del jurado a mejor vedette, Jessy López.

Posiciones

Posiciones obtenidas por la agrupación desde su primera participación en el concurso de carnaval en el año 2001.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial de Mi Morena
 Sociedad de Negros y Lubolos Mi Morena
 Carnaval Uruguay - Mi Morena

Comparsas en Uruguay
Carnaval en Uruguay
Cultura afrouruguaya
Cultura de Montevideo

Mi Morena


"Night Changes" er en sang af det irsk-britiske boy band One Direction. Den blev skrevet af Jamie Scott, Julian Bunetta og John Ryan, mens produktionen blev styret af Bunetta og Ryan. Sangen blev udgivet den 14. november 2014 som deres anden og sidste single, fra gruppens fjerde studiealbum Four. Det er også den sidste af deres singler, hvor Malik medvirker, idet han forlod gruppen i marts 2015.

Baggrund og udgivelse
"Night Changes" blev afsløret som albummets anden single i et interview med radioværten Scott Mills. Den blev udgivet den 14. november 2014, tre dage før selve albummet blev udgivet.

Komposition og tekst
I sammenligning med temaet i tekster som "Live While We're Young" og "Best Song Ever", så handler sangen om at leve livet og opleve kærlighed på vejen. Nummeret illustrerer en ny modenhed og udvikling for boy bandet. Harmonierne i omkvædet har en række underlæggende "Oohs", der givet sangen en dybde og mere eftertænksom tone. Sangen varer 3 minutter og 47 sekunder, og starter i A-dur, men skifter til b-dur efter 2 minutter og 28 sekunder.

Musikvideo
Den officielle musikvideo blev udgivet 21. november 2014, og den blev instrueret af Ben Winston. Det var den sidste af One Directions videoer, hvor Zayn Malik medvirkede, idet han forlod bandet den 25. marts året efter. Liam Paynes kæreste Sophia Smith var involveret i indspilningen, men optrådte ikke i selve filmen.

Videoen er optaget fra en kvindes synspunkt, der går på date med alle medlemmerne af One Direction. De fem dates finde sted på meget forskellige steder; en date med Zayn er på en italiensk restaurant (som han tilsyneladende ejer, idet han hilser på kokken i køkkenet og introducerer sin date for tjeneren), en køretur på landet med Louis, en aften med monopoly og klodsmajor ved pejsen med Niall, skøjtetur med Harry og et tivoli med Liam.

Som deres date forgår går det fra godt til værre. Zayns' dates ekskæreste kommer ind og hælder vand og mad ud over Zayn, hvilket får hende til at forlade Zayn, mens han sidder målløs. Harry ser et par, der laver et trick op isen og forsøger at gentage det med sin date, hvorved de begge falder og kommer til skade. Liam og hans date prøver en forlystelse og han bliver svimmel og kaster op i datens hat. Niall passer ildstedet, men der går ild i hans sweater, og da han tager et håndklæde for at slukke det vælter han en kande ud over datens kjole. Slutteligt bliver Louis holdt ind til siden af politiet, og forsøger at joke med betjenten, hvorved han bliver anholdt.

Spor
Digital EP
"Night Changes"  – 3:40
"Night Changes"  – 3:40
"Steal My Girl"  – 3:46
CD single
"Night Changes"  – 3:40
"Night Changes"  – 3:40

Hitlister

Ugentlige hitlister

Årshitlister

Referencer

One Direction
Sange fra 2014
Singler fra 2014

Night Changes


AeroBratsk (En ruso: АэроБратск), también conocida como Bratsk Airport (Аэропорт Братск) es una aerolínea basada en Bratsk, Rusia. La aerolínea opera vuelos de pasajeros regionales desde Bratsk e Irkutsk.

Historia

AeroBratsk fue fundada en 1967 bajo el nombre de Aeroflot Bratsk Division. Y fue renombrada como Bratsk Avia tras el colapso de la Unión Soviética. La aerolínea es propiedad de Rosimushchestvo (51%) y de sus empleados (49%). En 2004, VIM Airlines adquirió el 51% que estaba en las manos de Rosimushchestvo.

Destinos

Bratsk-Aeropuerto de Bratsk
Irkutsk-Aeropuerto Internacional de Irkutsk
Lensk-Aeropuerto de Lensk
Moscú
 Aeropuerto Internacional de Moscú-Domodédovo
 Aeropuerto Internacional de Moscú-Vnukovo

Flota

La flota de AeroBratsk está comprendida por las siguientes aeronaves

Anteriormente la aerolínea también operó dos Tupolev Tu-154M.

Véase también
Anexo:Aerolíneas de Rusia

Enlaces externos
 Página oficial de la aerolínea (En ruso)

Referencias
 Air Transport World-noviembre de 2006

 Historia de la aerolínea (En ruso)

Aerolíneas de Rusia
Aerolíneas fundadas en 1967

AeroBratsk


An Agrostis mannii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Otto Stapf. An Agrostis mannii in nahilalakip ha genus nga Agrostis, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo harani ha karat-an. Nag-uusahan nga subspecies: A. m. aethiopica.

Mga kasarigan

Agrostis

Agrostis mannii


Chingichngish (Chinigchinich; također se piše Chung-itch'-nish ili Chin-ig-chin-ich), Glavni bog kojeg su obožavali Luiseñosi, a koji je postao istaknut nakon smrti Wiyota. Podučavao je ljude moralu i umijeću civilizacije prije odlaska prema zvijezdama, gdje se i danas smatra da bdije nad Indijancima iz misije.

Indijanci Juaneño, nazivali su ga malo drugačije, Chinigchinich. Kod njih on je isto glavni bog kojeg su obožavali, i koji je postao istaknut nakon smrti Ouiota. Imao je mnogo različitih imena uključujući Saor, Quagar, Tobet, Ouiamot i druga. Stvorio je pleme Juaneñno (koje je potisnuo prethodni narod koji je nekoć vodio Ouiot) i poučio ih moralu i umijeću civilizacije prije nego što je otišao prema zvijezdama, gdje se i danas smatra da bdije nad Indijancima iz misije.

Izvori

Luiseño mitologija
Juaneño

Chingichngish


Objektivizm, Rus-Amerikan yazar ve filozof Ayn Rand tarafından geliştirilen bir felsefi sistemdir. Kendisi bu sistemi "insanı kahraman bir varlık olarak, kendi mutluluğunu hayatının ahlaki amacı olarak, üretken başarıyı en asil faaliyeti olarak ve aklı tek mutlak olarak gören bir kavram" olarak tanımlamıştır.

Rand Objektivizmi ilk olarak kurmaca eserlerinde, özellikle de The Fountainhead (1943) ve Atlas Shrugged'da (1957) ve daha sonra kurmaca olmayan deneme ve kitaplarında ifade etmiştir. Profesyonel bir filozof ve Rand'ın entelektüel varisi olarak gösterilen Leonard Peikoff daha sonra ona daha resmi bir yapı kazandırmıştır. Peikoff, Objektivizmi "temel ilkeleri" Rand tarafından belirlendiği ve değişime tabi olmadığı sürece "kapalı bir sistem" olarak nitelendirmektedir. Bununla birlikte, "yeni çıkarımların, uygulamaların ve bütünleştirmelerin her zaman keşfedilebileceğini" belirtmiştir.

Nesnelciliğin ana ilkeleri, gerçekliğin bilinçten bağımsız olarak var olduğu, insanların duyu algısı yoluyla gerçeklikle doğrudan temas kurduğu , kişinin kavram oluşturma ve tümevarımsal mantık süreci yoluyla algıdan nesnel bilgiye ulaşabileceği, kişinin hayatının uygun ahlaki amacının kendi mutluluğunun peşinde koşmak olduğudur (bkz. rasyonel egoizm), Bu ahlakla tutarlı tek sosyal sistemin, laissez-faire kapitalizminde somutlaşan bireysel haklara tam saygı gösteren bir sistem olduğunu ve sanatın insan hayatındaki rolünün, gerçekliğin seçici bir şekilde yeniden üretilmesi yoluyla insanların metafizik fikirlerini, kişinin anlayabileceği ve duygusal olarak tepki verebileceği fiziksel bir forma -sanat eserine- dönüştürmek olduğunu savunur.

Az sayıda akademisyen Rand'ın felsefesini desteklese de akademik filozoflar genellikle Rand'ın felsefesine çok az ilgi göstermiş ya da onu reddetmiştir. Bununla birlikte, Objektivizm sağ-liberteryenler ve Amerikan muhafazakârları arasında kalıcı bir etki yaratmıştır. Rand'ın kurucusu olduğu Objektivist hareket, onun fikirlerini halka ve akademik ortamlara yaymaya çalışılmaktadır.

Felsefesi
Rand felsefi fikirlerini ilk olarak romanlarında, özellikle de The Fountainhead ve Atlas Shrugged'da dile getirmiştir. Bu fikirlerini daha sonra The Objectivist Newsletter, The Objectivist ve The Ayn Rand Letter adlı süreli yayınlarında ve Introduction to Objectivist Epistemology ve The Virtue of Selfishness gibi kurgusal olmayan kitaplarında detaylandırmıştır.

"Objektivizm" ismi, insan bilgisi ve değerlerinin objektif olduğu fikrinden türemiştir: bunlar vardır ve gerçekliğin doğası tarafından belirlenir, kişinin zihni tarafından keşfedilir ve kişinin sahip olduğu düşünceler tarafından yaratılmaz. Rand, bu ismi seçtiğini çünkü varoluşun önceliğine dayanan bir felsefe için tercih ettiği terim olan "varoluşçuluk "un zaten alınmış olduğunu belirtmiştir.

Rand, Objektivizmi, gerçekliğe dayanan ve insan doğasını ve içinde yaşadığımız dünyanın doğasını tanımlama yöntemi olarak amaçlanan "yeryüzünde yaşamak için bir felsefe" olarak nitelendirmiştir.

Metafiziği (Nesnel Gerçeklik)
Rand'ın felsefesi üç aksiyomla başlar: varlık, bilinç ve kimlik. Rand bir aksiyomu "bilginin temelini ve bu bilgiye ilişkin diğer tüm ifadeleri tanımlayan, herhangi bir konuşmacı tanımlamayı seçse de seçmese de zorunlu olarak tüm diğerlerinde bulunan bir ifade" olarak tanımlamıştır. Aksiyom, karşıtlarını onu kabul etmek ve herhangi bir inkar girişimi sürecinde onu kullanmak zorunda oldukları gerçeğiyle yenilgiye uğratan bir önermedir." Objektivist filozof Leonard Peikoff'un savunduğu gibi, Rand'ın aksiyomlar argümanı "varlık, bilinç ve kimlik aksiyomlarının doğru olduğunun bir kanıtı değildir. Aksiyom olduklarının, bilginin temelinde yer aldıklarının ve dolayısıyla kaçınılmaz olduklarının kanıtıdır."

Rand, varoluşun diğer tüm bilgilerin temelinde yer alan algısal olarak apaçık bir gerçek olduğunu, yani "varoluşun var olduğunu" söylemiştir. Ayrıca, var olmanın bir şey olmak olduğunu, "varlığın kimlik olduğunu" söylemiştir. Yani olmak, "belirli niteliklerden oluşan belirli bir doğaya sahip bir varlık olmaktır." Doğası veya nitelikleri olmayan şey var değildir ve var olamaz. Varoluş aksiyomu bir şeyi yoktan ayırmak olarak kavramsallaştırılırken, özdeşlik yasası bir şeyi diğerinden ayırmak olarak kavramsallaştırılır, yani kişinin çelişmezlik yasasının ilk farkındalığı, bilginin geri kalanı için bir diğer önemli temeldir. Rand'ın yazdığı gibi, "Bir yaprak aynı anda hem kırmızı hem yeşil olamaz, aynı anda hem donup hem yanamaz. "A, A'dır. Objektivizm, varlığı aştığı iddia edilen herhangi bir şeye olan inancı reddeder.

Rand, bilincin "var olanı algılama yetisi" olduğunu savunmuştur. Onun ifadesiyle, "bilinçli olmak bir şeyin bilincinde olmaktır", yani bilincin kendisi bağımsız bir gerçeklikle ilişkisi dışında ayırt edilemez veya kavramsallaştırılamaz."Sadece kendisinin farkında olamaz - bir şeyin farkında olana kadar 'kendisi' yoktur." Dolayısıyla, Objektivizm zihnin gerçekliği yaratmadığını, daha ziyade gerçekliği keşfetmenin bir aracı olduğunu öne sürer. Farklı bir şekilde ifade edilirse, varoluşun bilinç üzerinde "önceliği" vardır ve ona uymak zorundadır. Rand'ın "bilincin önceliği" olarak adlandırdığı diğer her türlü argüman, metafiziksel öznelciliğin veya teizmin herhangi bir çeşidi de dahil olmak üzere,

Objektivist felsefe eylem ve nedensellik açıklamalarını kimlik aksiyomundan türetir ve nedenselliği "eyleme uygulanan kimlik yasası" olarak adlandırır. Rand'a göre eylemde bulunan varlıklardır ve her eylem bir varlığın eylemidir. Varlıkların eylemde bulunma biçimi, bu varlıkların özgül doğasından (ya da "kimliğinden") kaynaklanır; eğer farklı olsalardı, farklı davranırlardı. Diğer aksiyomlarda olduğu gibi, örtük bir nedensellik anlayışı, sözel olarak tanımlanmadan önce bile varlıklar arasındaki nedensel bağlantıların birincil gözlemlerinden türetilir ve daha fazla bilginin temeli olarak hizmet eder.

Psikoloji
Epistemoloji
Ontoloji

Objektivizm


تحقيق مع مواطنة فيلم مصري تم إنتاجه 1993، من إخراج هنري بركات و بطولة سهير رمزي و فاروق الفيشاوي و محمود الجندي.

تمثيل
 سهير رمزي
 فاروق الفيشاوي
 محمود الجندي
 حسن حسني
 مريم فخر الدين
 خليل مرسي
 أشرف عبد الباقي

أفلام إنتاج 1993
أفلام مريم فخر الدين
أفلام فاروق الفيشاوي

تحقيق مع مواطنة (فيلم)


Prednisolon er lægemiddel baseret på binyrebarkhormon, der bruges til behandling af autoimmunsygdomme f.eks. rheumatoid artrit (leddegigt).

Prednisolon binder til intracellulær receptor → binder til DNA-streng → ændrer gen-ekspression → Pro-inflammatoriske mediatorer dannes ikke → immunforsvar aktiveres ikke.

Eksterne kilder/henvisninger

 Om Prednisolon på netdoktor.dk

Lægemidler

Prednisolon


Pastorale betegner i musik et 'Hyrdestykke'. Udtrykket stammer fra græsk 'pastor', der betyder hyrde.

Der kan enten være tale om en idyllisk (evt. erotisk ladet) hyrdescene fra en ballet eller opera, eller i kirkelig sammenhæng et stykke musik med tilknytning til hyrderne i Betlehem. En pastorale vil ofte være præget af sicilianorytme.

Se også
 6. symfoni (Beethoven) - også kaldet Pastoralsymfonien

Klassisk musik

Pastorale (musik)


الحيز في علم الحركية الدوائية يُعرف بأنه حجم سوائل الجسد. ويختلف الحيز في علم حركية الدواء عن الحيز في علم التشريح الذي يُحاط باللفافات. ويُستخدم الحيز في النماذج متعددة الأحياز.

أمثلة

يوجد خمسة أحياز رئيسية في الجسم:

 بلازما الدم
 السائل الخلالي
 النسيج الدهني
 السائل الهيولي
 السائل العابر للخلايا

ويتضمن السائل العابر للخلايا السوائل في جوف الجنبة وجوف الصفاق.

مقارنة بين الأحياز بالنسبة المئوية

طالع أيضا

 حركية دوائية
 حيز تشريحي

المراجع

حركيات دوائية

حيز (حركية دوائية)


Theobroma velutinum est une espèce d'arbre néotropicale, proche du cacaoyer cultivé, appartenant à la famille des Malvaceae (anciennement des Sterculiaceae).

En Guyane, on l'appelle Cacao, Cacao sauvage, Cacahuette sauvage, Cacao grand-bois (Créole), Busi kakao, (Aluku), Boesi kakaw (Nenge tongo), Cacaurana (Portugais).

Description
Theobroma velutinum est un petit arbre pouvant atteindre jusqu'à  de haut, avec une écorce grise mouchetée de blanc, et un bois de couleur crème.

Ses feuilles ont un limbe vert, plus ou moins bullé, et glabre dessus, long de  pour  de large, densément tomenteux velouté à poils étoilés grisâtres ou rousseâtres dessous, de forme oblong-ovale ou oblongue lancéolée aigüe, plus ou moins symétrique, à l'apex acuminé et mucroné, à base arrondie, obtuse ou parfois subcordée ou clivée (rarement), à marges entières, légèrement sinueuses ou denticulée.
Le pétiole est robuste, tomenteux (pubescence étoilée) et long de  (parfois fin, long de  et seulement tomenteux sur le dessus), non pulviné, coudé.

Les grandes inflorescences d'un pourpre noirâtre, sont cauliflores, ramifiées en faisceaux denses, comportant de nombreuses fleurs à pédicelles velus.

Les fleurs rouge foncé, dégagent une odeur citronnée.
Le calice de couleur rouge lie de vin ou brun rougeâtre foncé, porte des lobes lancéolés-oblongs, aigus, long de .
La corolle de forme obovale-oblongue, est composée de pétales capuchonnés rouges, mesurant jusqu'à , à 3 nervures ; le limbe des pétales, est de forme sub-trapézoïdal, long de , de couleur lie-de-vin clair, et légèrement sinueux à l'apex. Les pétales comportent une ligule largement obcordée, subsessile ovale émarginée.
L'androcée est composée de 3 étamines portant une anthère, ainsi que de staminodes de forme oblongue lancéolées-subulées, charnues, longues d'environ , de couleur rouge vin foncé.

Le fruit est une cabosse jaune, ellipsoïde-globuleux, à 5 côtes épaisses et proéminentes, obtuse, tomenteuse (poils doux, étoilés, veloutés), longue de  pour  de large, et contenant environ 15-30 graines.

Répartition
Theobroma velutinum est une espèce endémique du plateau des Guyanes : Est du Suriname (bassin du Maroni), Guyane, Amapá et Pará (bas Jari).

Écologie
Theobroma velutinum pousse  dispersé dans les forêts de terre ferme non inondées. En Guyane, il fleurit en avril, septembre, octobre, novembre, et fructifie en mai, août.

Theobroma velutinum aurait été une espèce disséminée par la mégafaune du Pléistocène.

Utilisations
Les fruits de Theobroma velutinum sont comestibles : la pulpe est consommée crue.

Histoire naturelle

En 1775, le botaniste Aublet propose la diagnose suivante pour Cacao guianensis (synonyme de Theobroma velutinum Benoist) :

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet
 Cacaoyer

Liens externes

velutinum
Sterculiaceae (Cronquist)
Espèce de Malvaceae (nom scientifique)
Cacaoyer
Plante décrite par Aublet

Theobroma velutinum


Campynema, monotipski biljni rod iz porodice Campynemataceae. Jedina vrsta je hemikriptofit C. lineare, endem sa zapadnog dijela otoka Tasmanija

Izvori

Campynemataceae

Campynema


FC Gifu (FC岐阜), er en japansk professionel fodboldklub, baseret i Gifu-præfekturet, og de spiller i J2 League.

Historiske slutplaceringer

Nuværende trup
Pr. 10. september 2019.

Noter

Eksterne henvisninger
 J.League

Fodboldklubber i Japan

FC Gifu


An Trachyandra smalliana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Olive Mary Hilliard ngan Brian Laurence Burtt. An Trachyandra smalliana in nahilalakip ha genus nga Trachyandra, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Trachyandra

Trachyandra smalliana


Omladinski Stadion Sırbistan'ın başkenti Belgrad'da çok amaçlı olarak inşa edilen stadyum.

Stadyumda çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. Sırbistan'ın OFK Beograd takımının maçlarını yaptığı stadyum, 19.100 seyirci kapasitelidir.

Kaynakça

Belgrad'daki yapılar
Belgrad'da spor
OFK Beograd
Sırbistan'daki stadyumlar

Omladinski Stadyumu


An Puya compacta in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Puya compacta in nahilalakip ha genus nga Puya, ngan familia nga Bromeliaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo nangangarat-an duro.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Puya

Puya compacta


An Pinellia tripartita in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Ludwig von Blume, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Heinrich Wilhelm Schott. An Pinellia tripartita in nahilalakip ha genus nga Pinellia, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pinellia

Pinellia tripartita


Samurai Jack is an American animated action-adventure dystopian television series created by Genndy Tartakovsky for Cartoon Network and Adult Swim. The show is produced by Cartoon Network Studios. Tartakovsky conceived Samurai Jack after finishing his work on his first Cartoon Network original series, Dexter's Laboratory, which premiered in 1996. Samurai Jack took inspiration from Kung Fu, the 1972 televised drama starring David Carradine, Tartakovsky's fascination with samurai culture and the Frank Miller comic series Ronin.

The titular character is an unnamed Japanese samurai prince who wields a mystic katana capable of cutting through virtually anything. He sets out to free his kingdom after it is taken over by an evil, shapeshifting demon lord known as Aku. The two engage in a fierce battle, but just as the prince is about to deal the final strike, Aku sends him forward in time to a dystopian future ruled by the tyrannical demon. Adopting the name "Jack" after being addressed as such by beings in this time period, he quests to travel back to his own time and defeat Aku before he can take over the world. Jack's search for a way back to his own time period transcends Aku's control, but Jack's efforts are largely in vain due to the way back to his home ending up just out of his reach.

Samurai Jack, originally airing for four seasons comprising thirteen episodes each, was broadcast from August 10, 2001, to September 25, 2004, without concluding the overarching story. The show was revived twelve years later for a darker, more mature fifth season that provides a conclusion to Jack's story, with Williams Street assisting in production; it premiered on Cartoon Network's Adult Swim as part of its Toonami programming block on March 11, 2017, and concluded with its final episode (the series finale) on May 20, 2017. Episodes were directed by Tartakovsky, often in collaboration with others.

The series has garnered critical acclaim and won eight Primetime Emmy Awards, including Outstanding Animated Program, as well as six Annie Awards and an OIAF Award. It is widely considered as one of the greatest animated shows of all time.

Premise

Samurai Jack tells the story of an unnamed young prince (voiced by Phil LaMarr) from a kingdom set in feudal Japan, whose father, the emperor of Japan (voiced by Sab Shimono as an elder man; Keone Young as a young emperor), was given a magical katana from three gods — Ra, Rama, and Odin — that he could and had used to defeat and imprison the supernatural shapeshifting demon Aku (Mako, and later Greg Baldwin for Season 5). Eight years later Aku escaped, took over the land, and held the Emperor hostage, but not before the prince was sent away by his mother to travel so that he could train and return with the magic sword to defeat Aku. On his return, the prince-turned-samurai faced and almost defeated Aku, but before he could land a finishing blow, Aku placed a time travel curse and sent him into the distant future, anticipating that he would be able to deal with the samurai by that time.

The samurai prince arrives on Earth surrounded in dystopian retrofuturism ruled by Aku. The first people he encounters call him "Jack" as a form of slang, which he adopts as his name. His given name is never revealed. Jack only has his kimono, geta, and sword to his avail in his adventures. Most episodes depict Jack overcoming various obstacles in his quest to travel back to his own time and defeat Aku, and his quest is prolonged occasionally by moments where either he nearly succeeds in returning to his own time, or conversely, Aku nearly succeeds in defeating Jack, only to be undermined by the unexpected.

Setting
The retro-futuristic world is inhabited by a variety of denizens such as robots, extraterrestrials, talking animals, monsters, magical beings, and deities. Some areas may have advanced technologies like flying cars, while others resemble ancient times or industrial conditions. Moreover, Aku has brought aliens from other planets to inhabit Earth, after destroying the habitability of their home worlds. Criminals and fugitives of all kinds are very common on his Earth. Mythological and supernatural creatures make regular appearances and coexist among the technologically-advanced inhabitants.

Despite exponential levels of technological advancement, there are still uninhabited areas of the world. Those include forests, jungles, and mountains, which have remained largely untouched even as Aku began his conquest and reign over every sentient being. A few communities of intelligent creatures, like Shaolin monks, have also remained largely untouched in spite of Aku's reign.

Episodes

Production

Samurai Jack was created by Genndy Tartakovsky as a follow-up to his successful series Dexter's Laboratory. Cartoon Network executive Mike Lazzo recalled Tartakovsky pitching him the series: "He said, 'Hey, remember David Carradine in Kung Fu? Wasn't that cool?' and I was like, 'Yeah, that's really cool.' That was literally the pitch." Cartoon Network billed it as a series "that is cinematic in scope and that incorporates action, humor, and intricate artistry."

The basic premise of Samurai Jack comes from Tartakovsky's childhood fascination with samurai culture and the bushido code, as well as a recurring dream where he wandered a post-apocalyptic Earth with a samurai sword and traveled the world fighting mutants with his crush. The show is inspired by 1970s cinematography, as well as classic Hollywood films such as Ben-Hur, Lawrence of Arabia, and Spartacus. Thematic and visual inspirations come from Frank Miller's comic book series Rōnin, including the premise of a master-less, nameless samurai warrior thrown into a dystopic future in order to battle a shapeshifting demon. Similarly, the episode "Jack and the Spartans" was specifically inspired by Miller's graphic novel 300 that retold the Battle of Thermopylae. The Japanese manga Lone Wolf and Cub and films by Akira Kurosawa were also inspirations.

The network announced the series' launch at a press conference on February 21, 2001. Weeks leading up to the series were accompanied by a sweepstakes giveaway sponsored by AOL in which the grand prize was a trip for four to Japan. AOL subscribers were also offered sneak peeks of Samurai Jack as well as a look at samurai traditions, future toys, behind-the-scenes model sheets, and exclusive Cartoon Orbit cToons. Samurai Jack debuted on Cartoon Network on August 10, 2001, with the three-part special "The Beginning". As production of the fourth season was ending, with four seasons of 13 episodes each or 52 episodes of Samurai Jack in total, Tartakovsky, and the crew moved on to other projects. The show ended with the airing of the four final episodes as a marathon on September 25, 2004.

In Canada, Samurai Jack previously aired on YTV, and currently airs on the Canadian version of Adult Swim.

In United Kingdom, Samurai Jack previously aired on Cartoon Network, and currently airs on streaming service All 4.

Conclusion and revival

Original ending
The original series was left open-ended after the conclusion of the fourth season. Tartakovsky said, "coming close to [the end of] the fourth season, we're like, 'are we gonna finish it?' And I didn't know... The network didn't know, they were going through a lot of transitions also. So I decided, you know, I don't want to rush and finish the whole story, and so we just left it like there is no conclusion and then [the final episode is] just like another episode". Art director Scott Wills added, "We didn't have time to think about it, because we went right into Clone Wars. They even overlapped, I think. There was no time to even think about it."

Cancelled film
A film intended to conclude the story of Samurai Jack had been in development at different times by four different studios. As early as 2002, Cartoon Network was producing a Samurai Jack live-action feature film, in association with New Line Cinema. Brett Ratner was hired as a director. Tartakovsky said in a 2006 interview that the live-action version of Samurai Jack was thankfully abandoned, and that "we will finish the story, and there will be an animated film." Fred Seibert announced in 2007 that the newly formed Frederator Films was developing a Samurai Jack movie, which was planned to be in stereoscopic 2D with a budget of 20 million dollars. Seibert said in 2009 the film was being co-produced with J. J. Abrams' Bad Robot Productions. Sony Pictures expressed its interest to make the film. Genndy Tartakovsky said in an interview with IGN the Samurai Jack movie is in pre-production: "I've been trying so hard every year, and the one amazing thing about Jack is that I did it in 2001, you know, and it still survived. There's something about it that's connected with people. And I want it, it's number 1 on my list, and now Bob Osher, the president, is like 'Hey, let's talk about Jack. Let's see what we can do.' And I go, 'You're going to do a 2D feature animated movie?' and he's like, 'Yeah. Maybe. Let's do some research and let's see.' So it's not dead for sure by any means, and it's still on the top of my list, and I'm trying as hard as I can." Tartakovsky said the loss of Mako Iwamatsu (Aku's voice actor) would also need to be addressed. The feature film project never materialized, and eventually, the series concluded with a fifth television season.

2017 revival

Samurai Jack returned to television over twelve years after its fourth season concluded, with the first episode of its fifth season airing on Adult Swim on March 11, 2017. Produced at Cartoon Network Studios and Williams Street with Tartakovsky as executive producer, the fifth and final season features more mature elements and a cohesive narrative that concludes Jack's journey. The story takes place fifty years after Jack was cast into the future. In despair from the years of fighting Aku and from Aku's destruction of the remaining time portals, Jack—who has not aged as a side effect of the time travel—is haunted by warped visions of himself, his family, and an enigmatic, deathly warrior on horseback. Phil LaMarr reprises his role as Jack; Greg Baldwin provides the voice of Aku. Mako, who voiced Aku in the show's first four seasons, died ten years before the revival was produced; however, an archive recording of his voice is used for Aku's past self in the series finale.

Reception

Critical reception
Samurai Jack received generally positive reviews from critics following its 2001 Cartoon Network debut. Steven Linan of the Los Angeles Times said of the 90-minute premiere movie, "One can quibble with some of the dialogue, which sounds like something you'd hear in Karate Kid 2 ('Let the sword guide you to your fate, but let your mind set free the path to your destiny'). Nonetheless, there is one highly unconventional aspect of the series which sets it apart from others--its willingness to go for extensive stretches in which there is no dialogue."

The premiere received high praise and four award nominations, and was released as a standalone VHS and DVD on March 19, 2002.

In 2004, British broadcaster Channel 4 ran a poll of the 100 greatest cartoons, in which Samurai Jack achieved the 42nd position. The show was ranked 11th by IGN for its "Top 25 Primetime Animated Series of All Time" list in 2006. In its list ranking, IGN compared the series' writing style to Tartakovsky's Star Wars: Clone Wars, stating, "episodes have little or no dialogue, relying instead on action and strong visuals to tell the stories. Entertaining for adults, yet not too violent for kids." The review went on to say that the series' "unique combination of cinematic and comic book styles appeals to all ages." IGN also ranked the show 43rd in its Top 100 Animated Series list in 2009, saying that its "simple and colorful art style lends itself well to the cinematic scope and frenetic action sequences that fill each episode." IGN'''s review also stated that the series' "unique style and humor make the most out of the animation format, producing elaborate action sequences and bizarre situations that would be impossible to do in a live action film."

On review aggregator site Rotten Tomatoes, the series as a whole has received an approval rating of 93%. The first season received an approval rating of 80% while the fourth and fifth seasons received an approval rating of 100%. The fifth season's critical consensus reads, "An increasing intensity and maturity are evident in Samurai Jack's beautifully animated, action-packed, and overall compelling fifth season."

Matt Zoller Seitz, a film critic for RogerEbert.com and television critic for Vulture, considers Samurai Jack, along with Tartakovsky's Star Wars: Clone Wars, to be a masterwork and one of the greatest American animated shows on television, mainly for its visual style.Samurai Jack would later be included in Seitz and Alan Sepinwall's 2016 book TV (The Book) as an honorable mention following the 100 greatest television series.

 Accolades

 Other media
 Board game
A year after the series was concluded, a board game adaptation covering all five seasons was released, titled Samurai Jack: Back to the Past. Players work together to complete tasks to help Jack return to the past while competing to earn honor for their actions.

 Comics

In February 2013, IDW Publishing announced a partnership with Cartoon Network to produce comics based on its properties. Samurai Jack was one of the titles announced to be published. It was further announced at WonderCon 2013 that the first issue of Samurai Jack would debut in October 2013. The first comic in the series was released on October 23, 2013. The final issue came out in May 2015. On October 25, 2016, IDW re-released all of the issues in a compilation entitled "Tales of a Wandering Warrior". Tartakovsky does not consider the comics part of the story of Jack.

Jack also appeared in multiple issues of DC Comics' anthology comic series Cartoon Network Action Pack, which ran from May 10, 2006, to March 14, 2012.

 Home media
Like other previous Cartoon Network shows, Samurai Jack DVDs were released by Warner Home Video between 2002 and 2007. The DVDs include episode numbers in Roman numerals as they appear at the end of each episode but remain untitled. Season 1 was released on Netflix streaming service in 2013. Samurai Jack: The Complete Series was released on Blu-ray and Digital HD on October 17, 2017, and contains remastered versions of the first four seasons of the series, courtesy of ACMEworks Digital Film, Inc. The series is also available on HBO Max since May 27, 2020.

 Video games
The Samurai Jack world has been seen in the video games Samurai Jack: The Amulet of Time for the Game Boy Advance in 2003 and Samurai Jack: The Shadow of Aku for the GameCube and PlayStation 2 in 2004. Three years after the series was completed, a third game, Samurai Jack: Battle Through Time, was released on August 21, 2020, for Microsoft Windows, PlayStation 4, Xbox One, Nintendo Switch, and Apple Arcade.

Elements of the Samurai Jack concept were reused in other Cartoon Network video games. The MMORPG FusionFall features Jack, the Scotsman, and Demongo as non-playable characters, while Aku is a Nano. The brawler game Cartoon Network: Punch Time Explosion'' for Nintendo 3DS, Wii, PlayStation 3, and Xbox 360 features Jack and the Scotsman as playable characters while Aku is an assist character, a boss, and a playable character.

Notes

References

External links

2000s American animated television series
2000s American science fiction television series
2000s American time travel television series
2001 American television series debuts
2004 American television series endings
2010s American adult animated television series
2010s American science fiction television series
2010s American time travel television series
2017 American television series debuts
2017 American television series endings
Adult Swim original programming
American adult animated action television series
American adult animated adventure television series
American adult animated drama television series
American adult animated fantasy television series
American adult animated science fiction television series
American animated science fantasy television series
American television series revived after cancellation
Anime-influenced Western animated television series
Annie Award-winning television shows
Cartoon Network original programming
Television series by Cartoon Network Studios
Cyberpunk television series
Dystopian animated television series
Emmy Award-winning programs
English-language television shows
Films with screenplays by Genndy Tartakovsky
Japan in non-Japanese culture
Martial arts television series
Shows on Toonami Jetstream
Television series about shapeshifting
Television series by Rough Draft Studios
Television series by Williams Street
Television series created by Genndy Tartakovsky
Television series set in the future
Television shows adapted into comics
Television shows adapted into video games
Toonami
Television shows directed by Genndy Tartakovsky

Samurai Jack


ඔසප් චක්‍ර යනු සරු කාන්තාවන් සහ අනෙකුත් ගැහැණු අග්‍රේෂයන් තුල ලිංගික ප්‍රජනනය අරභයා සිදුවන කායික විද්‍යාත්මක වෙනස්කම් වලට යෙදෙන විද්‍යාත්මක යෙදුමයි. මෙම ලිපි අවධානය යොමු කරන්නේ, සාමාන්‍යයෙන්  ~28 දින ගණනක්  තුල සිදුවන නමුත් එම දින ගණන වටා විචල්‍ය පරාසයක් සහිත "මාසික" චක්‍රයක් වන මිනිස් ඔසප් චක්‍රය වෙතය.

ඔසප් චක්‍රය ප්‍රස්තෆර්ය
ආර්තව ක්‍රියාවලී

ඔසප් චක්‍ර


قائمة بطولات دورة رولان غاروس لعام 1973:

الكبار

فردي رجال

 إيلي ناستاسي هزم  نيكولا بيليك، النتيجة: 6-3, 6-3, 6-0ناستاسي لم يخسر أي مجموعة خلال البطولة

فردي سيدات

 مارغريت كورت هزمت  كريس إيفيرت, النتيجة: 6-7, 7-6, 6-4

زوجي رجال
 جون نيوكومب و توم أوكر هزما  جيمي كونرز و إيلي ناستاسي, النتيجة: 6-1, 3-6, 6-3, 5-7, 6-4

زوجي سيدات
 مارغريت كورت و فيرجينيا ويد هزمتا  فرانسيس دور و بيتي ستوف, النتيجة: 6-2, 6-3

زوجي مختلط
 فرانسيس دور و جان كلود باركلاي هزما  بيتي ستوف و باتريك دومينغوز, النتيجة: 6-1, 6-4

مراجع

باريس في 1973
أحداث مايو 1973 الرياضية في أوروبا
أحداث يونيو 1973 الرياضية في أوروبا
الجائزة الكبرى للتنس في 1973
دورات رولان غاروس
دورة فرنسا المفتوحة حسب السنة
رياضة فرنسية في 1973
كرة المضرب في 1973
كرة مضرب فرنسية في 1973

دورة فرنسا المفتوحة 1973


Die LCAO-Methode (von engl.  'lineare Kombination von Atomorbitalen') ist eine Quantensuperposition von Atomorbitalen und eine Methode zur Berechnung von Molekülorbitalen in der Quantenchemie. In der Quantenmechanik werden Elektronenkonfigurationen von Atomen als Wellenfunktion beschrieben, in Bezug auf Wasserstoff in der Schrödinger-Gleichung. In einer chemischen Reaktion werden die Orbitalwellenfunktionen modifiziert, d. h. die Elektronenwolke wird je nach den an einer chemischen Bindung teilnehmenden Atomen verändert.

Die LCAO-Methode wurde 1929 durch John Lennard-Jones mit der Beschreibung der Bindung diatomischer Moleküle der zweiten Periode veröffentlicht, wurde aber zuvor bereits durch Linus Pauling für H2+ verwendet.

Prinzip

Eine Grundannahme ist, dass die Anzahl der Molekülorbitale der Anzahl der Atomorbitale in der linearen Expansion gleicht. Die n Atomorbitale werden zu n Molekülorbitalen kombiniert, die mit einem Index von 1 bis n nummeriert werden und die nicht alle gleich sein müssen. Der Ausdruck der linearen Expansion für das i-te Molekülorbital ist:

oder

bei dem  (phi) ein Molekülorbital ist, repräsentiert als Summe von n Atomorbitalen  (chi), jedes multipliziert mit einem korrespondierenden Koeffizienten , und r (nummeriert von 1 bis n) das im Term kombinierte Atomorbital darstellt. Die Koeffizienten sind die Anteile des Beitrags der Atomorbitale am Molekülorbital. Die Hartree-Fock-Methode wird verwendet, um die Koeffizienten der Expansion zu ermitteln.

Die Orbitale werden als lineare Kombinationen der Basisfunktionen ausgedrückt, welche als Ein-Elektronen-Funktionen auf den Atomkernen der beteiligten Atome im Molekül zentriert sind. Die verwendeten Atomorbitale sind normalerweise vom Wasserstoff (z. B. Slater Type Orbitals), da diese analytisch bekannt sind, jedoch können auch andere ausgewählt werden, wie z. B. die Gauss-Orbitale im Standardbasissatz.

Durch die Minimierung der Gesamtenergie des Systems wird ein passender Satz an Koeffizienten der linearen Kombination bestimmt. Dieser quantitative Ansatz ist heute als Hartree-Fock-Methode bekannt. Seit der Einführung der molekularen Modellierung wird die LCAO-Methode jedoch weniger zur Optimierung einer Wellenfunktion als vielmehr zu einer qualitativen Bewertung herangezogen, welche bei der Vorhersage und bei der Erklärung der mit modernen Methoden erhaltenen Ergebnisse hilfreich ist. In diesem Fall werden die Form der Molekülorbitale und ihre jeweiligen Energien näherungsweise aus dem Vergleich der Energien der einzelnen Atomorbitale (oder Molekülfragmente) abgeleitet und die Level repulsion oder ähnliches angewendet. Die zur Klarstellung erzeugten Graphen werden als Korrelationsdiagramme (engl. ) bezeichnet. Die benötigten Energien der Atomorbitale stammen aus Berechnungen oder können über das Koopmans-Theorem experimentell bestimmt werden.

Der erste Schritt besteht aus der Zuweisung einer Punktgruppe zu dem Molekül. Ein häufiges Beispiel ist Wasser, welches eine C2v Symmetrie aufweist. Im Folgenden wird die reduzible Darstellung der Bindung im Wasser aufgeführt:

Jede Operation in der Punktgruppe wird in Bezug auf das Molekül durchgeführt. Die Anzahl an unveränderten Bindungen ist der Charakter einer Operation. Diese reduzible Darstellung wird in die Summe der irreduziblen Darstellungen zerlegt. Die irreduziblen Darstellungen korrespondieren mit der Symmetrie der beteiligten Orbitale.

MO-Diagramme bieten eine einfache qualitative Behandlung der LCAO-Näherung.

Quantitative Theorien sind die Hückel-Näherung, die erweiterte Hückel-Methode und die Pariser-Parr-Pople-Methode.

Betrachtet man ein System mit mehreren Elementen  (z. B. Atome), zentriert auf , so stellt man fest, dass
die Wellenfunktion des Elektrons beschreibt, wenn das Element  isoliert ist.
Die Wellenfunktion , die das Elektron im gesamten System beschreibt, kann durch eine lineare Kombination von Wellenfunktionen  genähert werden:

Herleitung

Die Wellenfunktion  beschreibt ein Elektron, wenn das Element  isoliert ist.

Unter der Hypothese, dass die Größenordnung

nicht signifikativ ist außer für , ist die potentielle Modifikation durch ein Element  für die Wellenfunktion  nicht so wichtig.

Jede Lösung der Gleichung des Gesamtsystems

kann durch eine lineare Kombination der isolierten Wellenfunktionen genähert werden:

Siehe auch
 Tight-Binding-Methode
 Holstein-Herring-Methode

Weblinks
 LCAO @ chemistry.umeche.maine.edu Link

Einzelnachweise

Chemische Bindung
Physikalische Chemie

LCAO-Methode


Avro Canada CF-105 Arrow, cunoscut curent drept Avro Arrow, a fost un interceptor cu aripă delta proiectat și produs de . CF-105 a îndeplinit cerința de a realiza o viteză de Mach 2 la altitudini de peste 15 000 m (50 000  picioare) și se intenționa să servească în  (RCAF) ca principal interceptor în anii 1960 și după.

Arrow a fost vârful unei serii de studii care a început în 1953 și care examinau versiuni îmbunătățite ale . După un studiu serios RCAF a optat pentru un proiect cu mult mai ambițios, iar proiectarea detaliată a început în martie 1955. Se intenționa ca avionul să fie produs direct de pe linia de producție, sărind peste faza de construcție manuală a prototipului. Primul Arrow Mk. I, RL-201, a fost prezentat publicului la 4 octombrie 1957, în aceeași zi în care a fost lansat Sputnik 1.

Încercările de zbor cu RL-201 au început la 25 martie 1958, iar aparatul și-a demonstrat imediat excelenta concepție și performanța generală, atingând Mach 1,9 în zborul orizontal. Au fost executat alte trei Mk. 1s: RL-202, RL-203 și RL-204, echipate cu motoare . În curând a fost disponibil motorul , mai ușor și mai puternic, iar primul avion Mk.II, echipat cu aceste motoare, a fost gata de testele de rulare înainte de cele de zbor și de testele de acceptare ale piloților din RCAF la începutul anului 1959.

La 20 februarie 1959 prim-ministrul Canadei, John Diefenbaker, a oprit brusc programul Arrow (și a motorului Iroquois) înainte chiar de efectuarea unei prevăzute evaluări dacă proiectul poate fi menținut. Canada a încercat să vândă avioane Arrow Marii Britaniei și SUA, dar nu s-au obținut angajamente. Două luni mai târziu s-a dispus ca linia de asamblare, sculele, planurile și avioanele (și motoarele) în construcție să fie distruse. În acel moment oprirea programului a fost subiectul a numeroase controverse politice, iar distrugerea avioanelor în curs de fabricare a rămas un subiect de discuții pentru istorici și experții din industrie. Această acțiune a scos Avro de pe piață și i-a împrăștiat personalul cu înaltă calificare din domeniu.

Proiectare și dezvoltare

Context

După al Doilea Război Mondial URSS a început să dezvolte o flotă de bombardiere strategice capabile să poarte arme nucleare deasupra Americii de Nord și Europei. Principala amenințare se datora vitezei și înălțimii de zbor mari ale unor posibile raiduri lansate din URSS și care traversau Arctica, raiduri îndreptate împotriva bazelor militare și a obiectivelor industriale din Canada și SUA. Pentru a contracara această amenințare, țările din Vest au dezvoltat interceptoare care să poată distruge aceste bombardiere înainte ca ele să ajungă la ținte.

În 1945 A. V. Roe Canada Limited a fost creată ca filială a grupului , având inițial ca obiect de activitate repararea și întreținerea avioanelor la aeroportul , astăzi Aeroportul Internațional Toronto Pearson. În anul următor compania a început proiectarea pentru RCAF a primului avion cu reacție din Canada, Avro CF-100, interceptor în orice condiții atmosferice. Prototipul acestuia a avut o lungă și dificilă perioadă de punere la punct înainte de a intra în serviciu, șapte ani mai târziu, în 1953. Cu toate acestea, a devenit unul dintre cele mai longevive avioane din clasa sa, fiind în serviciu și efectuând o varietate de misiuni, până în 1981.

Fiind conștienți că amânările din perioada dezvoltării și intrării în serviciu a CF-100 putea afecta inclusiv succesorul său, precum și faptul că sovieticii lucrau la un bombardier care nu putea fi contracarat cu CF-100, RCAF s-a orientat spre un avion supersonic, înarmat cu rachete, ca înlocuitor al CF-100, încă înainte ca acesta să intre în serviciu. În martie 1952 a fost remis de RCAF către Avro Canada caietul de sarcini pentru noul interceptor.

Viteză sporită
Proiectanții de la Avro aveau în vedere problemele zborului supersonic. Zborul în regim supersonic diferă de cel în regim subsonic și ridică o serie de noi probleme. Una dintre cele mai critice și surprinzătoare este schimbarea formei . Efectul era așa de puternic, că motoarele din acea perioadă nu puteau furniza o tracțiune suficientă pentru a depăși ceea ce se considera "".

Cercetările germane din timpul celui de al Doilea Război Mondial au arătat că rezistența la înaintare poate fi mult diminuată folosind profile aerodinamice cu variația curburii cât mai mică. Asta a dus la sugestia de a folosi profile subțiri, cu o coardă mult mai lungă decât cele folosite la avioanele subsonice. Această formă era însă nepractică deoarece oferea prea puțin spațiu în aripă pentru armament și combustibil.

Germanii au descoperit și că mărirea aparentă a coardei se poate obține înclinând aripa înapoi sau înainte, sub forma aripii în săgeată. Asta a oferit avantajul unui spațiu în aripă mărit, necesar pentru structurile de rezistență și stocarea de combustibil. Alt avantaj a fost că aripa era în afara conului undei de șoc supersonice generată de botul avionului.

Aproape toate proiectele de avioane de luptă de după război au aplicat imediat conceptul, astfel de avioane apărând spre sfârșitul anilor 1940. Proiectanții de la Avro au explorat aripa în săgeată și ampenajul modificat pe un CF-100, aparatul fiind cunoscut drept CF-103, pentru care s-a realizat o machetă de lemn. CF-103 a oferit performanțe transonice, cu posibilități supersonice în picaj. Între timp versiunea de bază CF-100 a continuat să fie îmbunătățită, astfel că avantajele CF-103 s-au diminuat. Când la 18 decembrie 1952 un CF-100 a depășit bariera sunetului interesul pentru CF-103 a dispărut.

Aripa delta
Altă soluție pentru problema vitezei sporite este aripa delta. În domeniul transonic și supersonic aceasta are o serie de avantaje similar cu aripa în săgeată, dar oferă o suprafață alară și un spațiu interior mult mai mare. Spațiul mărit rezolvă problema combustibilului, una din slăbiciunile generate de ineficiența motoarelor reactive din epocă, iar suprafața mărită oferă o portanță mărită la altitudine mare. În anumite condiții aripa delta asigură și viteze de aterizare mai mică ca aripa în săgeată.

Dezavantajele aripii delta sunt rezistența la înaintare mai mare la viteze și altitudini mici, în special în timpul manevrelor acrobatice. Pentru un interceptor, care în principiu zboară majoritatea timpului în linie dreaptă și la mare altitudine, aceste dezavantaje sunt minime.

În epocă a existat o oarecare controversă în SUA privind avantajele aripii delta versus aripa dreaptă la avioanele supersonice. Alegerea aripii delta a fost un compromis între performanțele aerodinamice și cantitatea de combustibil necesară autonomiei cerute.

Pe baza aripii delta au fost două variante, cunoscute drept C104: varianta cu un singur motor, C104/4, și varianta cu două motoare, C104/2. În rest, configurația era similară, cu aripa delta plasată jos și un stabilizator vertical subțire și înclinat în spate. Avantajele principale ale versiunii cu două motoare erau siguranța mărită și spațiul interior mare disponibil pentru armament. Propunerile au fost transmise către RCAF în iunie 1952.

AIR 7-3 și C105
În cadrul discuțiilor intensive între AVRO și RCAF au fost examinate multe variante de dimensiuni și configurații, al căror rezultat s-a concretizat în "Specificația AIR 7-3" a RCAF din aprilie 1953. AIR 7-3 cerea un echipaj de doi piloți, două motoare, o autonomie de 300 Mm (556 km) pentru misiuni la viteză redusă și 200 Mm (370 km) pentru misiuni de interceptare la viteză mare. De asemenea, cerea operarea pe o pistă de 6000 ft (1830 m); o viteză de croazieră la 70 000 ft (21 000 m) de Mach 1,5 și o manevrabilitate în viraj la 2  fără pierdere de viteză sau altitudine la viteza de 1,5 Mach și altitudinea de 50 000 ft. Specificația cerea și atingerea altitudinii de 50 000 ft și a vitezei de 1,5 Mach în 5 minute din momentul pornirii motorului. De asemenea, se cerea ca revenirea pe sol să se poată face în mai puțin de 10 minute. O echipă a RCAF condusă de Ray Foottit a vizitat producătorii de avioane din SUA și au studiat producătorii englezi și francezi, concluzia fiind că nu exista aparat sau proiect care să îndeplinească aceste cerințe.

În 1955 Avro estima performanța Arrow Mk 2 (cu motor Iroquois) după cum urmează: viteză maximă la 50 000 ft de 1,9 Mach, viteză de luptă la 50 000 ft și 1,84 g de 1,5 Mach fără pierdere de energie, timp de urcare la 50 000 ft de 4,1 minute, viteză ascensională de 500 picioare pe secundă (150 m pe secundă), plafon de 62 000 ft (18 900 m), rază de acțiune de 400 Mm (740 km) la misiuni la viteză mare și 630 Mm (aproape 1200 km) la misiuni la viteză redusă, distanță maximă de zbor neprecizată, dar estimată la 1500 Mm (aproape 2800 km).

În luna mai 1953 Avro a prezentat proiectul modificat C105, o versiune a C104/2 cu un echipaj de doi piloți. S-a schimbat și poziția aripii, ea fiind încastrată în partea de sus a fuzelajului, ceea ce oferea un acces rapid la componentele interne, ca armamentul și motoarele. Noul proiect permitea, de asemenea, o structură monobloc a aripilor, simplificând construcția și având o rezistență sporită. Noua dispunere a aripii a necesitat jambe ale trenului de aterizare mai lungi, care însă trebuiau să încapă în aripa subțire, ceea ce a fost o provocare inginerească. S-au propus cinci dimensiuni diferite ale aripii, cu o suprafață între 1000–1400 ft2 (93–130 m2), fiind aleasă versiunea de 1200 ft2 (111 m2).

Motoarele inițiale urmau să fie , un motor dublu flux avansat, care oferea o tracțiune de circa 21 000 livre-forță (circa 9,5 tone-forță). Alternativele erau motoarele , versiunea OL-3 a motorului Curtiss-Wright J-67, produs în SUA, sau  TR.9, produs în Canada.

Armamentul era plasat într-un compartiment din "burta" avionului, ocupând mai bine de o treime din fuzelaj. Gama armamentului care putea fi lansat de aici cuprindea, de exemplu, rachete aer-aer ghidate , rachete aer-aer , sau patru bombe de uz general de 1000 lb (450 kg). Rachetele ghidate radar Velvet Glove au fost câtva timp dezvoltate de RCAF, dar s-au dovedit necorespunzătoare pentru viteze supersonice, astfel că în 1956 au fost abandonate.

În iulie 1953 propunerea a fost acceptată, iar Avro a primit aprobarea să elaboreze proiectul detaliat, sub indicativul "CF-105". În decembrie s-au alocat 27 milioane de dolari canadieni pentru a începe studiile aerodinamice pe model. La început proiectul a avut un scop limitat, dar introducerea în serviciu a bombardierului sovietic Miasișcev M-4 Bison și testarea în luna următoare de către URSS a bombei cu hidrogen au schimbat prioritățile Războiului Rece. În martie 1955, finanțarea contractului a fost sporită la 260 milioane de dolari canadieni, pentru cinci avioane de test Arrow Mk.1, urmate de de 35 de avioane de serie Arrow Mk. 2 cu producția motoarelor lor și a .

Producția
Pentru a respecta graficul de timp fixat de RCAF, Avro a decis ca programul Arrow să se desfășoare conform sistemului . De obicei se construiesc manual un mic număr de prototipuri care se testează în zbor pentru a descoperi problemele, iar când se găsesc soluțiile de rezolvare se fac modificările în documentație și se lansează în producție. În sistemul Cook-Craigie prototipurile se construiesc direct pe linia de producție. Modificările necesare se fac asupra SDV-urilor concomitent cu continuarea testelor. Când testele se încheie producția de serie începe imediat. Metoda este riscantă, putând genera multe probleme tehnice, dar permite atingerea obiectivului de accelerare a intrării în producție.

Pentru a micșora riscurile s-a început un program de teste masiv. La mijlocul lui 1954 erau gata primele planuri și au început testele aerodinamice, atât în tunel aerodinamic pe model, cât și prin simulări pe calculator, făcute atât în Canada, cât și în SUA, utilizând programe de calculator sofisticate. Într-un program complementar, nouă modele dotate cu aparate de măsură au fost testate în zbor liber, fiind montate pe rachete cu combustibil solid  și lansate de la Point Petre deasupra Lacului Ontario, alte două modele fiind lansate de NASA de la  deasupra Oceanului Atlantic. Pe aceste modele, zburând cu mai mult de 1,7 Mach înainte de a cădea intenționat în apă, s-a studiat rezistența la înaintare și stabilitatea în zbor.

Experiențele au arătat necesitatea doar a câtorva modificări, cu privire la profilul și poziționarea aripii. Pentru a îmbunătăți performanța în funcție de , bordul de atac al aripii a fost coborât, în special în zonele exterioare, iar pentru a controla curgerea s-au introdus "dinți de câine" cam la jumătatea aripii, Profilul aripii a primit o săgeată ușor negativă ceea ce a îmbunătățit stabilitatea. , făcută publică în 1952, a fost și ea aplicată în proiect. Asta a dus la modificarea conului cozii, ascuțirea conului radarului din bot, micșorarea prizelor de aer și reducerea secțiunii fuzelajului în dreptul carlingii.

Structura a fost convențională, cu fuzelaj semi și aripi cu lonjeroane. Între materiale s-a folosit magneziul și titanul, ultimul doar în zona motoarelor și a elementelor de îmbinare. Titanul era scump și nu era larg folosit datorită dificultăților de prelucrare.

Aripile subțiri au necesitat pentru prima oară un sistem hidraulic lucrând la presiunea de 28 MPa, care, folosind actuatoare mici și conducte subțiri, să poată asigura forțe suficiente pentru acționarea suprafețelor de comandă. S-a folosit și un sistem rudimentar de tip , unde comenzile din manșă ale pilotului erau detectate de senzori de presiune, al căror semnal era transmis blocului electronic care comanda valvele servosistemului hidraulic care acționa suprafețele de comandă. Asta a făcut ca piloții "să nu simtă manșa", deoarece ea nu era conectată mecanic la sistemul hidraulic. A fost nevoie să se prevadă actuatoare hidraulice, comandate de același bloc electronic, care să reproducă forțele în manșă, fapt care a fost o premieră.

În 1954 programul  a fost anulat, ceea ce a necesitat folosirea motoarelor . În 1955 și programul acestui motor a fost anulat, lăsând avionul fără motoare. Provizoriu pentru testele de zbor inițiale s-au folosit motoare , pentru avioanele de serie (Mk 2s ) urmând să fie dezvoltat la Orenda motorul TR.13.

După evaluarea în 1956 a machetelor la scară reală, RCAF a solicitat modificări, cerând înlocuirea sistemului de conducere a focului MX-1179, pentru rachetele Falcon, cu mai avansatul RCA-Victor Astra, pentru rachetele Sparrow II. Avro a obiectat vehement că sistemul cerut nu era nici măcar testat, în timp ce combinația MX-1179 cu Falcon era gata de producție și mult mai ieftină. Astra s-a dovedit a avea probleme, și, după multe întârzieri, în 1956 programul Sparrow II a fost anulat în SUA.  a fost repede pusă să continue programul Sparrow în Canada, deși și-a exprimat dubiile asupra proiectului. Asta a generat costuri suplimentare.

Prezentarea și zborurile de test

În 1955 s-a aprobat începerea producției. Primul CF-105, cu indicativul RL-201, a fost prezentat oficial în 4 octombrie 1957. Cu această ocazie compania a dorit să-și facă reclamă, invitând peste 13 000 de oaspeți. Din nefericire pentru Avro, atenția presei și a publicului a fost deturnată de lansarea în aceeași zi a Sputnik 1.

Motorul J75 era ceva mai greu ca , ca urmare, pentru a readuce centrul de greutate în poziția corectă, în bot a fost adăugat balast. În plus, deoarece sistemul de conducere a focului Astra nu era încă disponibil, și în locul lui s-a pus balast. În compartimentul pentru armament, nefolosit, s-a plasat aparatură de testare.

RL-201 a efectuat primul zbor la 25 martie 1958, având la comenzi pe pilotul de încercare șef . În următoarele 18 luni au fost livrate alte patru exemplare din seria Mk 1s, echipate cu motoare J75. Zborurile, cu scop demonstrativ și de evaluare a caracteristicilor de zbor, nu au relevat greșeli de proiectare serioase. CF-105 a demonstrat o manevrabilitate excelentă în anvelopa de zbor, datorate în mare parte caracteristicilor naturale ale aripii delta, dar și sistemului de stabilizare din autopilot. Avionul a zburat în regim supersonic în al treilea zbor, iar în al șaptelea a depășit viteza de 1600 km/h la altitudinea de 15 000 m, în urcare. Viteza maximă atinsă a fost de 1,98 Mach, fără să se atingă limitele. Un raport al Avro, făcut public în 2015, a precizat că în zborul la viteză maximă, avionul a zburat cu 1,9 Mach în zbor orizontal și cu 1,95 Mach în picaj. Viteza de 1,98 Mach este o estimare care compensează întârzierile tubului Pitot la trecerea de la zborul orizontal la picaj.

Cu toate că în faza inițială nu au apărut probleme serioase, au trebuit rezolvate unele probleme ale trenului de aterizare și ale suprafețelor de comandă. Problemele trenului au apărut datorită configurației în tandem a roților trenului principal, care erau prea apropiate. Depărtarea lor a necesitat, pentru a încăpea în aripă, scurtarea jambelor și rotirea în timpul scoaterii/retragerii trenului. La o aterizare, un mecanism care asigura scurtarea jambei s-a blocat, rezultând o rotire incompletă. În alt incident, cu Arrow 202 la 11 noiembrie 1958, la aterizare stabilizatorul orizontal (elevonul) s-a bracat complet în jos, descărcând trenul principal; rezultatul a fost blocarea roților frânate și ruperea trenului. O fotografie făcută imediat a arătat că incidentul a fost determinat de activarea inoportună a suprafeței de comandă.<ref>"Avro Museum." Avro Museum of Canada via web.archive.org', acesat 2010-09-04</ref> Singurul caz în care un zbor de test a fost deviat s-a întâmplat la 2 februarie 1959, când un avion CA Viscount a avut un accident la aterizare la Toronto, necesitând ca avionul în zbor de testare să aterizeze la .

De asemenea, sistemul de stabilizare a necesitat un reglaj fin. Deși CF-105 nu era primul avion care folosea sistemul, era primul care-l folosea pentru toate cele trei axe și apăreau probleme. În februarie 1959 avionul efectuase majoritatea testelor de firmă și era în curs de efectuare a testelor de acceptare din partea RCAF. Jack Woodman, pilotul de înceracare, a declarat că avionul era ușor și plăcut de pilotat la viteze supersonice. La aterizare manevrarea era bună. Cu fiecare zbor se făceau progrese privind pilotajul, iar avionul se comporta conform previziunilor, îndeplinind cerințele.

 Controverse politice
Din 1953 unii înalți oficiali militari din statele majore canadiene au început să se îndoiască de program. Șefii statelor majore ale armatei de uscat și marinei se opuneau ferm programului deoarece "fonduri substanțiale au fost deturnate spre forțele aeriene", în timp ce șeful statului major al RCAF, mareșalul aerului , l-a susținut până în momentul anulării. În iunie 1957, când Partidul Liberal al Canadei, aflat la putere, a pierdut alegerile și guvernul  condus de John Diefenbaker a preluat puterea, perspectivele avionului au început să se schimbe vizibil. Diefenbaker a făcut campanie, conservatorii pretinzând că programul a generat "cheltuieli liberale răsunătoare". Însă în 1958 compania-mamă era ca mărime a treia întreprindere de afaceri a Canadei, având interese în materialul rulant, oțel și cărbune, electronică și aviație, cu 39 de companii diferite sub umbrela A.& V. Roe Canada.

În august 1957, guvernul Diefenbaker a semnat un acord cu SUA prin care Canada devenea partener al SUA, sub comanda NORAD. USAF era în curs de automatizare completă a apărării sale aeriene prin programul  și a oferit Canadei ocazia să participe la acest program de apărare a Americii de Nord. Una dintre componentele sistemului SAGE era racheta sol-aer echipată cu cap nuclear . Asta a dus la studierea posibilității de amplasare a rachetei în Canada, împingând linia defensivă mai la nord, chiar dacă acțiunea era extrem de costisitoare. Doar desfășurarea rachetelor a fost estimată că va costa 164 milioane de dolari canadieni, sistemul SAGE necesitând alte 107 milioane, fără a mai socoti costul îmbunătățirii radarelor. În mare, după ministrul de atunci la apărării, , asta urma să crească cheltuielile de apărare cu 25–30 %".

Apărarea contra rachetelor balistice a devenit de asemenea o prioritate. Existența Sputnik a mărit posibilitatea unui atac din spațiu. Ca urmare au început să apară vorbe despre "rămânerea în urmă" a rachetelor proprii. Însă un raport american al întâlnirii cu Pearkes menționa îngrijorarea sa deoarece Canada nu-și putea permite sisteme defensive atât împotriva rachetelor balistice, cât și a bombardierelor. Altfel spus, Canada putea susține programul Arrow sau Bomarc/SAGE, dar nu pe ambele.

La 11 august 1958 Pearkes a cerut anularea programului Arrow, dar Comitetul Apărării din Cabinet ( — CDC) a refuzat. Pearkes a ridicat din nou chestiunea în septembrie și a recomandat instalarea sistemului de rachete Bomarc. Acesta din urmă a fost acceptat, dar din nou CDC a refuzat să anuleze complet programul Arrow. CDC dorea să aștepte până la o evaluare serioasă, care urma să aibă loc în 31 martie 1959. CDC anulaseră programul Sparrow/Astra în septembrie 1958. S-au căutat căi de a continua programul prin cooptarea financiară a altor state. În 1959 Pearkes a afirmat că principala amenințare sunt rachetele balistice, iar Canada ar trebui să achiziționeze sistemul Bomarc în loc de alte avioane.

 Istoric operațional
 Interesul în străinătate cu privire la program
Canada a încercat fără succes să vândă Arrow SUA și Marii Britanii. În ambele țări industria aviatică era considerată de interes național și importurile erau rare.

Cu toate astea, începând din 1955 Marea Britanie a manifestat un interes considerabil față de programul Arrow. Dorind un interceptor performant, ca Arrow, RAF a început în 1955 programul , prevăzut să intre în serviciu în 1962. În cursul programului a fost clar că avionul nu va fi disponibil la termen, ca urmare a apărut interesul pentru un avion interimar care să fie disponibil la sfârșitul anilor 1950 și care să acopere această perioadă. Pentru început au fost luate în considerare o variantă cu aripă subțire a , care putea oferi performanțe supersonice moderate, și foarte performantul , dar care avea o rază de acțiune mică.

În aprilie 1956  al Marii Britanii a recomandat achiziționarea a 144 de Arrow pentru a acoperi rolul avionului Javelin cu aripă subțire. Acestea urmau să fie echipate cu motoare britanice , cu tracțiune fără postcombustie de 76 kN și 105 kN cu postcombustie, cu , cu tracțiune fără postcombustie de 82 kN și 132 kN cu postcombustie, sau cu , cu tracțiune fără postcombustie de 87 kN și 120 kN cu postcombustie.

A fost analizată procurarea Arrow din Canada și instalarea unei linii de producție în Marea Britanie, prețul unui avion obținut astfel fiind estimat la 220 000 de lire sterline pentru o serie de 100 de avioane, prin comparație cu 150 000 de lire sterline pentru un avion Javelin cu aripă subțire. Însă deoarece se estima că programul F.155 va deveni operațional în 1963, iar Arrow nu va fi livrat RAF înainte de 1962, acțiunea nu prea avea rost.

Raportul , descris drept "cea mai mare schimbare în politicile militare făcută vreodată în timpuri normale", a dus la anularea a aproape tuturor avioanelor britanice de luptă cu echipaj aflate în dezvoltare și a redus complet orice probabilitate de import. În ianuarie 1959 răspunsul final al Marii Britanii pentru Arrow a fost nu, contraoferta fiind vânzarea spre Canada de avioane .

Guvernul francez și-a exprimat interesul pentru motorul Iroquois pentru echiparea unei versiuni mărite a bombardierului Dassault Mirage IV, Mirage IVB. A fost una dintre opțiuni, alături de motoarele Olympus, cu o estimare a necesarului de 300 de motoare. Ținând cont de speculațiile media că programul motorului Iroquois risca să fie anulat, guvernul francez a ales să înceteze negocierile în octombrie 1958 și a optat pentru o variantă autohtonă îmbunătățită a . Ni a existat nicio explicație a guvernului francez pentru această decizie, nici măcar atunci când Avro a oferit motorul Iroquois în calitate de societate privată.

În SUA programul pentru interceptoare era în derulare, având în vedere avionul F-106 Delta Dart, avion care avea multe similarități cu Arrow. Erau luate în considerare și proiecte mai avansate, ca trisonicul  și mult mai avansatul XF-108 Rapier. Ambele aceste programe au fost anulate în fază de machetă deoarece nu mai era nevoie de interceptoare cu echipaj cât timp URSS își transferau forțele strategice spre rachetele balistice intercontinentale. Acest argument a contat și la anularea programului Arrow.Campagna 1998, pp. 109–110

 Anularea programului
Anularea programului Arrow a fost anunțată la 20 februarie 1959. Ziua a devenit cunoscută în industria de aviație canadiană drept "Vinerea Neagră". Diefenbaker a pretins că decizia s-a bazat pe "o examinare minuțioasă" a amenințărilor și măsurilor defensive și costul siatemelor de apărare. Mai exact, costul ar fi fost amortizat doar dacă se produceau sute de exemplare. Conform , tendința era "departe de bombardierele convenționale" pe care le putea intercepta Avro Arrow și "spre armele atmosferice (sic!) precum rachetele balistice intercontinentale". Ca urmare cererea din străinătate pentru Avro Arrow a scăzut considerabil. Alternativa pentru Canada era cumpărarea unor interceptoare americane F-101 Voodoo și a rachetelor Bomarc B.

Decizia a lăsat fără obiectul activității 14 528 de angajați ai Avro și circa alți 15 000 de angajați ai furnizorilor Avro. Materiale declasificate relevă că managementul Avro a fost luat pe nepregătite de bruschețea anunțului guvernamental. Deși directorii erau conștienți că programul era în pericol, ei sperau că va continua până la evaluarea din martie. S-a sperat mult că până la evaluare primul Arrow Mk II, RL-206 va fi gata să atace recordurile mondiale de viteză și altitudine.

S-a încercat furnizarea avioanelor Arrow construite către  din Canada ca avion de test la viteze mari. NRC a refuzat, explicând că fără suficiente piese de schimb, întreținere și piloți calificați NRC nu are ce face cu ele. Un proiect similar, inițiat de  (Boscombe Down) a făcut ca vicepreședintele (tehnic) Jim Floyd să organizeze un transport transatlantic, dar propunerea nu s-a realizat, la fel ca și altele, din SUA.

Având în vedere specificațiile comparabile oferite atunci de birourile de proiectare americane și sovietice, în momentul anulării Arrow a fost considerat de un observator din industria aviatică unul dintre cele mai avansate avioane din lume. În cele din urmă, anularea proiectului Arrow au dus la desființarea Avro Aircraft Limited (Canada), iar președintele și managerul său general,  a fost concediat la scurt timp după. În 1962 Grupul Hawker Siddeley a dizolvat formal A. V. Roe Canada și a transferat toate activele sale la noua filială a Hawker Siddeley, .

În 2012 Avro Arrow a fost propus ca alternativă la cumpărarea de avioane F-35. Propunerea a fost respinsă de Ottawa.

 Urmări
În următoarele două luni de la oprirea proiectului s-a cerut casarea tuturor avioanelor, motoarelor, SDV-urilor și clasarea documentației. Oficial, explicația furnizată de cabinet și șefii de stat major a fost să fie distruse materialele "secrete" din programele Arrow și Iroquois. Acțiunea a fost atribuită temerilor  că o "cârtiță" sovietică s-ar fi infiltrat în Avro, aspect confirmat ulterior într-o oarecare măsură în .

Au circulat zvonuri că mareșalul aerului , as din al Doilea Război Mondial, l-ar fi ignorat pe Diefenbaker și a salvat pentru posteritate unul dintre avioane. Aceste zvonuri s-au intensificat în 1968, când într-un interviu Curtis a fost întrebat direct dacă zvonul era adevărat. Răspunsul său a fost "nu vreau să răspund la asta". El a contestat oportunitatea publicării unui material despre un Arrow dispărut și s-a întrebat dacă ar fi prudent să dezvăluie existența unei celule la doar nouă ani. "Dacă există, trebuie așteptați alți 10 ani. Poate genera multe încurcături politice." Legenda pretinde că un prototip există intact undeva.

În urma anulării proiectului Avro Arrow, șeful aerodinamicienilor CF-105, , împreună cu alți 25 de ingineri au plecat la  de la NASA pentru a deveni șefi de proiect și ingineri șefi în programele spațiale cu echipaj ale NASA: programele Mercury, Gemini și Apollo. În final, echipa Space Task Group a avut 32 de ingineri și tehnicieni de la Avro și a devent emblematică cu privire la exodul intelectualilor canadieni în SUA. Printre foștii ingineri din echipa Arrow erau  — principalul flight dynamics officer (FIDO) din programul Mercury și ulterior director al rețelelor de sateliți de la Centrul de Zbor Spațial Goddard —,  — director de zbor și manager al programului anulat Space Station Freedom —, Dennis Fielder — director al Space Station Task Force, apoi al Space Station —,  — șeful tehnic al biroului modulului lunar din programul Apollo — și Rod Rose — asistent tehnic în programul navetei spațiale.Pillinger, Colin. "Red, white and blue Moon." Times Higher Education, 16 July 2009,  accesat 2011-05-05 Mulți alți ingineri, inclusiv Jim Floyd, și-au găsit de lucru în Marea Britanie sau în SUA. Activitățile întreprinse de Avro Canada și Floyd au beneficiat de cercetările în domeniul supersonic de la Hawker Siddeley, părintele britanic al avioaneloir Avro, și au contribuit la programe ca proiectul avionului de transport supersonic HSA.1000, care a influențat proiectul Concorde."Pattern of the Industry." Aircraft Engineering and Aerospace Technology. 1960, 32(1)

În 1961 RCAF a obținut 66 avioane CF-101 Voodoo, unul dintre proiectele americane respinse inițial de RCAF pentru rolul Avro Arrow. Controversa din jurul acestei achiziții și achiziționarea de arme nucleare pentru Voodoo și Bomarc au contribuit la căderea guvernului Diefenbaker în 1963.

Deși aproape tot ce ținea de programele CF-105 și Orenda Iroquois a fost distrus, carlinga și trenul anterior ale RL-206, primul Mk 2 Arrow, și cele două secțiuni externe ale aripilor RL-203 au fost recuperate și sunt expuse la Muzeul Canadian al Aerului și Spațiului, lângă un motor Iroquois.

Secțiunea din bot a Avro Arrow RL-206, actual expusă la Muzeul Canadian al Aerului și Spațiului a fost extrasă clandestin din uzina Avro Aircraft din Malton de membri ai Stabilimentului Medical pentru Personalul Volant al RCAF, o detașare a Bazei Forțelor Canadiene din Toronto, unde a stat mai mulți ani și a fost folosită în teste la altitudine mare. Acțiunea a fost inițiată de locotenent-colonelul Roy Stubbs, comandantul Stabilimentului Medical pentru Personalul Volant.

 Variante
 Mark 1
Arrow Mark 1 a fost versiunea inițială, echipată cu două motoare Pratt & Whitney J75 cu o tracțiune de 105 kN fiecare. Mk 1 a fost folosit pentru dezvoltare și teste de zbor. Au fost produse cinci exemplare.

 Mark 2
Versiunea Mk 2 urma să fie echipată cu motoare Orenda PS-13 Iroquois și urma să fie evaluată de piloții de încercare ai RCAF în vederea acceptării, precum și de piloții de încercare ai Avro. Noile motoare PS-13S erau proiectate să aibă o tracțiune de 130 kN fiecare. Sistemul de conducere a focului Astra/Sparrow era abandonat încă din septembrie 1958, avioanele urmând să fie echipate cu combinația Hughes/Falcon. În momentul anulării programului primul Arrow Mk 2, RL-206, era pregătit pentru testele de rulaj. Avro spera să doboare cu el recordul mondial de viteză, dar el n-a zburat niciodată.

Conform șefului de proiect James Floyd, viteza maximă era limitată de încălzirea datorită frecării aerodinamice, însă structura din aliaj de aluminiu, preferată, era bună și pentru viteze mai mari decât Mach 2.

 Alte proiecte
În momentul anulării programului Avro Canada avea o gamă largă de variante avansate ale Arrow. Adesea era menționată o versiune a Arrow capabilă să zboare cu Mach 3, similar cu MiG-25. Aceasta nu era în producție, ci doar un studiu de proiectare, și era o versiune mult modificată a Arrow Mk 2, având prize de aer modificate și o folosire intensivă a  și a titanului, pentru a rezista la încălzirea structurii. Mark 2A și Mark 3 urmau să aibă motoare cu o tracțiune de 177 kN fiecare, mărind greutatea la decolare cu 7700 kg și plafonul de zbor la 21 000 m.

În 2010, în contextul achiziției de către Canada a avionului F-35 Lightning II drept suport pentru problematicul F-35, un grup de persoane a început să facă lobby pntru reconsiderarea producerii unei versiuni actualizate a Avro Arrow, folosind materiale și motoare moderne, dar păstrând verificatul proiect al Arrow. Admițând că nu va avea caracteristicile stealth ale F-35, grupul afirma că Arrow modernizat va surclasa F-35 în viteză, rază de acțiune și plafon. În 2012 guvernul Harper a respins în mod public propunerea, afirmând că programul Arrow reproiectat era riscant, dezvoltarea sa va dura prea mult și va fi prea costisitor.

 Replici ale Avro Arrow
O replică a Arrow, construită de Allan Jackson, a fost folosită de  (CBC) în miniseria dcumentară The Arrow. El a început construirea replicii la scara 1:1 în 1989, iar în 1996, când replica era gata în proporție de circa 70 %, a fost abordat de producătorii seriei, care au făcut o ofertă de completare a replicii dcă ea putea fi folosită în film. Replica a fost folosită în miniserie și prezentată publicului la mitinguri aviatice. Apoi replica a fost donată  din orașul său, . Plasată temporar într-o expoziție în aer liber, a fost deteriorată în 2009 de o furtună. A fost reparată, dar nu mai este expusă pentru public.

Muzeul Avro, de la  (CYBW), la vest de Calgary, a construit o replică funcțională performantă a Avro Arrow, la scara 2/3, cunoscută oficial drept Arrow II, conformă cu regulamentul aviației pentru avioane experimentale canadiene cu sopul de a fi un demonstrator la mitingurile aeriene. Construcția a început în octombrie 2007, iar în 2012 fuzelajul era terminat și a trecut prima sa inspecție MDRA, primind un număr de serie. Echipată cu o pereche de motoare Pratt & Whitney JT-15D-4, Arrow II urma să aibă o viteză maximă de circa 500 noduri și o autonomie de 1800 Mm. Se estima un cost de de circa un milion de dolari și că testele la sol să înceapă în 2016, urmate de un prim zbor. Raportul anual din 2018 al muzeului actualiza aceste previziuni și afirma că dorea ca Arrow II să primească trenul de aterizare pentru a putea fi prezentat ca machetă statică la mitingul din Springbank din 2019.

Muzeul Canadian al Aerului și Spațiului prezintă o replică la scara 1:1 construită de voluntari cu materiale furnizate de firmele din aviație locale. Cu o structură metalică, replica prezintă multe componente care arată autentic, inclusiv trenul de aterizare, construit de , subcontractorul original al Arrow pentru trenul de aterizare. Vopsit de Bombardier Inc. la uzina sa din Downsview în culorile Arrow 25203, replica a fost prezentată presei la 28 septembrie 2006 și expusă în public la 8–9 octombrie 2006 la a 49-a aniversare a prezentării originale din 1957. Muzeul a fost închis în 2011, când hangarul a fost reconstruit pentru a servi drept colegiu.

Această replică a fost stocată la Aeroportul Internațional Toronto Pearson (CYYZ) după ce a fost expusă la Toronto International Centre pentru un târg tehnologic care s-a ținut între 30 septembrie și 4 octombrie 2013. La începutul lui 2019 replica a fost transportată la  (CNV8). Este expusă într-un hangar, dar ampenajul este prea înalt pentru a putea ieși din el.

 Modele Avro Arrow la scară
Se crede că între 1954 și 1957 nouă modele Avro Arrow la scara 1:8, de circa 3 m lungime, propulsate de rachete, au fost lansate de la Point Petre deasupra lacului Ontario ca parte a testării aerodinamice a celulei. (Alte două au fost lansate în Virginia.) După cum au indicat senzorii de la bord, ele au zburat în regim supersonic. După mai multe încercări de a le găsi, o nouă căutare a început la sfârșitul lui 2017. La căutare au participat câteva companii, Garda de Coastă Canadiană și Institutul Militar Regal Canadian. Pentru a studia zona relevantă a fundului lacului s-a folosit un submarin autonom de tip Thunderfish, echipat cu un sonar cu scanare laterală AquaPix. Machetele găsite urmau să fie restaurate și expuse la Muzeul Canadian al Aerului și Spațiului și la  din . În septembrie 2017 programul de căutare a confirmat descoperirea unei machete pe fundul lacului,Jared Gnam, "Avro Arrow Recovery Project Finds First Test Model in Lake Ontario", The Epoch Times, 14 September 2017, accesat 2017-09-18 recuperată în august 2018.

 Utilizator prezumptiv

  – programul Arrow a fost anulat înainte ca avionul să fi intrat în serviciu.

 Date tehnice (Arrow Mk 1)

 Reflectări notabile în media
În 1997 CBC a difuzat cele două episoade ale miniseriei The Arrow. Producția a folosit pentru secvențele statice, la sol sau în zbor a unei combinații între filmele de arhivă, modele zburătoare teleghidate și animații pe calculator. Foarte apreciat, filmul a fost lăudat de istoricul de film și fost angajat al Avro  și a fost câștigător al numeroase premii, inclusiv  din acel an, dar a fost criticat pentru stilul dramatic al narațiunii, care pleca de fapt de la fapte reale. Reluarea repetată și difuzarea pe DVD-uri a relansat controversa asupra anulării programului Arrow și a făcut cunoscută povestea pentru o nouă generație.

 Note

 Bibliografie
  Abzug, Malcolm J. and E. Eugene Larrabee. Airplane Stability and Control: A History of the Technologies that made Aviation Possible. Cambridge, UK: Cambridge University Press, 2002. .
  Anderson, John D. Jr. Fundamentals of Aerodynamics. New York: McGraw-Hill Science/Engineering, Fifth Edition 2008, First Edition 1984. .
  Andrew, Christopher and Vasili Mitrokhin. The Mitrokhin Archive: The KGB in Europe and the West. Eastbourne, East Sussex, UK: Gardners Books, 2000. .
  Bothwell, Robert and William Kilbourn. C.D. Howe: A Biography. Toronto: McClelland and Stewart, 1979. .
  Campagna, Palmiro. Storms of Controversy: The Secret Avro Arrow Files Revealed. Toronto: Stoddart, third paperback edition, 1998. .
  Campagna, Palmiro. Requiem for a Giant: A.V. Roe Canada and the Avro Arrow. Toronto: Dundurn Press, 2003. .
  Dow, James. The Arrow. Toronto: James Lorimer and Company Publishers, 1979. .
  Floyd, James. "The Canadian Approach to All-Weather Interceptor Development. The Fourteenth British Commonwealth Lecture." The Journal of the Royal Aeronautical Society, Volume 62, no. 576, December 1958.
  French, Francis and Colin Burgess. Into that Silent Sea: Trailblazers of the Space Era, 1961–1965 (Outward Odyssey: A People's History of Space). Lincoln Nebraska: University of Nebraska Press, 2007. .
  Gainor, Chris. Arrows to the Moon: Avro's Engineers and the Space Race. Burlington, Ontario: Apogee, 2001. .
  Gainor, Chris. Who Killed the Avro Arrow? Edmonton: Folklore Publishing, 2007. .
  Gunston, Bill. Fighters of the Fifties. North Branch, Minnesota: Specialty Press, 1981. .
  Isinger, Russell. "Flying Blind: The Politics of the Avro Canada CF-105 Arrow Programme." The Evolution of Air Power in Canada 1919 to the Present Day and Beyond. Winnipeg: Department of National Defence, Papers presented at the 2nd Air Force Historical Conference, volume II, 1997.
  Isinger, Russell. "The Avro Arrow." Canada: Confederation to Present. CD-ROM. Edmonton: Chinook Multimedia Inc., 2001. .
  Isinger, Russell. "The Avro Arrow." The Oxford Companion to Canadian History. Toronto: Oxford University Press, 2004. .
  Isinger, Russell. The Avro Canada CF-105 Arrow Programme: Decisions and Determinants. MA Thesis, University of Saskatchewan, 1997.
  Isinger, Russell and D.C. Story. "The Plane Truth: The Avro Canada CF-105 Arrow Programme." In The Diefenbaker Legacy: Politics, Law, and Society Since 1957. Regina: Canadian Plains Research Centre, 1980. .
  Lukasiewicz, Julius. "Canada's Encounter with High-Speed Aeronautics." Technology and Culture. The International Quarterly Journal of the Society for the History of Technology, Volume 27, No. 2, April 1986.
  Milberry, Larry, ed. Sixty Years: The RCAF and CF Air Command 1924–1984. Toronto: Canav Books, 1984. .
  Page, Ron, Richard Organ, Don Watson and Les Wilkinson (the "Arrowheads"). Avro Arrow: The Story of the Avro Arrow from its Evolution to its Extinction. Erin, Ontario: Boston Mills Press, 1979, reprinted Stoddart, 2004. .
  Payne, Stephen. Canadian Wings: A Remarkable Century of Flight. Vancouver: Douglas & McIntyre, 2006. .
  Peden, Murray. Fall of an Arrow. Toronto: Stoddart Publishing, 2003, First edition 1978. .
  Pigott, Peter. Flying Canucks II: Pioneers of Canadian Aviation. Toronto: Dundurn Press Ltd, 1997.
  Shaw, E.K. There Never was an Arrow. Toronto: Steel Rail Educational Publishing, 1979. .
  Smye, Fred and Randy. Canadian Aviation and the Avro Arrow. Oakville, Ontario: Amazon/Kindle ebook, August 2014. .
  Stewart, Greig. Arrow Through the Heart: The Life and Times of Crawford Gordon and the Avro Arrow. Toronto: McGraw-Hill-Ryerson, 1998. .
  Stewart, Greig. Shutting Down the National Dream: A.V. Roe and the Tragedy of the Avro Arrow. Toronto: McGraw-Hill-Ryerson, 1991. .
  Stursberg, Peter. Diefenbaker: Leadership Gained: 1956–62. Toronto: University of Toronto Press, 1975. .
  Supersonic Sentinel. Rare Avro Arrow film footage. Available from Arrow Digital Archives (ARC); also includes extra footage of the Arrow in flight and some footage of the Avro Jetliner (1950).
  Valiquette, Marc-Andre. Destruction of a Dream: The Tragedy of Avro Canada and the CF-105 Arrow, Volume 1. Montreal: Marc-Andre Valiquette (self-published), 2009. .
  Valiquette, Marc-Andre. Supersonic Dreams: At the Dawn of a New Era, Volume 2. Montreal: Marc-Andre Valiquette (self-published), 2010. .
  Waechter, David. Flight Test: The Avro Arrow and a Career in Aeronautical Engineering. Kitchener: David Waechter (self-published), 2015. .
  Whitcomb, Randall. Avro Aircraft and Cold War Aviation. St. Catharine's, Ontario: Vanwell, 2002. .
  Whitcomb, Randall. Cold War Tech War. The Politics of America's Air Defense. Burlington, Ontario: Apogee Books, 2008. .
  Zuk, Bill. The Avro Arrow Story: The Impossible Dream. Calgary: Altitude Publishing, 2006. .
  Zuk, Bill. The Avro Arrow Story: The Revolutionary Airplane and its Courageous Test Pilots. Calgary: Altitude Publishing, 2005. .
  Zuk, Bill. Janusz Zurakowski: Legends in the Sky. St. Catharine's, Ontario: Vanwell, 2004. .
  Zuuring, Peter. Arrow Countdown. Kingston, Ontario: Arrow Alliance Press, 2001. .
  Zuuring, Peter. Arrow First Flight. Kingston, Ontario: Arrow Alliance Press, 2002. .
  Zuuring, Peter. Arrow Rollout. Kingston, Ontario: Arrow Alliance Press, 2002. .
  Zuuring, Peter. The Arrow Scrapbook. Kingston, Ontario: Arrow Alliance Press, 1999. .
  Zuuring, Peter. Iroquois Rollout. Kingston, Ontario: Arrow Alliance Press, 2002. .

 Lectură suplimentară
  Library and Archives Canada este depozitul oficial pentru cele mai multe documente guvernamentale cu privire la proiectul Avro CF-105, deși există multe documente și la Departamentul Apărării Naționale Directorate of History and Heritage. Aproape toate documentele despre Avro Arrow au fost declasificate.
  There Never Was an Arrow a fost difuzat de CBC în martie 1980 (disponibil ca supliment la DVD-ul miniseriei Arrow). Secvențe din program se pot vedea la CBC.

 Vezi și
Avioane similare:
 F-106 Delta Dart
 Dassault MD.750
 English Electric Lightning
 FMA I.Ae. 48
 Lavochkin La-250
 F-4 Phantom II
 F-101 Voodoo
 MiG-25
 XF-108 Rapier
 Operational Requirement F.155
 XF-103
 Saab 35 Draken
 Saunders-Roe SR.177

 Legături externe

  Aerospace Heritage Foundation of Canada
  Arrow Digital Archives
  Avro Arrow Historica Minute
  Avro Arrow Home Page, cea mai longevivă pagină despre Avro Arrow
  Canada Aviation and Space Museum, care expune resturile RL-206 Avro Arrow și alte componente
  Canadian Air and Space Museum, unde se găsește replica Avro Arrow
  CBC Digital Archives: The Avro Arrow, Canada's Broken Dream
  "The Great Arrow Debate" editorial la canavbooks.com
  "ARROW – A World-leading Intercepter (sic!) by Avro Aircraft" articol de Bill Gunston în Flight'' din 1957
  Royal Canadian Air Force – Avro CF-105 Arrow Mk.1
  The Avro Arrow & her pilot J. Zurakowski
  A new hunt for Avro Arrow models in the depths of Lake Ontario: This time the search will be different de Alexandra Sienkiewicz, CBC News, 14 iulie 2017

Istoria aviației
Avioane cu reacție
Avioane cu aripi delta
Știința și tehnologia în Canada

Avro Canada CF-105 Arrow


بلدية نافاس دي إيستينا ، هي إحدى بلديات مقاطعة سيوداد ريال إحدى مقاطعات إسبانيا، والتي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 389 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في ثيوداد ريال
بلديات سيوداد ريال

نافاس دي إيستينا (سيوداد ريال)