Events in the year 1978 in the Republic of India.

Incumbents
 President of India – Neelam Sanjiva Reddy
 Prime Minister of India – Morarji Desai
 Vice President of India – B.D. Jatti
 Chief Justice of India – Mirza Hameedullah Beg (until 21 February), Yeshwant Vishnu Chandrachud (starting 22 February)

Governors
 Andhra Pradesh – Sharda Mukherjee (until 15 August), K. C. Abraham (starting 15 August)
 Assam – L. P. Singh
 Bihar – Jagannath Kaushal
 Gujarat – Kambanthodath Kunhan Vishwanatham (until 14 August), Sharda Mukherjee (starting 14 August)
 Haryana – Harcharan Singh Brar
 Himachal Pradesh – Amin ud-din Ahmad Khan
 Jammu and Kashmir – L. K. Jha
 Karnataka – Govind Narain
 Kerala – Jothi Venkatachalam
 Madhya Pradesh – N. N. Wanchu (until 16 August), C. M. Poonacha (starting 16 August)
 Maharashtra – Sri Sadiq Ali
 Manipur – L.P. Singh
 Meghalaya – L.P. Singh
 Nagaland – L.P. Singh
 Odisha – Bhagwat Dayal Sharma
 Punjab – Jaisukh Lal Hathi
 Rajasthan – Raghukul Tilak
 Sikkim – B B Lal
 Tamil Nadu – Prabhudas Patwari
 Tripura – L. P. Singh
 Uttar Pradesh – Ganpatrao Devji Tapase
 West Bengal – Anthony Lancelot Dias

Events
 National income - 1,126,714 million
 1 January – Air India Flight 855, a Boeing 747 passenger jet, crashes into the Arabian Sea after takeoff near Bombay, killing all 213 on board.
 16 January – Morarji Desai led government demonetizes high denomination banknotes.
 29 March – Dr. Leo Rebello pioneers a 60 lessons distance learning course in Naturopathy to train Naturopaths to serve in India's 560,000 villages.
 1 May – Launch of District Industrial Centre by Minister of Industries George Fernandes.
 7 November – Indira Gandhi is re-elected to the Indian parliament.
 19 December – Indira Gandhi is arrested and jailed for a week for breach of privilege and contempt of parliament.

Law

Births

January to June
4 January – Ramana (actor), actor and producer.
13 January – Ashmit Patel, actor.
16 January  Vijay Sethupathi, actor.
21 March – Rani Mukerji, actress.
28 March – Nafisa Joseph, model, MTV VJ, Miss India 1997 (d.2004).
16 April – Lara Dutta, actress, Miss Universe in 2000.
4 May – Samita Singh Virtigo patients of Deodh Madhubani Bihar
5 May – Sandeep Baswana, actor.
25 June – Aftab Shivdasani, actor.

July to December
17 August – Disha Vakani, actress.
21 August – Bhumika Chawla, actress.
31 August – Jayasurya, actor.
4 October – Soha Ali Khan, actress.
18 October  Jyothika, actress.
20 October – Virender Sehwag, cricketer.
1 November – Manju Warrier, actress.
25 November – Sameer Dad, field hockey player.
25 November – Rakhi Sawant, actress

Deaths
19 February – Pankaj Mullick, singer and composer (b. 1905).
18 November – Dhirendra Nath Ganguly, film entrepreneur, actor and director (b. 1893).

See also
 Bollywood films of 1978

References

India
Years of the 20th century in India
1970s in India
1978 in Asia

1978 in India


Umtiza, monotipski rod mahunarki iz Južnoafričke Republike. To je maleno zimzeleno bodljikavo drvo koje naraste do 12 metara visine. Ime roda dolazi po vernakularnom nazivu umthiza za vrstu U. listeriana

Vrsta raste samo na šest lokaliteta, na malenom području provincije Eastern Cape.

Izvori

Detarioideae
Flora Kapskih provincija

Umtiza


එලිෆන්ටා ලෙන් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ප්‍රධාන වශයෙන් ශිව දෙවියන් උදෙසා කැපකළ ලෙන් දේවාල සමූහයක් වන අතර එය යුනෙස්කෝ ලෝක උරුම අඩවියක් ද වේ. මේවා පිහිටියේ ඉන්දියාවේ මහාරාෂ්ට්‍ර ප්‍රාන්තයේ මුම්බායි සිට  පමණ නැගෙනහිරින් මුම්බායි වරාය අසල පිහිටි එලිෆන්ටා දූපත හෙවත් ඝරපූරි (අර්ථය "ගිරි නගරය") හි ය. ජවහර්ලාල් නේරු වරායට  පමණ බටහිරින් පිහිටි මෙම දූපතේ හින්දු ලෙන් පහක් සහ ක්‍රි.පූ. 2වන සියවසට පමණ අයත් බෞද්ධ ස්තූප නටබුන් ගොඩැලි කිහිපයක් මෙන්ම දිය පොකුණු සහිත කුඩා බෞද්ධ ලෙන් ද්විත්වයක් ද පිහිටා ඇත.

එලිෆන්ටා ලෙන්වල ඇති ශෛලකර්ම ගෘහනිර්මාණ සහ ප්‍රතිමා අංගවලින් හින්දු සහ බෞද්ධ සංකල්ප හා ප්‍රතිමා කලාවේ සම්මිශ්‍රණයක් පෙන්වයි. මෙම ලෙන් සාරා ඇත්තේ ඝන බැසෝල්ට් පාෂාණයෙහි ය. කිහිපයක් හැරුණුවිට මෙහි බොහෝ කලා නිර්මාණ විනාශ වී ඇත. ප්‍රධාන දෙවොලෙහි දිශානතිය සහ අනෙක් දේවාලවල සාපේක්ෂ පිහිටීම මණ්ඩල රටාවක් පෙන්වයි. මෙහි වූ කැටයම් මඟින් හින්දු පුරාණෝක්ති කථාවන් නිරූපණය වන අතර, එහි වූ විශාල ඒකශිලාමය  ත්‍රිමූර්ති සදාශිව, නටරාජ සහ යෝගීශ්වර කැටයම් ඉතා ප්‍රසිද්ධ ය.

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

World Heritage Sites - Elephanta Caves, Archaeological Survey of India
Elephanta Caves, Abhijna Museum
Archive of historic Elephanta Caves ruins photographs, British Library
Archive of historic Elephanta Caves sketches and paintings, V&A Museum

Elephanta Caves Timings & Ferry Timetable

මහාරාෂ්ට්‍රයේ ලෝක උරුම අඩවි
මහාරාෂ්ට්‍රයේ හින්දු දේවාල
ඉන්දියාවේ ශිව දේවාල
චාලුක්‍ය රාජවංශය
ඉන්දියානු ශෛලමය ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ ලෙන්
ඉන්දියාවේ පැරණි ජනාවාස පැවති ස්ථාන
ඉන්දියාවේ හින්දු ලෙන් දේවාල
ගුප්ත කලාව
ඉන්දියාවේ ලෝක උරුම අඩවි

එලිෆන්ටා ලෙන්


Biligtü Khan (; ; ), born Ayushiridara (; ; ;  means preservative of life), also known by his temple name as the Emperor Zhaozong of Northern Yuan (; 23 January 1340 – April or May 1378), was an emperor of the Northern Yuan dynasty, reigning from 1370 to 1378. He ascended to the throne after the death of his father Toghon Temür (Emperor Shun). In 1372, he defeated an invading Ming dynasty army and recaptured some regions that were previously lost to the newly founded Ming dynasty.

Early life
Ayushiridara was born in 1340 the eldest son of Toghon Temür (Emperor Shun of Yuan) and Lady Gi, who came from a lower-ranked aristocratic family who would eventually be highly influential during a period in her husband's reign. He was given his earliest tuition in Chinese at the house of his father's minister, Toqto'a, at age ten. Toghon Temür's principal empress, Danashiri, bore only one son who died in infancy. The Mongol noyans mostly preferred another Borjigin (Mongol noble) heir, rather than Ayushiridara, as his mother was a former palace maid and tea server. Only after the purge of Danashiri's family and the death of Bayan, were he and his mother accepted at the Yuan court. Induced by his Korean empress, Lady Gi, the Yuan emperor Toghon Temür scheduled to elect his heir apparent in 1353. However, Toqto'a delayed the schedule for some unknown reason. This aroused the anger of the latter's political enemies. The chief minister and his former protégé, Hama of the "Qangli", and Ayushiridara, with the support of his mother, the Empress, Lady Gi, accused Toqto'a of corruption and violation of law while he was fighting the Red Turban Rebellion in 1354. This situation halted Toqto'a, who had been successful in defeating the rebellion, and he was stripped of his dignities and sent to Hoai-nan into exile.

Hama was made first minister and all power was then in his hands. Elated by this success, Hama decided to raise Ayushiridara to the throne. This plot was discovered, Hama was sentenced to exile and strangled by his enemies there in 1356, and Ayushiridara was pardoned.  When he became crown prince in 1353, it caused internal strife between his supporters and opponents. Seven years later he and Lady Gi wished the first minister, Tai ping, to convince the Khagan to resign and leave Ayushiridara dominion. When Tai ping refused, they poisoned the minister's partisans and forced him to resign. Power passed to a eunuch, Papuhwa, and to Cho Sekin, two weak men. An opposition leader, Bolad-Temür, occupied the capital in 1364. Ayushiridara was ordered back by his father to Dadu. Feeling himself not powerful enough to resist Bolad-Temür's large army, Ayushiridara fled to the Yuan general, Köke Temür. When Bolad-Temür learned that Ayushiridara was advancing with troops, he arrested Lady Gi and forced her to recall her son to the capital. However, Bolad-Temür's commanders deserted to Köke Temür. Toghon Temür secretly ordered Ho chang, son of the prince of Wei chun, to murder Bolad-Temür. After the latter's death, Köke Temür defeated Bolad-Temür's commander Tukiel in 1365. Ayushiridara forced Köke Temür to persuade the Emperor to resign in his favor. The Emperor was unwilling to abdicate, but he appointed his son lieutenant in the Yuan. Köke Temür tried to prevent it, but failed and was stripped of his dignities.

In 1368 the Yuan dynasty was overthrown by the Ming dynasty, and Toghon Temür Khan and his family fled north to Shangdu from Dadu. In 1370 Toghon Temür died in Yingchang. The Ming army captured the city and relatives and Maidarbal, a son  of Ayushiridara who escaped safely to Karakorum where he was officially enthroned as Khagan of the Mongols with the Mongolian title of Biligtü (Intelligent).

Reign
Shortly after the succession, he fled to Karakorum and he changed the era name to Xuanguang (宣光, 1371–1378) there. Biligtü Khan made Köke Temür his commander in chief and chingsang of the right hand of the Central Government. The Yuan remnants in Mongolia homeland, known as the Northern Yuan dynasty, still remained overall a strong power during his reign. Its dominions covered the areas from Northeast China to Xinjiang.

Hongwu Emperor demanded Biligtü Khan Ayushiridara to give up his arms several times but failed. In 1372, the former dispatched the Ming army of 150,000 men to Mongolia. Biligtü Khan sent Köke Temür's army against the central division of the Ming army under Xu Da. Xu Da's troops reached Tuul River within 20 days. However, they were routed and their commander barely escaped with a few of his men. The eastern division of the Ming army advanced to Kherlen River, pillaging the Mongolian camps en route. They were suddenly defeated and forced to retreat to Orkhon where another bloody battle ensued. After that they fought the Mongol army under Halajchani and was finally defeated near Karakorum. The western division of the Ming army was forced to retreat due to other divisions' failures, though, they won a series of places.

Ayushiridara asked the assistance from the Yuan's former vassal King Gongmin of Goryeo to fight against the Ming dynasty of China. In his letter to Gongmin, Biligtü Khan says:

"...Oh king, you are a descendant of Genghis Khan same as me. Therefore, we wish you to work with us to establish justice and truth under the heaven..."

On the contrary, King Gongmin refused to help and started an opposition policy against the Mongols, and retook their lands, which were annexed by the Yuan dynasty in the 1270s. Hong Ryun and Choe Mansaeng killed Gongmin in 1374. Yi Inim killed them and sent envoys to the Mongols in Liaoyang and Biligtü Khan quickly recognized the legitimacy of King U, puppet of Yi Inim. Biligtü Khan asked Goryeo to send troops for a joint attack against the Ming fortress. The Goryeo court cautiously refused to help again.

The Mongols conquered Funin and Suijin districts in Sinhe, Liaoning and Hebei provinces in 1373, cutting the Ming from Liaodong. In 1375, Naghachu, a Mongol official in Liaoyang province invaded the Liaodong Peninsula with aims of restoring the Mongols to power and succeeded with the support of the pro-Mongol Jurchens. The Ming ceased its raids into the Northern Yuan. Biligtü Khan's greatest general, Köke Temür, died in 1375. Biligtü Khan Ayushiridara died in 1378 and his half-brother, Tögüs Temür, succeeded to the throne.

Family
Father: Toghon Temür (妥懽貼睦爾) (25 May 1320 - 23 May 1370)
Grandfather: Khutughtu Khan Kusala (忽都篤汗) (22 December 1300 - 30 September 1329)
Grandmother: Mailati of the Karluks (迈来迪) (? – 1320)
Mother: Empress Gi (기황후, 奇皇后) (1315 - 1369)
Grandfather: Gi Ja-oh (기자오, 奇子敖) (1266 - 1328)
Grandmother: Lady Lee of Iksan Lee clan (익산 이씨, 益山 李氏)
Consorts and issue(s):
Empress Consort Kwon/Gwon, of the Korean Andong Kwon clan (權皇后 安东权氏, 29 April 1342 - 1378 or 22 May 1410)
Elbeg Nigülesügchi Khan (1362-1399), first son (Maidilibala in Sanskrit)
Unknown named princess,  first daughter
Son-in-law - Jorightu Khan Yesüder (卓里克圖汗) (1358 - 1392)  had one son
Empress Kim, of the Korean Kim Clan (金皇后 金氏), daughter of Kim Yun–jang (金允藏)

In popular culture
Portrayed by Seo Sung-kwang, Kim Jong-ho, and Lee Poong-woon in the 2005–2006 MBC TV series Shin Don.
Portrayed by Kim Jin-woo and Lee Shi-woo in the 2013-2014 MBC TV series Empress Ki.

See also
 List of khans of the Northern Yuan dynasty

References

1338 births
1378 deaths
Yuan dynasty emperors
Northern Yuan khans
14th-century Mongol khans
14th-century Chinese monarchs

Biligtü Khan Ayushiridara


شارمين كلاريس Relucio Pempengco (مواليد 10 مايو 1992)، مشهورة ب Charice Pempengco، أو ببساطة Charice (اسم مركب من اسمائها الأولية)، مغنية فلبينية ارتفعت شعبيتها من خلال ليوتيوب.

المراجع

وصلات خارجية

 Charice at بيلبورد (مجلة)

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من كابوياو
تاغالوغيون
حكام إكس فاكتور
رومان كاثوليك فلبينيون
رومان كاثوليك مثليون
ستار ماجيك
شخصيات إل جي بي تي من الفلبين
فنانو تسجيلات وورنر بروس
قنوات يوتيوب انطلقت في 2005
كتاب أغان مثليون
مشاركون مسلسلات تلفزيونية واقعية فلبينية
مشاهير يوتيوب
مشاهير يوتيوب فلبينيون
مغنو بوب ذكور فلبينيون
مغنو بوب فلبينيون
مغنون أطفال فلبينيون
مغنون باللغة الإنجليزية من الفلبين
مغنون ذكور فلبينيون في القرن 21
مغنون ذكور في القرن 21
مغنون فلبينيون في القرن 21
مغنون مثليون
مغنون مثليون من الفلبين
مغنون من لاغونا
مغنيات فلبينيات
ممثلات تلفزيون فلبينيات
ممثلو أفلام فلبينيون
ممثلو تلفزيون فلبينيون
ممثلون فلبينيون في القرن 21
ممثلون من لاغونا
مواليد 1992
موسيقيون مثليون من الفلبين
كتاب أغان مثليون فلبينيون

شارمين كلاريس


Custóias Portekiz'de Vila Nova de Foz Côa belediyesine bağlı olan, 8,89 km² yüzölçümüne sahip, 278 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vila Nova de Foz Côa

Custóias (Vila Nova de Foz Côa)


Astronom, astrofizikçi ya da gök bilimci, Dünya'nın kapsamı dışındaki belirli bir soru veya alan üzerine çalışan astronomi alanında uzmanlaşmış bir bilim insanıdır. Gözlemsel (verileri analiz ederek) veya teorik astronomide yıldızlar, gezegenler, uydular, kuyruklu yıldızlar ve gökadalar gibi astronomik nesneleri gözlemlerler. Astronomların çalıştığı konular veya alanlar arasında gezegen bilimi, güneş astronomisi, yıldızların kökeni veya evrimi ile gökadaların oluşumu gibi konular yer alır. İlgili ancak farklı bir konu olan fiziksel kozmoloji ise Evren'i bir bütün olarak inceler.

Tarih öncesi çağlardan bu yana gökyüzü dünyanın her yerindeki kültürlerden insanların ilgisini çekmiştir. Bu kültürlerden bazıları, birbirinden bağımsız olarak, gökyüzündeki cisimlerin gözlemlenmesine kendini adamış olan kâtip veya rahiplere destek vermeye başlamışlardır. Gezegenlerin hareketlerinin gözlemlenmesi ve gelecekteki hareketlerinin tahmini antik astronominin başlıca uğraşı olmuştur. Batıda, astronominin antik Mezopotamya'da ortaya çıktığı düşünülmektedir. Babil kayıtları üzerine yakın zamanda yapılan araştırmalar, bunların kusursuz olduğunu göstermektedir.

Yaklaşık 1750'lerden önce, astroloji ile astronominin birbirine çok yakın kabul edildiğinin anlaşılması önemlidir. Kimi yer ve zamanlarda, bu ikisine aynı gözüyle bakılmıştır.

Diğer pek çok bilim alanında çalışan kimselerden farklı olarak astronomlar, üzerinde çalıştıkları cisimlerle temas kuramaz. Bunun yerine, keşif yapmak için detaylı gözlemlere başvururlar. Genel olarak astronomlar, gözlem yapmak için teleskop ya da diğer görüntüleme ekipmanları kullanmaktadırlar.

Kaynakça
 İngilizce Vikipedi'deki Astronomer  maddesi

Ayrıca bakınız
 Gökbilim
 Astronomların listesi

Astronom


Pereiro adını taşıyan Portekiz'de yerleşim birimleri:

 Pereiro - Alcoutim belediyesinde bucak.
 Pereiro - Pinhel belediyesinde bucak.
 Pereiro - Tabuaço belediyesinde bucak.

Pereiro


Accrington Stanley Football Club er en professionel fodboldklub baseret i Accrington, Lancashire, England. Klubben spiller i League One, det tredjehøjeste niveau i det engelske fodboldligasystem.

Den nuværende klub blev dannet i 1968, to år efter sammenbruddet af den oprindelige Accrington Stanley grundlagt i 1891. De blev forfremmet til fodboldligaen i 2006 efter at have vundet Conference i 2005-06.

Historie

Gendannelse
Accrington havde været uden et fodboldhold efter sammenbruddet af den oprindelige Accrington Stanley i 1966. Det oprindelige hold var blevet dannet i 1891 og spillede i Football League fra 1921 til marts 1962, men havde tilbragt sine sidste fire sæsoner i Lancashire Combination. På et møde i Bold Street Working Men's Club i 1968 blev gendannelsen indledt, og i august 1970 spillede den nye klub på en ny bane, Crown Ground. Eric Whalley, en lokal forretningsmand, tog kontrol over klubben i 1995 og begyndte udviklingen af klubbens hjemmebane. Efter at klubben rykkede ned i 1999 udpegede Whalley John Coleman som manager.

Navn
Den oprindelige byklub, Accrington, var blandt de tolv grundlæggere af Football League i 1888, før de trådte ud af ligaen efter blot fem år. Et hold kaldet Stanley Villa eksisterede allerede på det tidspunkt, og det blev opkaldt som sådan, fordi de havde hjemmebane på Stanley WMC på Stanley Street i Accrington. Med bortfaldet af Accrington tog Stanley Villa bynavnet sådan at blev Accrington Stanley.

Spillere

Referencer

Eksterne henvisninger

 Officiel hjemmeside
 Nuværende og tidligere spillerbiografier   - Officielt websted
 Accrington Stanley News

Fodboldklubber i England
Lancashire Combination
Etableret i 1968
Pages with unreviewed translations

Accrington Stanley F.C.


බෙනරගම විදානලාගේ ජගත් චම්පික බෙනරගම (උපත 1972 ජූනි 2) හෙවත් ජගත් බෙනරගම, යනු ශ්‍රී ලංකා සිනමාවේ, වේදිකාවේ සහ රූපවාහිනියේ නළුවෙකි. ඔහු වඩාත් ප්‍රචලිත වන්නේ "පබා" ටෙලි නාට්‍යයේ "උක්කුවා" චරිතය සහ විචාරක පැසසුමට ලක් වූ "ප්‍රතිරූ" චිත්‍රපටයේ ප්‍රධාන ප්‍රධාන චරිතය සඳහා ය.

පෞද්ගලික ජීවිතය
ඔහු විවාහ වී සිටින්නේ රේණුකා පුෂ්පකුමාරි විතාන සමඟ වන අතර එහිදී විවාහ උත්සවය 2010 ජූලි 3 වන දින පිළියන්දල දෙල්තාව පැරඩයිස් ඉන් හෝටලයේදී පැවැත්විණි. ඔහුගේ බිරිඳ හම්බන්තොට දිස්ත්‍රික්කයේ වන අතර ලංකා ජල මණ්ඩලයේ සේවය කළාය. මෙම යුවළට එක් දියණියක් සිටී.

ජගත්ගේ සොහොයුරිය කෝකිලානි බෙනරගම විවාහ වී සිටින්නේ ජනප්‍රිය නළු රවින්ද්‍ර යසස් සමඟයි. මෙම යුවළට එක් පුතෙකු සිටින අතර, කසුන් චාමර ද කීර්තිමත් නළුවෙකු සහ ගායකයෙකු වන අතර ඔහු "හපන් පැදුර" සංගීත වැඩසටහනෙන් වෘත්තීය ජීවිතය ආරම්භ කළේය.

වෘත්තීය ජීවිතය
බෙනරගම සිය රංගන ජීවිතය ආරම්භ කළේ ඩග්ලස් සිරිවර්ධන අධ්‍යක්ෂණය කළ වේදිකා නාට්‍යයකිනි. මේ අතරතුර ඔහු ජනාධිපති කාර්යාලයේ නිලධාරියකු ලෙසද කටයුතු කළේය. කෙසේ වෙතත්, දරුණු රිය අනතුරකින් පසු, ඔහු කාර්යාලයෙන් ඉල්ලා අස් වූ අතර, එම අවස්ථාවේ දී, වී. සිවදාසන්ගේ රූපවාහිනී කතා මාලාවක රඟපෑමට ඔහුට ආරාධනා කරනු ලැබේ.

2014 දී ස්වාධීන රූපවාහිනී සේවයේ විකාශය වූ "පබසරා" රූපවාහිනී කතාමාලාවේ බෙනරගමගේ චරිතය සරත් ෆොන්සේකා ගේ පක්ෂයෙන් මැතිවරණයට තරඟ කිරීම නිසා ඔහු නාට්‍යමය වශයෙන් මරා දමා ඇත. නාලිකාව රජයට අයත් එකක් නිසාත් තම මැතිවරණ පාර්ශවය ඊට විරුද්ධ නිසාත් මෙය හිතාමතා සිදුවී ඇති බව ඔහු ප්‍රකාශ කළේය.

රංගනයෙන් ඔබ්බට
ඔහු "ඒ හීනයට අවසරයි" සහ "ලා සඳ පාමුල" යන පිටපත් දෙකක් ලියා ඇත. ඔහු සඳ නොදුටු සඳ නමින් ටෙලි නාට්‍යයක්ද අධ්‍යක්ෂණය කළේය.

බෙනරගම මහතා බස්නාහිර පළාත් සභා මැතිවරණය සඳහා කොළඹ දිස්ත්‍රික්කයෙන් තරග කළේය.

References

External links

ශ්‍රී ලාංකික නළුවෝ
ශ්‍රී ලාංකික අධ්‍යක්ෂවරු
සිංහල ජනයා

ජගත් බෙනරගම


عمود السواري هو عمود روماني أثري يقع في مدينة الإسكندرية في مصر، ويعد من أشهر المعالم الأثرية فيها. أقيم فوق تل باب سدرة بين منطقة مدافن المسلمين الحالية والمعروفة باسم مدافن العمود وبين هضبة كوم الشقافة الأثرية. ويصل طوله إلى حوالي 27 متراً ومصنوع من حجر الغرانيت الأحمر. أقيم تخليدا للإمبراطور دقلديانوس في القرن الثالث الميلادي. وهو آخر الآثار الباقية من معبد السيرابيوم الذي أقامه بوستوموس. لم يتم تحديد تاريخ إنشاء هذا العمود على وجه الدقة لكنه يعود للعصر الروماني، وقيل أن هذا العمود أهدي للمسيحية بعد انتصارها في الإسكندرية علي مريام في معركة القميص

عمود السواري هو خامس أطول نصب تذكاري كعمود نصر روماني من بعد عمود تراجان (35.07 م).

التسمية
وتعود تسمية العمود باسم عمود السواري إلى العصر العربي حيث يعتقد أنها جاءت نتيجة ارتفاع هذا العمود الشاهق بين 400 عمود آخر وهو ما يشبه صواري السفن ولذلك أطلق عليه العرب عمود الصواري والتي حرّفت فيما بعد إلى السواري. وقد عرف عمود السواري خطأ منذ الحروب الصليبية باسم عمود بومبي ويرجع هذا الخطأ إلى أن بعض الأوروبيين ظنوا أن رأس القائد الروماني بومبي الذي هرب إلي مصر فراراً من يوليوس قيصر وقتل في مصر ظنوا أن رأسه قد وضعت في جرة جنائزية ثمينة ووضعت فوق تاج العمود.

التصميم
جسم العمود عبارة عن قطعة واحدة قطرها عند القاعدة 2,70 متراً، وعند التاج 2,30 متراً. ويبلغ الارتفاع الكلي للعمود بما فيه القاعدة حوالي 26,85 متراً. وفي الجانب الغربي من العمود قاعدتان يمكن الوصول إليهما بسلم تحت الأرض كما يوجد تمثالان مشابهان لأبي الهول مصنوعان من الغرانيت الوردي يرجع تاريخهما إلى عصر بطليموس السادس. على أحدهما نقش للملك حور محب من الأسرة الثامنة عشرة.

وصف ابن بطوطة
وصفه الرحالة المسلم ابن بطوطة عندما زار الأسكندرية في عام 1326م، فقال:

معرض الصور

انظر أيضًا
 المسرح الروماني (الإسكندرية).

مراجع

وصلات خارجية

آثار مصر
مبان ومنشآت اكتملت في القرن 3
مبان ومنشآت في الإسكندرية
معالم الإسكندرية
مونوليثات

عمود السواري


Olaylar
 II. Horik, Danimarka kralı olarak I. Horik'in yerine tahta geçti.
 III. Jayavarman, Khmer İmparatorluğu'nun hükümdarı olarak babasının (II. Jayavarman) yerine geçti.

Doğumlar

Ölümler
 I. Horik, Viking saldırılarıyla bilinen Danimarka kralı

854


Epos je debitantski studijski album njemačkog ekstremnog metal sastava Downfall of Gaia. Album su 1. lipnja 2010. godine objavile diskografske kuće Shove i Maniyax Records.

Popis pjesama

Osoblje
Downfall of Gaia
Anton Lisovoj – vokali, bas-gitara
Dominik Goncalves dos Reis – vokali, gitara
Peter Wolff – vokali, gitara
Johannes Stoltenburg – bubnjevi

Izvori

Albumi iz 2010.
Albumi sastava Downfall of Gaia

Epos


Fütüvvet (Arapça: فتوت), tasavvufta bir akım, dinî ve mesleki birlik, esnaf teşkilatı veya Anadolu'da 13. yüzyıldan bu yana görülen örgütlenmiş zanaatçılar ve esnaf birlikleri.

Etimolojisi
Fütüvvet fetâ kelimesinden gelmektedir. Fetâ yiğit, fütüvvet yiğitlik demektir. Fütüvvet, yiğitlik anlamına meslekî bir organizasyon; meslek teşkilatı olarak gelmektedir. Tasavvufî yönü olan bir meslek teşkilatıdır. Daha da açmak gerekirse; Sûfileri, tarikat erbâbını, dervişleri, tekkeye devam eden müridleri umûmiyetle, beleşçilikle itham etmişlerdir, oysa sûfiler, kendi emeğini biçmek fikrinde olan kimseler olarak görülmektedir.

Fütüvvet teşkilatı
Fütüvvet teşkilatının kuruluşu Abbasi Halifeliği dönemine şayandır. Siyasi gücünden sonra gittikçe dini gücünü yitirmiş olan Abbasi Halifeliği, en-Nasır Lidinillâh Ebû'l-Abbas Ahmed'in halifeliği zamanında (1180 - 1225) "Fütüvvet" teşkilatı aracılığı ile yeni bir atılım yapma fırsatı bulmuştur. Annesi Türk olan 34. Abbasi Halifesi en-Nasır Lidinillâh, bazı mutasavvıf bilginlerin etkisiyle, önceleri tepki gösterdiği "Fütüvvet" teşkilatına girmiş ve kısa sürede yeniden düzenlediği bu teşkilatın en büyük önderi olmuştur. Halife en-Nasır Lidinillah, sadece sayıları oldukça kalabalık olan ve zaman zaman birbirleri ile çatışan inanç ve fikir topluluklarını "Fütüvvet" teşkilatı içinde toplayıp manevi gücünü sağlamakla kalmamış, aynı zamanda bu teşkilatı siyasi emellerine aracı yaparak itaat ettirme hakkını bütün İslam dünyasına yayma başarısını da göstermiştir. O dönem önderi 34. Abbasi Halifesi olan Fütüvvet teşkilatında, üyeleri arasında Sultan I. Alaeddin Keykubad ve Ebû Hafs Ömer es-Sühreverdî de vardı. Bir dönem ahilik Fütüvvet teşkilatının içinde örgütlenmiş ise de sonraları ayrı bir biçimde yapılanmış, Fütüvvet teşkilatı ortadan kalktıktan sonra da ahilik Anadolu'da varlığını uzun süre devam ettirmiştir.

Ahilik mesleği, yiğitlik ve cömertlik mefkûresi (ülküsü) olarak İslâm'ın doğuşu ve yayılması ile "Futuvva" (yiğitlik ve cömertlik) mefkûresinin daha hicrî 2. yüzyılda özellikle Horasan ve Maveraünnehir'de etkili olarak yaygınlaştığı bilinmektedir. Mutasavvıflardan, fütüvvet (fotowwa) ilkelerini bir tam uzunlukta içeren Kitabü'l-fütüvve (Ketāb al-fotowwa) ismindeki eseri ilk yazan Horasanlı Ebu Abdurrahman Muhammed b. Hüseyin b. Muhammed Sülemi (Sufi ʿ Abd al-Rahman Solami)'dir.

Anadolu'ya, Horasan'dan Orta Doğu'ya, Bağdat'a, Selçukîlerle Anadolu'ya gelmiş fütüvvet teşkilatı çok canlı olarak yaşamıştır. Kırşehir'de fütuvvetin pîri Ahi Evran olarak bilinmektedir. Şehirde, senede bir kez Ahî Evran merasimleri yapılmaktadır.

Döneminde, bir insan ahîyse; zengin, varlıklı, itibarlı, yüksek mercilerde olduğu anlaşılmaktadır.

Notlar

Kaynakça
 Dervişân Dergisi
 Angelika Hartmann, An-Nasır Li-Din Allâh (1180-1225), Politik, Religion, Kultur in der spaeten Abbâsidenzeit, Berlin, 1975.

Dış bağlantılar
 Anadolu'daki ahilik sistemi ve ilk fütüvvet

İslam'da mistisizm
Tasavvuf örgütleri
Arap milliyetçiliği
Tasavvuf terimleri

Fütüvvet


ජන්ම පාපය යනු, කිළිටි ස්වභාවයක සහ පාපයෙහි ගැලීමට නැමුරුවක උරුමයක් සහිතව මිනිසුන් උපදින බවට දැක්වෙන ක්‍රිස්තියානි භාෂිතයකි.

ජන්ම පාපය


Sef Vergoossen (født 5. august 1947) er en tidligere nederlandsk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Holland

Sef Vergoossen


Matić je hrvatsko prezime, koje se najčešće pojavljuje u Tomislavgradu u zapadnoj BiH, u Zadru i Zagrebu.

Osobe s prezimenom Matić

Ambroz Matić (1795. – 1849.), hrvatski i bosanskohercegovački pjesnik, pisac, latinist
Anita Matić (rođ. 1975.), hrvatska kazališna, televizijska i filmska glumica
Ante Matić (rođ. 1945.), hrvatski pjesnik, prozaik, kritičar, esejist i polemičar
Ante Delmin Matić (rođ. 1954.), hrvatski pjesnik iz BiH
Barbara Matić (rođ. 1994.), hrvatska judašica
Bernardo Matić (rođ. 1994.), hrvatski nogometaš
Boris T. Matić (rođ. 1966.), hrvatski producent
Branko Matić (1919. – 2012.), hrvatski kazališni, televizijski i filmski glumac
Brigita Matić (rođ. 1996.), hrvatska judašica
Darko Matić (rođ. 1980.), bosanskohercegovački nogometaš
Eugen Matić (1889. – 1918.), hrvatski pisac iz Bosne i Hercegovine
Ivona Matić, hrvatska košarkašica
Marija Turkalj Matić, vojvođanska slikarica
Marko Matić (rođ. 1988.), hrvatski reprezentativni rukometaš
Martin Matić (1876. – 1945.), bački hrvatski politički i kulturni djelatnik
Nadja Matić (rođ. 1990.), hrvatska hokejašica na ledu
Ognjen Matić (rođ. 1989.), australski rukometaš
Predrag Matić (rođ. 1962.), hrvatski bivši ministar branitelja
Slavko Matić (rođ. 1938.), hrvatski akademik
Zvonko Putica Matić (20. stoljeće), hrvatski liječnik, novinar i hrvatski emigrantski kulturni djelatnik

Izvori

Prezimena

Matić


Flipaklukka (fræðiheiti: Campanula excisa) er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá suðurhluta Alpanna.

Tilvísanir

Bláklukkur

Flipaklukka


Dido abandonada (título original en italiano, Didone abbandonata) es una ópera en tres actos y 43 escenas del compositor alemán Joseph Anton Schuster (Dresde, 1748 – Dresde, 1812) con libreto en italiano de Pietro Metastasio, cuyo estreno tuvo lugar en el Teatro de San Carlos de Nápoles, el 12 de marzo de 1776.

Antecedentes
El libreto de Didone abandonata fue escrito por Metastasio para que fuera utilizado por el compositor italiano Domenico Natale Sarro para componer una ópera homónima en tres actos, cuyo estreno tuvo lugar en el Teatro San Bartolomé de Nápoles, el 1 de febrero de 1724. Posteriormente a Sarro fueron más de 70 los compositores que crearon óperas sobre el mismo libreto, entre ellos Händel, Hasse, Paisiello o Päer, siendo el último Carl Gottlieb Reissiger cuya Dido se estrenó en Dresde justo 100 años después, en 1824.

Libreto
Las fuentes a las que acudió Metastasio para escribir el libreto fueron La Eneida  y  Los Fastos  de los poetas romanos Virgilio y Ovidio respectivamente.
El libreto es el segundo de la producción de Metastasio, estando comprendido entre Siface, re di Numidia  (1723) y  Siroe, re di Persia (1726).

Personajes

Escenografía: Giuseppe Baldi

Versión Venecia
El 20 de enero de 1779, Schuster presentó una segunda versión de Dido en el Teatro San Benedetto de Venecia. La versión de 1779 fue una segunda representación tres años después de su presentación original en el teatro San Carlo en Nápoles, con motivo del carnaval de Venecia en 1779. El libreto es el mismo, excepto por la eliminación de un baile con pantomima que seguía a la obra. Entre otros cambios, encontramos que el set de actores es diferente a su primera representación, así como el coreógrafo de otro baile que sucedía a la representación. La nueva coreografía corrió a cargo de Jean Favier.La escenografía para esta versión corrió a cargo de Mauro Cugini y el verstuario corrió a cargo de Luigi Bechetti.
El editor de la versión fue Modesto Fenzo, que también participó en ediciones de otros autores con este mismo libreto.

Personajes

Escenografía: Girolamo Mauro y Domenico Mauro

Argumento

La acción se desarrolla en Cartago.

Dido, viuda de Siqueo, tras serle asesinado el marido por su hermano Pigmalión, rey de Tiro, huyó con inmensas riquezas a África donde, comprando suficiente territorio, fundó Cartago.

Fue allí solicitada como esposa por muchos, particularmente por Jarbas, rey de los moros, rehusando siempre, pues decía querer guardar fidelidad a las cenizas del extinto cónyuge.

Mientras tanto, el troyano Eneas, habiendo sido destruida su patria por los griegos, cuando se dirigía a Italia fue arrastrado por una tempestad hasta las orillas de África, siendo allí recogido y cuidado por Dido, la cual se enamoró de él ardientemente; pero mientras éste se complacía y se demoraba en Cartago por el cariño de la misma, los dioses le ordenaron que abandonara aquel cielo y que continuara su camino hacia Italia donde le prometieron que habría de resurgir una nueva Troya. Él partió, y Dido, desesperadamente, después de haber intentado en vano retenerlo, se suicidó.

Todo esto lo cuenta Virgilio, uniendo el tiempo de la fundación de Cartago a los errores de Eneas, en un bello anacronismo.

Ovidio, en el tercer libro de sus Fastos, recoge que Jarbas se apoderó de Cartago tras la muerte de Dido, y que Ana, hermana de la misma, a la que llamaremos Selene, estaba ocultamente enamorada de Eneas.

Por comodidad de la representación se finge que Jarbas, atraído por ver a Dido, se introduce en Cartago como embajador de sí mismo, bajo el nombre de Arbace.

Influencia
Metastasio tuvo gran influencia sobre los compositores de ópera desde principios del  a comienzos del . Los teatros de más renombre representaron en este período obras del ilustre italiano, y los compositores musicalizaron los libretos que el público esperaba ansioso. Didone abbandonata fue utilizada por más de 70 compositores para componer otras tantas óperas de las que casi ninguna de ellas ha sobrevivido al paso del tiempo.

Véase también
 Anexo: Óperas tituladas "Dido abandonada"
 Anexo: Óperas con libreto de Metastasio

Referencias

 New Grove Dictionary of Music and Musicians, 2ª Ed. (2001)

Óperas de Joseph Anton Schuster
Óperas en italiano
Óperas de 1776
Óperas estrenadas en Nápoles
Schuster

Dido abandonada (Schuster)


Le monastère de la Panagía Chozoviótissa (), également connu sous le nom de monastère de la Chozoviótissa (), est un monastère orthodoxe situé sur l'île d'Amorgós en Grèce. Il est situé sur la côte est de l'île, à une distance d'environ un kilomètre à l'est du village principal d'Amorgós, Chóra.

Il tient son nom d'une icône considérée comme miraculeuse.

Histoire

Il existe au moins quatre versions de la tradition historique locale concernant la fondation du monastère, parfois contradictoires entre elles et avec d'autres sources.
L'analyse comparative des sources écrites, des données de la tradition orale et des documents historiques permet de dater de la première moitié du  l'arrivée de l'icône et la fondation du noyau originel du monastère, la chapelle et quelques cellules aménagées dans des anfractuosités à proximité. Selon une tradition, ses premiers occupants sont originaires de Palestine, plus précisément du monastère de Khozová, également connu sous le nom de Kozibá ou Chozèbá, situé à proximité de Jéricho, d'où le monastère tire son nom. Selon une autre légende, le monastère, ou la chapelle qui s'y trouve à l'origine à son emplacement, est construit grâce à une icône échouée sur l'île après avoir été jetée à la mer en Palestine, au cours du , pendant la période de l'Iconoclasme. Dans tous les cas, le monastère semble posséder au moins un lien historique avec la Palestine. Le monastère est considérablement agrandi au cours du , sur ordre de l'empereur Alexis Ier Comnène, et a donc pour date officielle d'établissement et de construction l'année 1088.

Le monastère connaît son apogée au cours de la période ottomane, notamment aux  ; il est alors à la tête d'importants domaines et dépendances sur Amorgos, en Crète, et sur les îles de Léros, Kalymnos, Samos, Astypalaia, Naxos, Paros, Ios, Anafi et Santorin, et possède en propre les îles (alors inhabitées et servant de pâturage) des petites Cyclades.

Architecture
Le monastère est construit sur à flanc de falaise, à une altitude d'environ 300 mètres, grâce à quoi il est à l'abri des pirates et autres attaques ennemies. Le style du bâtiment du monastère est typique de l'architecture cycladique traditionnelle. Aujourd'hui, il est peint dans une couleur blanche typique, mais dans le passé, il était délibérément plus discret. Le bâtiment a une largeur d'environ 40 mètres et compte huit étages. À l'intérieur, le monastère est un « labyrinthe » composé de petites pièces et d'escaliers étroits. Des arcs en ogive indiquent une influence latine, au cours de la période vénitienne.

Les trésors du monastère comprennent plusieurs icônes, ainsi que des manuscrits anciens.

Le monastère d'Ágios Geórgios Valsamítis dépend du monastère de la Chozoviótissa.

Annexes

Bibliographie
 Lila Marangou, The Monastery of the Panaya Khozoviotissa, 2002 ( éd.1988)

Notes

Références

Liens externes

Amorgós
Monastère en Grèce

Monastère de la Chozoviótissa


Barrenetxea peut désigner :

 Iñaki Barrenetxea (1973-), un coureur cycliste espagnol ;
 Jon Barrenetxea (2000-), un coureur cycliste espagnol.

Barrenetxea


William Heinesen er en dansk portrætfilm fra 1970 instrueret af Ole Henning Hansen og efter manuskript af William Heinesen.

Handling
Forfatteren William Heinesen fortæller om sit forfatterskab. Filmen er optaget i og omkring hans hjem på Færøerne.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Portrætfilm fra Danmark
Danske film fra 1970

William Heinesen (dokumentarfilm)


Le cingulum, en odontologie, est une saillie de la face interne des incisives et des canines.

Références

Liens externes

Dent

Cingulum (dent)


An Zeuxine gilgiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin ngan Schltr.. An Zeuxine gilgiana in nahilalakip ha genus nga Zeuxine, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zeuxine

Zeuxine gilgiana


Ramaria botrytis (Christian Hendrik Persoon ex Adalbert Ricken, 1918), sin. Clavaria botrytis Christian Hendrik Persoon, 1797), din încrengătura Basidiomycota în familia Gomphaceae și de genul Ramaria, denumită în popor între altele brânca ursului, bureți boierești, bureți crețoși, bureți cu tufa, pieptul găinii sau rămurea, este o ciupercă comestibilă care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor), având și însușiri ale încrengăturii Ascomycota. În România, Basarabia și Bucovina de Nord, se dezvoltă preferat în regiuni montane pe soluri grase, dar de asemenea pe acele calcaroase, pe nisip calcaros sau marnă, crescând izolată sau în cercuri de vrăjitoare în jurul arborilor, în păduri de foioase și mixte, acolo mai ales sub mesteceni și fagi, din (iunie) iulie până în octombrie.

Taxonomie

Numele binomial a fost determinat de renumitul micolog bur Christian Hendrik Persoon drept Clavaria botrytis în lucrarea sa Commentatio de Fungis Clavaeformibus din 1797 și apoi specia a fost transferată corect la genul Ramaria sub păstrarea epitetului de micologul german Adalbert Ricken, de verificat în publicația sa mare Vademecum für Pilzfreunde - Taschenbuch zur bequemen Bestimmung aller in Mittel-Europa vorkommenden ansehnlicheren Pilzkörper din 1918, fiind numele curent valabil (2020).

Pe lângă câtorva variații, soiul a mai fost descris de micologul german Gotthold Hahn (d. 1911) ca Corallium botrytis în cartea sa Der Pilzsammler din 1883 precum de specialistul elvețian în Ramaria Edwin Schild (1927-2014) ca Ramaria inquinata de citit în volumul 58 al jurnalului Zeitschrift für Mykologie din 1992. Toate aceste denumiri sunt acceptate sinonim, dar nu sunt folosite.

Epitetul este derivat din cuvântul latin (=ciorchină de struguri (cu și fără boabe) și el la rând din limba greacă veche.

Descriere

 Corpul fructifer:  este masiv cu un aspect de corali, are o înălțime de 6-17 (20) cm și un diametru de 8-17 (25) cm. El se împarte dintr-un cocean compact, în numeroase ramificații verticale și cilindrice, ușor îndoite, bifurcate de deseori, cărnoase, groase la picior și subțiate treptat către vârf, cu un colorit inițial albicios, schimbând repede spre galben-ocru, adesea cu nuanțe de roz sau chiar roșu de vin pal, în vârstă brun-gălbuie sau brun-verzuie. Vârfurile sunt zimțate sau despicate, viu colorate roșiatec, câteodată și cu tonuri de mov care se decolorează la bătrânețe, preluând culoarea ramificațiilor.
 Trunchiul: este deseori atât de lung cât lat cu un diametru de 4-6 (8) cm, fiind gros, aproape bulbos, cărnos și compact, din care decurg numeroase ramuri. Piciorul, care se subțiază către bază, poate fi de culoare albă sau alb-gălbuie.
 Carnea: este de un alb murdar, în ramuri gălbuie, ceva apoasă, marmorată, compactă și casantă. Mirosul este slab fructuos, gustul fiind plăcut și dulceag.
 Caracteristici microscopice: are spori destul de mari de 12-18 x 4-6 microni cu o suprafață aspră și striată, variind în formă de la alungit elipsoidal sau aproape fusiform până la sigmoid (curbat, cum ar fi litera "S"), dar mereu cu baza oblic apiculată. Pulberea lor este ocru-gălbuie. Basidiile de 40-60 x 6-10 microni cu 2-4 sterigme fiecare sunt clavate. Cistidele (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) ceva mai scurte sunt ușor umflate în sus și rotunjite la vârf. Hifele, cuprinzând subhimeniul de 2,5-4,5 µm în diametru, sunt întrețesute, cu pereți subțiri și fibule.

Chiar și specialiști au probleme cu diferențierea buretelui matur ((bătrân) cu alte specii necomestibile sau otrăvitoare ale acestui gen.

Confuzii
Pieptul găinii poate fi confundat ușor cu specii aceluiași gen, cum sunt:

Specii asemănătoare

Valorificare
Brânca ursului este cel mai gustos soi din genul Ramaria. Se recomandă de a folosii mereu ciuperci tinere. Buretele se potrivește ca adăugare la mâncăruri de ciuperci cu zbârciogi și crețuște sau cu praz respectiv creier de porc sau vițel. Împreună cu alte ciuperci el se folosește și pentru sosuri de vânat, mai departe poate fi uscat și făcut praf, conservat sub formă de murătură, (atât în combinație cu legume cât și ca atare) sau ca mulți bureți în ulei sau oțet. Se recomandă strict numai consumul de ciuperci tinere, pentru că  devin în vârstă apoase, provocând atunci deseori tulburări gastrointestinale (dar fără ca ciuperca este declarată a fi toxică). Și o fierbere prelungită nu elimină elementele insuficient digerabile.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol. 1-7 (vezi sus)
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, p. 180-181, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983
 Andreas Neuner: "BLV Naturführer – Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München-Bern-Viena 1976,  ISBN 3-405-11345-8

Legături externe

 Rămurea, film

Ramaria
Micoriză
Ciuperci comestibile
1774 în știință

Ramaria botrytis (burete)


آية الله العظمى مسلم الملكوتي المعروف في النجف بالشيخ مسلم السرابي (1923-24 نيسان 2014) من أهم المرجعيات الدينية للشيعة في إيران، يعيش في مدينة قم، درس في حوزة النجف و كان هناك عالم فاضل مجتهد كامل درس على السيد الخوئي الراحل إلى جوار ربّه وكان معروفاً في البحث والتحقيق ومدرساً في الفقه والاُصول والفلسفة وغادر النجف ظلماً وزوراً وأصبح إماماً في إقامة الجمعة والجماعة من قبل الإمام الخميني خلفاً للشهيد آية الله السيد أسد الله.وهي من أهم المراكز في العالم للدراسات الدينية لدى الشيعة الإثنا عشرية الأصولية.

المصادر

آيات الله الإيرانيون
أشخاص من سراب
أعضاء مجلس خبراء القيادة
إيرانيون حاملو لقب آية الله العظمى
سياسيون إيرانيون أذربيجانيون
شيعة إيرانيون
علماء دين شيعة إيرانيون
علماء دين شيعة
مواليد 1341 هـ
مواليد 1923
مواليد 1924
مواليد في سراب (أذربيجان الشرقية)
وفيات 1435 هـ
وفيات 2014
وفيات في طهران

مسلم الملكوتي


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Nitrianska Blatnica enthält die sechs nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Nitrianska Blatnica im Okres Topoľčany.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Nitrianska Blatnica


A69 or A-69 may refer to:

 A69 road (England), a road in England
 A69 type, another name for the D'Estienne d'Orves class of French anti-submarine corvettes
 Benoni Defense, Encyclopaedia of Chess Openings code
 HLA-A69, an HLA-A serotype
 Abashiri Station, a station in Abashiri, Hokkaido, Japan, station code A69

A69


A Igreja Paroquial de Relíquias, igualmente denominada de Igreja Paroquial de Relíquias, Igreja de Nossa Senhora de Relíquias ou Igreja de Nossa Senhora da Assunção, é um monumento religioso na aldeia de Relíquias, no concelho de Odemira, na região do Alentejo, em Portugal.

Descrição
A igreja é dedicada a Nossa Senhora da Assunção. Integra-se nos estilos manuelino, barroco e vernacular. Tem uma só nave. No interior destaca-se o altar, com talha dourada e policromada.

História
Foi provavelmente construída no século XVI. Pertenceu originalmente à Ordem de Santiago, sendo um exemplo dos templos rurais que aquela ordem militar construiu dentro dos seus domínios. Em meados do século XVIII, foram instalados os altares com talha dourada, e na segunda metade dessa centúria foi remodelada a fachada principal. No século XIX foi executado o altar-mor.

Foi alvo de grandes obras de remodelação na década de 1980, que incluíram o restauro em geral do imóvel, com substituição da cobertura e do pavimento, a remoção das mesas do altar, a redouragem da talha dos retábulos, e a colocação de um guarda-vento.

Ver também
Lista de património edificado em Odemira
Capela de Nossa Senhora do Carmo (Colos)
Ermida de Nossa Senhora das Neves (Colos)
Igreja da Misericórdia de Colos
Igreja Paroquial de Santa Maria de Odemira
Monumento megalítico de Monte do Paço
Necrópole do Cerro da Chaiça

Ligações externas

Paroquial de Reliquias
Igrejas barrocas em Portugal
Estilo manuelino
Igrejas de Portugal do século XVI

Igreja Paroquial de Relíquias


ගැට කිඹුලා (ක්‍රොකඩිලස් පොරෝසස්) යන සත්ත්ව විශේෂය, ජීවත් වන සමස්ත උරගයන්ගෙන් විශාලතමයා වන අතර, ලෝකයේ විශාලතම භෞමික සහ ගංගාබද විලෝපියා වෙයි.

ගැට කිඹුලා


André Filipe Tavares Gomes (født 30. juli 1993 i Vila Nova de Gaia, Portugal), er en portugisisk fodboldspiller (central midtbane). Han spiller for Everton F.C. i Premier League.

Klubkarriere
Gomes startede sin karriere hos Lissabon-storklubben SL Benfica, der også havde været hans klub i de sidste år af hans tid som ungdomsspiller. Han spillede de følgende to år for klubben, og var med til at vinde både det portugisiske mesterskab og pokalturneringen, før han i sommeren 2014 blev udlejet til spanske Valencia. Et år senere skiftede han til klubben på en permanent aftale.

Kun et år senere, i sommeren 2016, blev Gomes solgt til Valencias ligarivaler FC Barcelona for en pris på ca. 35 millioner euro. Han debuterede for klubben 17. august samme år i et Super Cup-opgør mod Sevilla.

D. 25. juni blev det offentliggjort af Everton, at de køber Gomes fri fra Barcelona for 185 mio. kr efter at have haft ham på lån i sæsonen 2018/19 fra Barcelona. Gomes fik en fem-årig aftale.

Landshold
Gomes har (pr. maj 2018) spillet 29 kampe for Portugals landshold, som han debuterede for 7. september 2014 i en EM-kvalifikationskamp mod Albanien. Han var en del af det portugisiske hold der vandt guld ved EM 2016 i Frankrig, og var også med ved Confederations Cup 2017 i Rusland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Portugal
Fodboldspillere fra S.L. Benfica
Fodboldspillere fra FC Barcelona
Fodboldspillere fra Valencia CF

André Gomes


Institut supérieur international du parfum, de la cosmétique et de l'aromatique alimentaire, (ISIPCA), fondată în 1970, este o universitate tehnică de stat din Versailles (Franța).

Secții
 Bachelor
Domeniu: Cosmetică
 Master
Domeniu: Parfum, Cosmetică, Aromă
 Mastère Spécialisé
 MOOC.

Legături externe
 ISIPCA Web

Universități din Franța
Universități tehnice


San José del Golfo («San José»: en honor a su santo patrono José de Nazaret; «Del Golfo»: por estar en el camino hacia el Golfo Dulce) es un municipio del departamento de Guatemala que está ubicado en la región metropolitana de la República de Guatemala. Este municipio tiene una extensión territorial de 84 kilómetros cuadrados. Actualmente se ubica dentro de las 20 ciudades más importantes de Guatemala.

Durante la colonia española el único puerto en la costa del Atlántico cercano a Guatemala era Omoa, en la actual Honduras; para llegar a la provincia de Guatemala, se utilizaban naves pequeñas, que llevaban los productos que dicha provincia necesitaba o exportaba a través de río Motagua, el cual era navegable hasta Gualán, de donde los productos eran transportados en piraguas hacia Tocoy Tzima para finalmente ser transportados a la Ciudad de Guatemala en yuntas que pasaban por San José del Golfo.

Después de la Independencia de Centroamérica en 1821, fue asignado al Distrito N.°1 (Guatemala} y específicamente del Circuito Norte-Guatemala para la impartición de justicia por medio de juicios de jurados.

Pasó al departamento de El Progreso cuando este fue creado el 13 de abril de 1908 por el gobierno del licenciado Manuel Estrada Cabrera para mejor la administración de la región por donde pasaba el Ferrocarril del Norte de Guatemala. El departamento fue desmantelado en 1920, y aunque fue creado nuevamente en 1934 por el presidente Jorge Ubico, San José del Golfo permaneció en el departamento de Guatemala.

El municipio quedó casi completamente destruido tras el terremoto del 4 de febrero de 1976.

En la década de 2010 se ha visto en medio del conflicto conocido como «La Puya» por una mina de oro que se estableció en su territorio sin el consentimiento de los vecinos de la localidad.

Toponimia

El topónimo «San José del Golfo» proviene de dos divisiones que son: «San José» en honor al patrón del municipio San José, y «del Golfo» por la ruta de tránsito que se dirigía hacia el golfo de Izabal y el Castillo San Felipe, en Guatemala.

Geografía física

Clima

La cabecera municipal de San José del Golfo tiene clima tropical (Clasificación de Köppen: Aw).

Ubicación geográfica

San José del Golfo está en la región metropolitana de la Ciudad de Guatemala y sus colindancias son:

 Norte: Sanarate, municipio del departamento de El Progreso
 Sur: Palencia, municipio del departamento de Guatemala
 Este: San Antonio La Paz municipio del departamento de El Progreso
 Oeste: Chuarrancho y San Pedro Ayampuc, municipios del departamento de Guatemala

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetos a la legislación nacional y las principales leyes que los rigen desde 1985 son:

El gobierno de los municipios está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —ley ordinaria que contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal»; el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios y tradiciones, y se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes, mientras que los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Comité Municipal de Desarrollo organizan y facilitan la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Historia

Colonia española

Durante la colonia española, el único puerto en la costa del Atlántico cercano a lo que actualmente es Guatemala era el Puerto de Omoa, en la actual Honduras, a donde llegaban todos los productos proveniente de Europa, y de donde salían las exportaciones de añil y grana; para llegar a la provincia de Guatemala, se utilizaban naves pequeñas, que llevaban los productos que dicha provincia necesitaba o exportaba. Ya en Guatemala, los pequeños barcos entraban por el Río Motagua, el cual era navegable hasta el lugar conocido como Gualán, en la actual Zacapa; luego, los productos eran transportados en embarcaciones ligeras llamadas piraguas hacia el pueblo de Tocoy Tzima en el actual departamento de El Progreso para finalmente ser transportados a la Ciudad de Guatemala en yuntas que pasaban por San José del Golfo.

Tras la Independencia de Centroamérica

Al decretarse la primera Constitución Política del Estado de Guatemala el 11 de octubre de 1825, este se dividió el territorio en once distritos y varios circuitos.  Esa constitución estableció los circuitos para la administración de justicia en el territorio del Estado y menciona que San José del Golfo era parte del Distrito N.°1 (Guatemala} y específicamente del Circuito Norte-Guatemala, junto con los barrios de las parroquias de El Sagrario, La Merced, Candelaria, y San Sebastián en la Ciudad de Guatemala, y los poblados de Jocotenango, San Antonio La Paz, San Antonio Nacagüil, Carrizal, lo de Reyes, el Chato, las Vacas, las Tapias, las Flores, Palencia, Pueblo Nuevo de Santa Rosa, Pontezuelas, Navajas, Chinautla, lo de Iboy, Vuelta Grande y Zarzal.

San José del Golfo fue creado como municipio el 17 de marzo de 1882 durante el gobierno liberal del general Justo Rufino Barrios.

Departamento de El Progreso

El municipio de San José del Golfo pertenecía al departamento de Baja Verapaz antes de que el decreto 683 del 13 de abril de 1908 del gobierno del licenciado Manuel Estrada Cabrera creara el Departamento de El Progreso.  El decreto de fundación decía que por la actividad comercial suscitada en los puntos por donde la vía férrea interoceánica pasaba se requería la más próxima vigilancia de las Autoridades no sólo para conservar el orden sino para encausar las diversas corrientes del adelanto á un fin común se creó el departamento de El Progreso comprendiendo los siguientes Municipios: Cabañas, Acasaguastlán, Morazán, Sanarate, San Antonio La Paz, San José del Golfo, Guastatoya, Sansaria y las aldeas que están al Noroeste de Chiquimula formando la mitad de dicho Municipio.

Tras el derrocamiento de Estrada Cabrera en abril de 1920, el departamento se suprimió por el decreto gubernativo No. 756 del 9 de junio de 1920 del gobierno de Carlos Herrera y Luna, por no llenar las aspiraciones que el gobierno tuvo en mira para su creación, volviendo los municipios que lo conformaban a los departamentos a que pertenecían, con excepción de Guastatoya que formó parte del departamento Guatemala.

El gobierno del general Jorge Ubico emitió el decreto legislativo de 1965 del 3 de abril de 1934 por medio del cual se creó de nuevo el Departamento de El Progreso, pero San José del Golfo permaneció en el Departamento de Guatemala.

Hasta el gobierno del coronel Jacobo Arbenz Guzmán (1951-1954), el principal medio de transporte en Guatemala era el ferrocarril interoceánico, el cual era administrado por la International Railways of Central America (IRCA), subsidiaria de la United Fruit Company. El último año que IRCA reportó una ganancia fue en 1957.  En 1959, la carretera al Atlántico desde la Ciudad de Guatemala hasta Puerto Barrios fue inaugurada, lo que dio como resultado que los camiones obligaran al tren a reducir sus tarifas, además de que perdió mucha clientela.

Terremoto de 1976

El municipio de San José del Golfo sufrió considerables daños durante el terremoto del 4 de febrero de 1976, quedando destruido casi en su totalidad.

Recursos Naturales
La fuentes económicas que el municipio tiene son la agricultura, la producción de animales de corral y la industrialización de productos de madera. Los pobladores también elaboran productos artesanales. El municipio también cuenta con minas en donde extraen elementos para crear otros productos.

Agricultura
La agricultura se dan en todo el municipio ya que existen tierras fértiles en donde los pobladores siembran los granos básicos como: el frijol, maíz, maicillo, tomate, etc.

Producción pecuaria
Los pobladores del municipio conservan y crían todo tipo animales de granja que son la ganadería bovina, equina, porcina, avicultura, etc.

Productos industriales
La industrialización es una gran fuente económica ya que se aprovechan tipos de árboles industriales como el pino y encino. Fabrican muebles para el hogar como camas, mesas, roperos, etc. También se producen otros elementos de madera como el carbón y la leña.

Artesanía
La artesanía es otra fuente económica del municipio de San José del Golfo ya que se fabrican productos de barro como la tejas que sirven de techo para algunas casas y también productos de cerámica como jarros, comales, alcántaras, etc.

Minería
Los terrenos de San José del Golfo son muy abundantes en recursos naturales ya que se extraen productos de las minas como laja y cuarzo.

El proyecto minero de la mina El Tambor ha provocado conflictos sociales en la región ya que el frente opositor «La Puya» que acusa a la minera de contaminación ambiental se ha opuesto enérgicamente al establecimiento de esa industria desde 2012. En Guatemala, se utilizan los conceptos de «gobernabilidad» y de «responsabilidad social empresarial» para trabajar en concesiones de este tipo; gobernabilidad se refiere a la demanda que hacen las empresas privadas al Estado para que les brinde seguridad a sus inversiones a través del Ejército y de la Policía Nacional Civil, mientras que la responsabilidad social empresarial es una demanda que el Estado le hace a las empresas privadas y que ante la incapacidad de exigirles que paguen los impuestos correspondientes demanda que por lo menos que contribuyan con los programas asistenciales en las regiones en donde operan.

He aquí la cronología de acontecimientos:

Véase también

 Departamento de Guatemala
 Elecciones municipales de Guatemala de 2015
 EXMIBAL
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala
 Anexo:Ciudades más pobladas de Guatemala.

Notas y referencias

Referencias

Bibliografía

Bibliografía adicional

Minería en Guatemala
Municipios del departamento de Guatemala
Patronazgo de San José
Toponimia castellana de Guatemala

San José del Golfo


Le camp de concentration de Topovske Šupe (en  ; en  et en cyrillique serbe : ) est un camp de concentration situé aux abords de Belgrade et dirigé par le Troisième Reich avec l'appui du régime collaborationniste de Milan Nedić pendant la Seconde Guerre mondiale. Le camp, établi près d'Autokomanda, sur le site d'une ancienne base militaire, a détenu entre  et  depuis son ouverture en août 1941 jusqu'à sa fermeture en décembre 1941. Environ  y sont assassinés, dont  sont tués en tant qu'otages et  autres car ils sont soupçonnés d'antifascisme.

Contexte

Le , les armées de l'Axe envahissent le royaume de Yougoslavie. Mal équipée et mal entraînée, l'Armée royale yougoslave est rapidement vaincue. Le pays est occupé et démantelé ; la Wehrmacht instaure le territoire du commandant militaire en Serbie avec un gouvernement d'occupation militaire. Ce territoire englobe la majeure partie de la Serbie centrale ainsi que la partie Nord du Kosovo et le Banat. Les autorités du Troisième Reich nomment un gouvernement fantoche chargé de régler les corvées administratives suivant les consignes allemandes et le , le général Milan Nedić devient chef du Gouvernement de salut national.

Les nazis choisissent Nedić, politicien connu pour ses sympathies envers l'Axe, en espérant que son opposition féroce au communisme et son expérience militaire leur seront précieuses pour mater la rébellion armée dans la région serbe de Šumadija. Face à la révolte, les nazis annoncent que 100 Serbes seront exécutés pour chaque soldat allemand tué, 50 pour chaque blessé. En octobre 1941, cette politique de représailles avait causé la mort de . Les Allemands persécutent aussi les Juifs, contraints aux travaux forcés, à des impôts punitifs et à des décrets restreignant leurs droits et libertés. Ils doivent s'enregistrer auprès des autorités nazies et porter un brassard distinctif ; en parallèle, leurs biens sont confisqués. La persécution des Juifs et, dans une moindre mesure, celle des Roms, s'appuie sur des doctrines racistes même si la plupart des victimes ne sont pas assassinées d'emblée. Après le début du soulèvement en Serbie, la propagande nazie commence à assimiler les Juifs aux communistes et à l'idéologique antigermanique. S'ensuivent des arrestations et des exécutions de Juifs serbes.

Fonctionnement du camp

Le camp de Topovske Šupe ouvre le  à l'emplacement d'une ancienne base militaire de l'Armée royale yougoslave. Celle-ci était baptisée Logor kraljevića Andreja, le « camp du prince Andrej », en l'honneur du prince André de Yougoslavie, frère du roi. Le lieu, situé aux abords de Belgrade, est le premier camp d'extermination d'hommes juifs que l'armée allemande ouvre en Serbie et la Gestapo le codirige.

À l'origine, les Juifs du Banat sont emprisonnés au camp parce que les nazis accusent des groupes de juifs d'orchestrer la rébellion. Les  expulsent les juifs du Banat et ceux-ci s'installent d'abord dans des centres sociaux juifs, des logements privés et des synagogues. Par la suite, ordre est donné de tous les interner à Topovske Šupe. Dans un premier temps, les détenus sont soumis aux travaux forcés. À mesure que la révolte de Serbie prend de l'ampleur en 1941, les nazis organisent des expéditions punitives et les incarcérations de masse commencent : le camp devient un « réservoir d'otages ». Au fil du temps, le camp ne contient plus que des hommes juifs âgés d'au moins 14 ans. Les prisonniers subissent des conditions de vie pénibles ; ils sont sous la garde des gendarmes du gouvernement Nedić, qui manifestent contre eux une cruauté qui dépasse souvent celle des nazis. Les gendarmes pendent publiquement les prisonniers qui tentent de s'évader, en guise d'avertissement pour les autres détenus. Le camp devient un centre de détention d'otages où les Allemands choisissent des victimes pour des exécutions à titre de représailles. Chaque jour, les nazis fusillent entre 150 et 450 prisonniers, principalement des Juifs. Même si la structure porte officiellement le nom de « Camp de transit pour Juifs », le complexe sert aussi à rassembler des gens de diverses nationalités. Les populations roms y sont déportées, principalement depuis les environs du Marinkova bara à l'Est, mais aussi depuis d'autres secteurs de Belgrade. Une partie du camp de Topovske Šupe est déclarée « camp de réfugiés » : y sont placés des Serbes ayant fui l'État indépendant de Croatie.

En général, les exécutions se tiennent au champ de tir de Jajinci, au village de Jabuka ou dans les dunes de la Deliblatska peščara. Pour tromper les prisonniers promis à l'exécution, les autorités leur tiennent un discours fallacieux leur assurant seront transférés vers un camp en Autriche où ils seront mieux traités et moins mal nourris. En automne 1941, les camions convoient les Juifs de Topovske Šupe vers , près de la Deliblato. On annonce aux prisonniers qu'ils vont participer à des chantiers de travaux publics mais, en réalité, ils doivent creuser des fosses avant d'être assassinés. Les autorités alignent les détenus en trois files : les femmes et les enfants dans la première, les hommes dans les deux autres. Chaque file est exécutée et la file suivante doit procéder à l'enterrement des victimes. Dans la dernière file, les Allemands jettent eux-mêmes les corps. L'occupant procède à de nouvelles exécutions, dont les victimes sont des Juifs issus d'autres localités. Au total, environ 500 personnes sont assassinées et jetés dans sept fosses. En juin 1944, le Sonderkommando n°150 déterre les corps et les incinère dans un four crématoire. En décembre 1941, la plupart des juifs serbes âgés d'au moins 14 ans sont détenus à Topovske Šupe. Ce même mois, le camp ferme ses portes. Les prisonniers survivants sont exploités pour transformer Sajmište en camp de concentratio, où ils sont ensuite transférés. Il a suffi de quelques mois pour détruire entièrement tous les hommes juifs de Belgrade ; ce sont donc surtout des femmes et des enfants qui composent la population carcérale à Sajmište.

Au cours de son existence, le camp de Topovske Šupe a compté entre  et , dont  sont exécutés comme otages et  comme des personnes soupçonnées d'antifascisme. L'historien Milan Koljanin estime que le camp a compté entre  et  ( et entre  et ). Milovan Pisarri, du Center for Research and Education about Holocaust, pense qu'il n'existe pas d'indice que des exécutions étaient perpétrées dans le camp mais il signale le cas de deux Juifs qui ont subi une pendaison publique entre les baraquements après une tentative d'évasion.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Shoah en Serbie sous occupation allemande
 Parc commémoratif de Jajinci

Bibliographie
Ouvrages

Articles

Liens externes

Topovske Šupe
Crime de guerre du Troisième Reich
Shoah en Serbie sous occupation allemande
Topovske Šupe

Camp de concentration de Topovske Šupe


La Copa de Campeones (CBD) (oficialmente en portugués Copa dos Campeões da Copa Brasil) fue un torneo de fútbol oficial organizado por la CBD, se jugó en el año de 1978 por tres campeones del Brasileirão de 1971, 1974 y 1977. El Atlético Mineiro, conocido popularmente como el Galo, fue el campeón del importante certamen. São Paulo se clasificó directamente a la final por ser el campeón vigente del Brasileirão.

Palmeiras campeón de 1972 y 1973 desistió de participar alegando cansancio de sus jugadores e Internacional campeón de 1975 y 1976 fue excluido por decisión de la CBD.

Participantes

Semifinales

Final

Enlaces externos

 Copa dos Campeões da CBD / CBF
 Ranking de Clubes Brasileiros
 Títulos e Troféus
 Lista de campeões do futebol brasileiro
 Campeão dos Campeões 1978
 Copa dos Campeões da Copa Brasil

Competiciones de fútbol celebradas en Brasil
Fútbol en 1978
Brasil en 1978
Deporte en Belo Horizonte

Copa de Campeones 1978 (CBD)


Beyond This Horizon (cu sensul de Dincolo de acest orizont) este un roman științifico-fantastic al scriitorului american Robert A. Heinlein. A apărut ca un serial în două părți în revista Astounding Science Fiction (numerele din aprilie și mai 1942) sub pseudonimul Anson MacDonald și a fost tipărit ca o carte în 1948 la editura Fantasy Press. A primit premiul Retro Hugo pentru cel mai bun roman în 2018.

Beyond This Horizon a fost retipărit  în Two Complete Science-Adventure Books în 1952, tot sub pseudonimul Anson McDonald, (vezi imaginea) chiar dacă ediția anterioară din 1948 de la Fantasy Press a fost publicată sub numele lui Heinlein.

Note

Legături externe

Vezi și
1942 în literatură
1948 în literatură

Romane din 1942
Romane din 1948
Romane americane
Romane științifico-fantastice
Romane de Robert A. Heinlein

Beyond This Horizon


Centaureinae, podtribus glavočika, dio tribusa Cardueae u potporodici Carduoideae.

Rodovi

 Subtribus Centaureinae (Cass.) Dumort.
 Schischkinia Iljin (1 sp.)
 Stizolophus Cass. (4 spp.)
 Zoegea L. (3 spp.)
 Plectocephalus D. Don (15 spp.)
 Phalacrachaena Iljin (2 spp.)
 Psephellus Cass. (112 spp.)
 Centaurea L. (759 spp.)
 Hymenocephalus Jaub. & Spach (1 sp.)
 Carthamus L. (16 spp.)
 Crocodylium Vaill. (3 spp.)
 Carduncellus Adans. (25 spp.)
 Phonus Hill (3 spp.)
 Archiserratula L. Martins (1 sp.)
 Serratula L. (4 spp.)
 Klasea Cass. (56 spp.)
 Crupina (Pers.) DC. (3 spp.)
 Rhaponticoides Vaill. (32 spp.)
 Karvandarina Rech. fil. (2 spp.)
 Callicephalus C. A. Mey. (1 sp.)
 Cheirolophus Cass. (28 spp.)
 Oligochaeta (DC.) K. Koch (3 spp.)
 Myopordon Boiss. (6 spp.)
 Rhaponticum Vaill. (28 spp.)
 Ochrocephala Dittrich (1 sp.)
 Centaurothamnus Wagenitz & Dittrich (1 sp.)
 Mantisalca Cass. (6 spp.)
 Goniocaulon Cass. (1 sp.)
 Tricholepis DC. (21 spp.)
 Russowia C. Winkl. (1 sp.)
 Plagiobasis Schrenk (1 sp.)
 Amberboa (Pers.) Less. (12 spp.)
 Volutaria Cass. (16 spp.)

Izvori

Cardueae

Centaureinae


Der Evangelisch-lutherische Zentralverein für  Begegnung von Christen und Juden ist ein überregionaler Dachverband, in dem landeskirchliche Vereine und Beauftragte zusammengeschlossen sind. Der Sitz des Zentralvereins und seiner Geschäftsstelle  befindet sich im Haus kirchlicher Dienste der Evangelisch-lutherischen Landeskirche Hannovers in der Archivstraße 3 in Hannover, dem er angeschlossen ist.

Geschichte
1871 wurde der Evangelisch-Lutherische Centralverein für Mission unter Israel von Franz Delitzsch in Leipzig gegründet. Im Laufe der Jahre änderte der Verein seinen Namen und hieß ab 1985 Evangelisch-Lutherischer Zentralverein für Zeugnis und Dienst unter Juden und Christen, ab 2000 bis heute Evangelisch-lutherischer Zentralverein für Begegnung von Christen und Juden. Zwischen 1935 und 1945 war der  Verein aufgelöst. Nach dem Zweiten Weltkrieg gründete er sich neu und hatte seinen Sitz zunächst in Eversen und München, dann bis heute im Amt für Gemeindedienst/Haus kirchlicher Dienste in Hannover.

Aufgaben
Der Verein  unterstützt den Dialog zwischen Juden und Christen. Er vermittelt Kenntnisse über den jüdischen Glauben, unterstützt  und fördert mit Projekten, Vorträgen, Veranstaltungen und Gesprächsangeboten den Abbau von antisemitischen Tendenzen in Kirche und Gesellschaft. Der Zentralverein und seine Mitglieder halten den Kontakt zu jüdischen Kirchen, Gruppen und Institutionen. Zweimal (bis 2012 viermal) im Jahr gibt der Zentralverein die Zeitschrift Begegnungen heraus. Der Verein Begegnung-Christen und Juden Niedersachsen e. V. verleiht alle zwei Jahre den Blickwechsel-Preis. Die Mitglieder veröffentlichen regelmäßig Newsletter. Der Zentralverein und sein Zweigverein Begegnung-Christen und Juden Niedersachsen sind personell und inhaltlich eng mit der Fachstelle Kirche und Judentum im Haus kirchlicher Dienste der hannoverschen Landeskirche verzahnt. Der Zentralverein ist Förderer des Institutum Judaicum Delitzschianum an der Universität Münster und der Otto von Harling-Stiftung. Er ist Mitglied der Evangelischen Mittelost-Kommission (EMOK). und kooperiert eng mit der Konferenz Landeskirchlicher Arbeitskreise Kirche und Judentum (KLAK) und der Lutherischen Europäischen Kommission Kirche und Judentum (LEKKJ), deren Gründungsmitglied der Zentralverein ist.

Mitglieder
Die Mitglieder sind dem Zentralverein korporativ angeschlossen.
 Begegnung Christen und Juden Niedersachsen e.V. (1982 als Ev.luth. Dienst für Christen und Juden – Niedersachsen e. V. gegründet, Sitz der Geschäftsstelle und Studienleitung im Haus kirchlicher Dienste Hannover)
 BCJ.Bayern - Verein zur Förderung des christlich-jüdischen Gesprächs in der Evangelisch-Lutherischen Kirche in Bayern e.V. (Sitz der Geschäftsstelle in Neuendettelsau)
 Nordelbischer Verein für Zeugnis und Dienst unter Juden und Christen e. V. (gegründet 1985, Sitz der Geschäftsstelle in Großsolt)
 Koordinator für Kirche und Judentum in der Selbständigen Ev.-luth. Kirche (Hannover).
 Jüdisch-Christliche Arbeitsgemeinschaft Leipzig (Leipzig)

Begegnung – Christen und Juden Niedersachsen e.V.
Begegnung – Christen und Juden Niedersachsen e.V.  wurde 1982 als "Ev.-luth. Dienst für Christen und Juden – Niedersachsen e.V."  gegründet. Das Ziel bestand darin, die Arbeit in Niedersachsen zu intensivieren. Seit 2000 trägt er den neuen Namen, der einen Gedanken des Philosophen Martin Buber aufnimmt: "Alles wirkliche Leben ist Begegnung."  Der Verein hat mehr als 200 Mitglieder in ganz Niedersachsen, anderen Regionen Deutschlands und anderen Ländern Europas wie Großbritannien und der Schweiz. Der Hauptsitz befindet sich, zusammen mit dem des Zentralvereins, im Haus kirchlicher Dienste in Hannover. In Kooperation mit lokalen und regionalen Partnern, unter anderen der Liberalen Jüdischen Gemeinde Hannover und der Gesellschaft für christlich-jüdische Zusammenarbeit, finden jährlich mehrere Veranstaltungen in ganz Niedersachsen statt. Zu den Schwerpunkten des Vereins gehört die Auslegung biblischer Texte im Licht der jüdischen und christlichen Tradition, das Angebot von Kursen zum biblischen Hebräisch, die Vermittlung regionaler jüdischer Geschichte durch Exkursionen, sowie die Bekämpfung von Antisemitismus. Organe des Vereines sind die Mitgliederversammlung und der Vorstand.

Siehe auch
 Geschichte der Juden in Hannover

Literatur
 Thomas Küttler: Umstrittene Judenmission. Der Leipziger Zentralverein für Mission unter Israel von Franz Delitzsch bis Otto von Harling. Evangelische Verlagsanstalt, Leipzig 2009.
 Arnulf Baumann (Hrsg.): Auf dem Wege zum christlich-jüdischen Gespräch. 125 Jahre Evangelisch-lutherischer Zentralverein für Zeugnis und Dienst unter Juden und Christen (= Münsteraner judaistische Studien; 1). LIT-Verlag, Münster 1998.
 Eberhard Röhm / Jörg Thierfelder: Juden, Christen, Deutsche, Bd. 1, 1933 bis 1935. Calwer Taschenbibliothek 8, Calwer Verlag, Stuttgart 1990, ISBN 3-7668-3011-2. Abschnitt Der "Evangelisch-Lutherische Zentralverein für Mission unter Israel" in Leipzig, S. 297–301
 Dirk Riesener: Volksmission - Zwischen Volkskirche und Republik - 75 Jahre Haus kirchlicher Dienste - früher Amt für Gemeindedienst -  der Evangelisch-lutherischen Landeskirche Hannovers, S. 494–499: Die Frage der Judenmission, Lutherisches Verlagshaus, 2012, ISBN 978-3-7859-1080-1

Weblinks
 Offizielle Website

Einzelnachweise

Evangelisch-Lutherische Kirche in Bayern
Haus kirchlicher Dienste der Evangelisch-lutherischen Landeskirche Hannovers
Evangelisch-Lutherische Kirche in Norddeutschland
Evangelischer Verband
Religiöser Verein (Hannover)
Calenberger Neustadt
Gegründet 1871
Dachverband (Deutschland)
Verein (Leipzig)


An Masdevallia phasmatodes in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Willibald Königer. An Masdevallia phasmatodes in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Masdevallia

Masdevallia phasmatodes


1. division 2015-16 (eller Bet25 Ligaen 2015-16 af sponsorårsager) sammenfatter sæsonen for den næstbedste række i Danmarksturneringen i fodbold. Rækken administreres af DBU. De tre øverstplacerede ved sæsonens afslutning rykker op i Superligaen, mens nr. 12 rykker ned i 2. division.

De øvrige år har der været to oprykkere og to nedrykkere, men pga. en strukturændring af Superligaen fra 2016-17 sæsonen vil der være 3 oprykkere og kun en nedrykker, mens tre hold rykker op fra 2. division.

FC Vestsjælland og Silkeborg rykkede ned fra Superligaen, mens FC Helsingør og Næstved rykkede op fra hhv. 2. division, Øst og 2. division, Vest.

Efterårssæsonen startede den 26. juli 2015 og sluttede den 3. december 2015.

Forårssæsonen starter den 13. marts 2016 og sluttede den 28. maj 2016.

Den 10. juli 2015 indgik Divisionsforeningen en aftale med bettingfirmatet Bet25, der betyder, at 1. division i de næste to sæsoner vil gå under navnet Bet25 Liga.

Den 30. november 2015 begærede FC Vestsjælland sig konkurs, og på trods af et redningsforsøg blev klubben d. 9. december 2015 erklæret konkurs ved skifteretten i Næstved og tvangsnedrykkes dermed til Sjællandsserien.. FC Vestsjælland bliver derfor taberdømt i de resterende kampe med resultatet 0-3.

Den 8. maj 2016 sikrede Lyngby og AC Horsens sig oprykning til Superligaen, da begge holdt vandt i 29. spillerunde.

Den 22. maj 2016 sikrede Silkeborg sig oprykning til landets bedste række, da de i næstsidste spillerunde vandt 3-1 ude mod AC Horsens.

Deltagere

Personer og udstyr

Trænerudskiftninger

Stilling

Placering pr. runde
Nedenstående tabel viser hvert holds position efter hver rundes afslutning.

<small>Sidst opdateret: 28. maj 2016

Resultater
De første 11 runder møder hvert hold hinanden en gang, mens man i de resterende 22 runder møder hinanden 2 gange, hhv. hjemme og ude.

De to nedrykkere fra Superligaen samt nummer 3-6 fra sidste sæson i 1. division har 17 hjemmekampe, mens de resterende 6 hold i rækken har 16 hjemmekampe.

Runde 1-11

Runde 12-33

Sæsonstatistik

Topscorere
Opdateret indtil kampe spillet den 28. maj 2016

Kilde: DBU

Rent bur
Opdateret indtil kampe spillet den 28. maj 2016

Referencer

Fodboldsæson 2015-16
Sæsoner i 1. division (fodbold)

1. division 2015-16 (fodbold)


ප්‍රතිවර්ත්‍ය ස්ථිර තාපී ක්‍රියාවලියකට යටත් වන පරිපූර්ණ තරලයක් සඳහා (මෙහිදී එන්ට්‍රොපි ජනනයක් සිදු නොවේ) ගණිතමය සමීකරණය පහත දැක්වේ.

මෙහි P යනු පීඩනය ද,  V යනු පරිමාව ද වන අතර

මෙහි   යනු නියත පීඩනය යටතේ විශිෂ්ට තාපය ද,  යනු නියත පරිමා තත්ව යටතේ විශිෂ්ට තාපය ද වේ. වැසුමේ නිදහස් භාවයේ අංශක සංඛ්‍යාව 2න් බෙදූ විට  ලැබේ. (ඒක පරමාණුක වායු සඳහා 3/2, ද්වී පරමාණුක වායු සඳහා 5/2) මේ අනුව එක් පරමාණුක පරිපූර්ණ වායුවක් සඳහා  ද ද්වී පරමාණුක වායුවක (වාතයේ ප්‍රධාන සංඝටක වන නයිට්‍රජන් හෝ ඔක්සිජන් වැනි වායු) සඳහා  ද වේ. කෙසේ නමුත් මෙම සූත්‍ර‍යන් පෞරාණික භෞතික විද්‍යාවේ දී සලකනු ලබන පරිපූර්ණ වායු සඳහා පමණක් වලංගු වන අතර බෝස් - අයින්ස්ටයින් හෝ ෆර්මි වායූන් සඳහා යෙදිය නොහැක.

T යනු නිරපේක්ෂ උෂ්ණත්වය වේ නම්, ප්‍රතිවර්ත්‍ය ස්ථිරතාපී ක්‍රියාවලියක් සඳහා

යන සමීකරණ යුගලය ද සත්‍ය වේ.

මෙය පහත පරිදි ද ලිවිය හැක.

සන්තතික සූත්‍රය ව්‍යුත්පන්න කිරීම

ස්ථිරතාපී ක්‍රියාවලියක් අර්ථ දැක්වීමේ දී පද්ධතිය සඳහා තාප හුවමාරුව ශුන්‍ය වේ යැයි (δQ = 0) යැයි කියනු ලැබේ. එවිට තාප ගති විද්‍යාවේ පළමු නියමය ඇසුරින් පහත සමීකරණය ලබා ගත හැක.

මෙහි dU යනු පද්ධතියේ අභ්‍යන්තර ශක්ති වෙනස වන අතර δW  යනු පද්ධතිය මඟින් කෙ‍රුණු කාර්යය වේ. බාහිරින් පද්ධතිය වෙත ශක්තිය ලැබීමත් (δQ)  සිදු නොවන බැවින් පද්ධතිය මඟින් සිදු කරන ඕනෑම කාර්යයක් δW සඳහා එහි අභ්‍යන්තර ශක්තිය (U)  වැය කළ යුතුය. පද්ධතිය මඟින් සිදු කළ පීඩන - පරිමා කාර්යය (δW)  පහත ලෙස අර්ථ දැක්විය හැක.

කෙසේ නමුත් ස්ථිරතාපී ක්‍රියාවලියක් තුළ දී P  නියතව නොපවතින අතර ඒ වෙනුවට එය V සමඟ විචලනය වේ.
ස්ථිරතාපී ක්‍රියාවලිය ක්‍රියාත්මක වීමේ දී dP හා dV අගයන් අතර පවතින සම්බන්ධය දැන සිටීම අවශ්‍ය වේ.
පරිපූර්ණ වායුවක් සඳහා අභ්‍යන්තර ශක්තිය පහත සමීකරණය මඟින් දෙනු ලැබේ.

මෙහි R යනු සර්වත්‍ර වායු නියතයද, n යනු පද්ධතිය තුළ අඩංගු මවුල සංඛ්‍යාවද (නියතයකි)වේ.
ඉහත (3) සමීකරණ අවකලනය කිරීමෙන් සහ එය පරිපූර්ණ වායු නියමය , PV = nRT යෙදීමෙන්,

යන සමීකරණය ලැබෙන අතර, මෙම (4) වැනි සමීකරණය බොහෝ විට   යනුවෙන් ප්‍රකාශ කෙරේ.
 වීම එයට හේතුවයි.
දැන් (1) සමිකරණයට (2) සහ (4) යන සමීකරණ ආදේශයෙන් පහත සමීකරණය ලබා ගත හැක.

මෙය තවදුරටත් සරල කළ විට ,
   යන සමීකරණය ලැබේ.
දැන් මෙහි දෙපසම PV  මඟින් බෙදූ විට පහත සමීකරණය ලබා ගත හැක.

සමීකරණයේ වම් පස සහ දකුණු පස V0 සිට V ට සහ P0 සිට  P ට අනුකලනය කර පදයන්හි පිහිටුම අතුරුමාරු කිරීමෙන්,
   යන සමීකරණය ලැබේ.

දෙපසම ඝාතීයකරණය කරන්න.

අනතුරුව ඍණ ලකුණ ඉවත් කිරීමෙන් පහත සමීකරණය ලබා ගත හැක.

ඒ අනුව,
  ද
   ද වේ.

විවික්ත සූත්‍රය ව්‍යුත්පන්න කිරීම,
පද්ධතිය 1 අවස්ථාවේ සිට 2 අවස්ථාව දක්වා මනින ලද ශක්ති වෙනස
  ට සමාන වේ.
ඊට  සමගාමීව එම ක්‍රියාවලියේ ප්‍රතිඵලයක් ලෙස සිදුවන පීඩන පරිමා වෙනස්කම් නිසා සිදුවන කාර්යය ප්‍රමාණය
  ට සම වේ.
කෙසේ නමුත් ක්‍රියාවලිය ස්ථිරතාපී විය යුතු බැවින් පහත සමීකරණය ද සත්‍ය වේ.

(1) හා (2) සමීකරණ 3හි අදේශ කළ විට ප්‍රතිඵලය ලෙස පහත සමීකරණ යුගලෙන් 1ක් ලබා ගත හැක.

හෝ

මවුලීය ප්‍රමාණයෙහි වෙනසක් සිදු නොවේ යැයි උපකල්පනය කරයි නම් (බොහෝ විට ප්‍රායෝගික තත්වය යටතේ මෙය සත්‍ය වේ) සමීකරණය පහත පරිදි තවදුරටත් සරල කළ හැක.

http://en.wikipedia.org/wiki/Adiabatic_process#Ideal_gas_.28reversible_case_only.29

පරිපූර්ණ වායු (ප්‍රත්‍යාවර්ථ අවස්ථාව)


Biserica unitariană din Maiad este un monument istoric aflat pe teritoriul satului Maiad, comuna Gălești. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 116910.01.

Localitatea
Maiad (în ) este un sat în comuna Gălești din județul Mureș, Transilvania, România. Prima atestare documentară este din anul 1513, sub numele de Monyath.

Biserica
Locuitorii satului erau catolici, dar după Reforma protestantă congregația a fost împărțită între reformați și unitarieni. În urma deciziei din 1634, unitarienii, majoritari, au primit biserica medievală, în timp ce reformații au construit lângă ea o biserică de lemn.

Biserica este situată în mijlocul satului, o clădire din secolul al XIV-lea, orientată est-vest, cu sanctuar semicircular. La sud-vest de biserică există clopotniță din lemn, construită în secolul al XVIII-lea.

Interiorul bisericii era acoperit cu fresce, dintre care astăzi există doar fragmente pe pereții de est și sud ai navei. Nava este acoperită cu un tavan din lemn casetat din secolul al XVIII-lea (1735), cu următoarea inscripți pe caseta din mijloc: "Hoc opus sic bonum et acceptu[m] cora[m] salvatore nos[t]ro Deo. 1 Tim. 2.w 3. Votum Parochi Joh[annis] Halmagyi et curat[o]r[is] Georgii Markodi Civiumque Eccl[esiae] Peth[ri] Nagy, S. Mich[aelis] Sos, Andr[ea?] Kadar, Peth[ri] Nagy I Georgii Killyen, Nicolai Kovacs, Georg[ii] Cseh, Martini Csaki, Relictae Petri Jakab."

Există un arc de triumf semicircular între navă și sanctuar, pe peretele de nord al căruia se află un parapet din zidărie, care poartă inscripția:  "Az egy igaz Isten és a Jézus Krisztus tiszteletére tsináltatta Szombatfalvi Georgy A. D. 1695 Die 18 May".

Note

Vezi și
 Maiad, Mureș

Legături externe
 Fișă de monument
 Monumente istorice din România - Fișă și localizare de monument

Imagini din exterior

Imagini din interior

Monumente istorice din județul Mureș
Biserici unitariene din România
Biserici din județul Mureș
Biserici din secolul al XIV-lea din România

Biserica unitariană din Maiad


Tin Jedvaj (n. 28 noiembrie 1995) este un fotbalist profesionist croat care joacă pe postul de fundaș al Germaniei Bayer Leverkusen și al echipei naționale de fotbal a Croației. El a făcut parte din echipa Croației care a ajuns până în finala Campionatului Mondial din 2018, unde a fost învinsă de Franța.

Cariera pe echipe

Dinamo Zagreb
Jedvaj și-a început cariera de fotbalist profesionist în 2013 cu Dinamo Zagreb, în cadrul academiei de tineret a lui Dinamo. El și-a făcut debutul într-un meci împotriva lui Osijek, jucând pe postul de fundaș central alături de Josip Šimunić. El a marcat primul gol pentru echipă în meciul cu Cibalia.

În primul său sezon la Dinamo Zagreb a câștigat Prva HNL, campionatul Croației. La începutul noului sezon, a câștigat un alt trofeu cu clubul, când Dinamo a învins-o pe Hajduk Split în Supercupa Croației. A jucat în 14 meciuri pentru echipa croată.

AS Roma
La sfârșitul primului său sezon la profesioniști, Jedvaj a fost urmărit și abordat de clubul italian AS Roma, deși oferta inițială a fost respinsă de consiliul de administrație de la Dinamo. Totuși, la 10 iulie 2013, a fost confirmat faptul că Jedvaj a semnat un contract cu clubul roman. Jedvaj a debutat la AS Roma în Serie A la 1 decembrie 2013, intrând din postura de rezervă în minutul 83 într-o victorie din Serie A asupra Genoei. El și-a făcut debutul pentru club din postura de titular împotriva aceluiași adversar în ultima rundă a sezonului de Serie A, cu Genoa câștigând meciul de pe Stadionul Luigi Ferraris cu 1-0. Jedvaj a încheiat sezonul jucând doar în aceste două meciuri, prinzând banca de rezerve de 33 de ori în sezonul 2013-2014.

Bayer Leverkusen
La 11 iunie 2014, Bayer Leverkusen a anunțat că a ajuns la un acord cu clubul și cu jucătorul pentru a fi împrumutat de la AS Roma până la sfârșitul sezonului 2015-2016. Debutul lui Jedvaj la echipa germană - în care a contribuit în mod semnificativ în timpul celor 90 de minute din primul meci oficial al sezonului - a ajutat echipa să obțină o victorie de 6-0 împotriva lui Alemannia Waldalgesheim în prima rundă a DFB-Pokal 2014-2015. Câteva zile mai târziu, pe 19 august, Jedvaj a debutat pentru echipa germană în Liga Campionilor UEFA, înlocuindu-și colegul de echipă Giulio Donati în minutul 46 în victoria cu 2-3 în deplasarea lui Bayer în Danemarca împotriva Copenhagăi în play-offul Ligii Campionilor 2014-2015. Jedvaj a jucat bine în a doua repriză, ajutându-i echipa să obțină victoria. A primit un cartonaș galben în minutul 51 al meciului. Jedvaj a jucat, de asemenea, în meciul retur împotriva lui Copenhaga în victoria cu 4-0 a germanilor, permițând calificarea echipei Bayer în faza grupelor din Liga Campionilor. Jedvaj a fost integralist în toate meciurile din grupe, obținând chiar și o pedeapsă în minutul treizeci, care a fost transformat de atacantul Stefan Kießling în victoria scor 3-0.

Jedvaj a făcut ulterior debutul în Bundesliga pe 23 august, o victorie cu 2-0 împotrivaBorussiei Dortmund în primul meci al sezonului. El a înscris primul gol cu Bayer la începutul celui de-al doilea meci al sezonului, într-o victorie scor 4-2 împotriva echipei Hertha BSC. Jedvaj marcat în minutul 50, ducând scorul la 1-1, cu Bayer câștigând în cele din urmă. Jedvaj și-a continuat forma bună la Leverkusen, marcând un gol cu un șut puternic cu efect împotriva lui Werder Bremen, ducând scorul la 1-0. În același meci i-a oferit o pasă de gol și lui Son Heung-min pentru golul care a dus meciul la 3-3.

La 20 ianuarie 2015, Bayer Leverkusen a confirmat că l-a transferat permanent pe Jedva de la Roma și a semnat un contract definitiv cu fundașul croat până în 2020. Cu toate acestea, Jedvaj a reușit să joace într-un singur meci în prima jumătate a sezonului 2015-2016. Acest lucru sa datorat unei accidentări la coapsă care a recidivat de trei ori. Singurul meci jucat de el a fost cel împotriva lui Hamburger SV în octombrie, în care a intrat din postura de rezervă. La 29 octombrie 2016 a marcat golul victoriei în meciul câștigat cu 2-1 împotriva lui VfL Wolfsburg.

Cariera la națională
Jedvaj a reprezentat Croația la mai multe categorii de vârstă la tineret. El și-a făcut debutul la naționala mare a Croației la vârsta de 18 ani, jucând în ultimele 13 minute într-un meci amical împotriva Ciprului la 4 septembrie 2014 la stadionul Drosina din Pula, Croația. La 31 mai 2016, s-a confirmat faptul că va face parte din lotul echipei Croației pentru UEFA Euro 2016. A fost titular într-un meci împotriva Spaniei, pe care Croația l-a câștigat cu 2-1.

În luna mai a anului 2018 a fost numit în lotul lărgit de 32 de jucători ai Croației  pentru Campionatul Mondial din 2018 din Rusia. A jucat o singură dată în timpul turneului, jucând nouăzeci de minute în victoria cu 2-1 asupra Islandei. Croația a terminat turneul pe locul secund, fiind învinsă de naționala Franței. La 16 noiembrie 2018 a marcat 2 goluri într-un meci din Liga Națiunilor împotriva Spaniei, dintre care unul câștigător în victoria cu 3-2.

Viața personală
Tatăl lui Jedw, Zdenko, este un fost fotbalist. În timpul războiului bosniac, familia sa a părăsit Mostarul din Bosnia și Herțegovina, și s-a mutat în capitala Croației, Zagreb.

Statistici privind cariera

Club

 Până pe 27 aprilie 2019

Meciuri la națională

 Statistici corecte până pe 15 noiembrie 2018.

Goluri la națională

 Din meciul jucat 15 noiembrie 2018. Secțiunea scor indică scorul după fiecare gol marcat de Jedvaj.

Titluri

Club

 Dinamo Zagreb

 Prva HNL: 2012-2013
 Supercupa Croației: 2013

Internațional
Croația

 Campionatul Mondial: finalist 2018

Individual

 Speranța anului în fotbalul croat: 2014

Decorații

  Ordinul ducele Branimir cu panglică: 2018

Referințe

Legături externe

Fotbaliști ai Campionatului Mondial de Fotbal 2018
Fotbaliști ai Bayer Leverkusen
Fotbaliști ai lui AS Roma
Fotbaliști internaționali croați
Fundași
Fotbaliști croați
Oameni în viață
Nașteri în 1995

Tin Jedvaj


Hjemmestyrepartiet var en sammenslutning af moderate politikere på Island, der arbejdede for at ministeren for Island skulle residere i Reykjavik, og at embedet altid skulle bestrides af en islænding, men at Islands tilknytning til Danmark i øvrigt skulle bevares. Partiet var hovedmodstander til separatisterne i Fremskridtspartiet og fra 1907 Selvstændighedspartiet. Dets leder var Hannes Hafstein.
Efter etableringen af Kongeriget Island i 1918 var partiets hovedmål ikke længere realiserbart. I 1923 blev det opløst og dets altingsmedlemmer dannede sammen med deres gamle modstandere fra Selvstændighedspartiet et nyt konservativt parti, Borgerpartiet.

Valgresultater

Henvisninger

Tidligere politiske partier i Island
Ophørt i 1923

Hjemmestyrepartiet


Earl of Galloway is a title in the Peerage of Scotland. It was created in 1623 for Alexander Stewart, 1st Lord Garlies, with remainder to his heirs male bearing the name and arms of Stewart. He had already been created Lord Garlies in the Peerage of Scotland in 1607, with remainder to the heirs male of his body succeeding to the estates of Garlies. This branch of the Stewart family were distant relatives of the Stewart Kings of Scotland.

Lord Galloway was succeeded by his second but eldest surviving son, the second Earl. He had already been created a Baronet, of Corsewell in the county of Wigtown, in 1627. This title is in the Baronetage of Nova Scotia. His grandson, the fifth Earl (who had succeeded his elder brother, who in his turn had succeeded his father), was a politician. He was succeeded by his son, the sixth Earl. He was a Lord of Police. In 1704 Lord Galloway succeeded his kinsman Sir Archibald Stewart, 2nd Baronet, of Burray, as third Baronet of Burray (see below). On his death, the titles passed to his eldest son, the seventh Earl. He was a Member of Parliament and served as Lord-Lieutenant of Wigtownshire. From 1774 to 1796 he sat in the House of Lords as a Scottish Representative Peer. In 1796 Lord Galloway was created Baron Stewart of Garlies in the Peerage of Great Britain, which gave him an automatic seat in the House of Lords. He was succeeded by his son, the eighth Earl. He was an admiral in the Royal Navy, a Member of Parliament and Lord-Lieutenant of Kirkcudbrightshire and Wigtownshire. When he died the titles passed to his eldest son, the ninth Earl. He represented Cockermouth in the House of Commons and was Lord-Lieutenant of Kirkcudbrightshire and Wigtownshire. He was succeeded by his eldest son, the tenth Earl. He sat as Member of Parliament for Wigtownshire. On his death, the titles passed to his younger brother, the eleventh Earl. He was a soldier and fought in the Crimean War and in the Indian Rebellion of 1857. He was succeeded by his only son, the twelfth Earl. He served as Lord-Lieutenant of Kirkcudbrightshire. His only son, the thirteenth Earl, succeeded in 1978. The thirteenth Earl, who suffered from mental illness after being lobotomised at the age of 23, married, but died childless in 2020, upon which the line of descent from the eleventh earl failed.  the present holder of the titles is the thirteenth earl's second cousin once removed. He is the great-grandson of Major-General Hon. Alexander Stewart (1838–1896), the third son of the ninth Earl.

Several other members of the family have also gained distinction. The Hon. John Stewart, third son of the third Earl, was a brigadier-general in the army and also sat as Member of Parliament for Wigtownshire. The Hon. Keith Stewart, third son of the sixth Earl, was an Admiral and Member of Parliament. His son James Alexander Stewart-Mackenzie was Governor of Ceylon. His grandson was James Stewart-Mackenzie, 1st Baron Seaforth. The Hon. Montgomery Granville John Stewart, sixth son of the seventh Earl, represented Kirkcudbrightshire in the House of Commons. The Hon. James Henry Keith Stewart, eighth son of the seventh Earl, was Member of Parliament for Wigtown Burghs. The Hon. Keith Stewart (1814–1859), younger son of the eighth Earl, was an admiral in the Royal Navy.

The Stewart Baronetcy, of Burray in the County of Orkney, was created in the Baronetage of Nova Scotia on 4 November 1687 for Archibald Stewart. In 1704 the title was inherited by the aforementioned sixth Earl.

The Earls of Galloway are now considered to be the senior branch of Clan Stewart, although their exact descent is debated.

The family seat is Cumloden House, near Newton Stewart, Dumfries and Galloway. The former family seat was Galloway House, near Garlieston, Wigtownshire.

Earls of Galloway (1623)

Alexander Stewart, 1st Earl of Galloway (d. 1649)
James Stewart, 2nd Earl of Galloway (c. 1610–1671)
Alexander Stewart, 3rd Earl of Galloway (c. 1643–1690)
Alexander Stewart, 4th Earl of Galloway (1660–1694)
James Stewart, 5th Earl of Galloway (d. 1746)
Alexander Stewart, 6th Earl of Galloway (c. 1694–1773)
John Stewart, 7th Earl of Galloway (1736–1806)
George Stewart, 8th Earl of Galloway (1768–1834)
Randolph Stewart, 9th Earl of Galloway (1800–1873)
Alan Plantagenet Stewart, 10th Earl of Galloway (1835–1901)
Randolph Henry Stewart, 11th Earl of Galloway (1836–1920)
Randolph Algernon Ronald Stewart, 12th Earl of Galloway (1892–1978)
Randolph Keith Reginald Stewart, 13th Earl of Galloway (1928–2020)
Andrew Clyde Stewart, 14th Earl of Galloway (b. 1949)

Present peer
Andrew Clyde Stewart, 14th Earl of Galloway (born 13 March 1949) is the son of Major Alexander David Stewart and his wife Daphne Marion Bonsor. He was educated at Eton College and in 2003 was living at 9 Lennox Garden Mews, Knightsbridge, London SW1.

On 5 March 1977, he married firstly Sara Pollock, daughter of Brigadier James Patrick Pollock; they were divorced in 2001. In 2008 he married secondly Christine Merrick, daughter of Robert Winfried Merrick.

On 27 March 2020, he succeeded a cousin as Earl of Galloway (S., 1623), Baron Stewart of Garlies (G.B., 1795), Lord of Garlies (S., 1607). He also inherited two baronetcies in the Baronetage of Nova Scotia.

With his first wife, Galloway has three children:
Lady Tania Jane Stewart (born 1979)
Alexander Patrick Stewart, Lord Garlies (born 1980), heir apparent
Lady Zoe Inez Stewart (born 1983)

Stewart baronets, of Burray (1687)
Sir Archibald Stewart, 1st Baronet (d. 1689)
Sir Archibald Stewart, 2nd Baronet (d. 1704)
Sir Alexander Stewart, 3rd Baronet (c. 1694–1773)
for further succession, see above

See also
Baron Seaforth (1921 creation)
Stewart Baronets
Clan Stewart

Notes

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

External links

Worldroots.com
History of the Earls of Galloway

Earldoms in the Peerage of Scotland
1623 establishments in Scotland
Noble titles created in 1623
Galloway

Earl of Galloway


Sphere Music es el primer disco de Uri Caine, grabado en 1992. En él muestra su caleidoscópico punto de vista del jazz con influencias clásicas y música yiddish. En colaboración con el importante clarinetista Don Byron, Caine rejuvenece temas de autores como Thelonius Monk.
Este disco supone un recorrido ecléctico a través de múltiples estados de ánimo y estilos musicales.

Canciones
 Mr. B.C.
 This Is A Thing Called Love
 When The Word Is Given
 'Round Midnight
 Let Me Count The Ways
 Jelly
 Just In Time
 We See
 Jan Fan

Álbumes de jazz
Álbumes de 1992

Sphere Music


Bad Buddy (tailândes: แค่เพื่อนครับเพื่อน; RTGS: Khae Phuean Khrap Phuean) é uma série de televisão tailandesa de comédia romântica, produzida pela GMMTV, estrelada por Korapat Kirdpan (Nanon) e Pawat Chittsawangdee (Ohm). É baseado no romance Behind The Scenes de Afterday e -West- e conta a história de dois garotos que vieram de famílias vizinhas antagonistas.

Dirigida por Noppharnach Chaiwimol (Aof), a série foi anunciada durante o evento "GMMTV 2021: A Nova Década Começa" que aconteceu em 3 de dezembro de 2020. Sua estreia foi em 29 de outubro de 2021, no canal GMM25. Os episódios foram exibidos semanalmente, todas as sextas-feiras às 20h30, enquanto sua versão completa, sem cortes, irá ao ar às 22h30 no serviço de streaming WeTV.

Sinopse
A rivalidade de Pat (Pawat Chittsawangdee), um garoto atrevido e impulsivo, e Pran (Korapat Kirdpan), um perfeccionista e amante da música foi passado de uma geração anterior. Eles estão destinados a serem inimigos um do outro mesmo antes de nascerem. Sua família tem um negócio de hardware lado a lado, e seus pais se odeiam profundamente. Por essa razão, ambos se tornaram rivais em qualquer tipo de competição.

Quando um incidente acontece aos 12 anos, seu ódio começa acontecer: a irmã mais nova de Pat, Pa (Pattranite Limpatiyakorn), começa a se afogar em um lago. Enquanto isso, Pat fica em estado de choque e com medo, Pran imediatamente corre para a água e salva Pa de se afogar. A partir daí, a relação deles mudou desde então. Perto de outras pessoas, eles ainda parecem ser inimigos, mas eles não se detestam verdadeiramente. No décimo ano, eles são designados para estar na mesma banda de música e acabam se aproximando. A família de Pran descobre, e ele é mandado para um internato.

Dois anos se passam e eles são reunidos novamente. Pat é escolhido para ser o presidente da turma de calouros da faculdade de engenharia, enquanto Pran é o presidente da faculdade de arquitetura, duas faculdades que tem uma rivalidade histórica também. Pa rapidamente descobre e pede a Pat para não fazer nenhum mal a Pran porque foi ele quem salvou a vida dela. Os amigos de Pat e Pran têm diversos embates físicos, e são informados que sofrerão consequências se lutarem novamente. Pat e Pran, os líderes de seus grupos de amigos, decidem coordenar para evitar que seus amigos briguem. À medida que coordenam, eles se aproximam, e eventualmente se apaixonam. Os dois começam a namorar mas escondem o relacionamento de todos os seus amigos e familiares até que eles são pegos e devem lidar com as consequências.

Elenco

Principal

 Korapat Kirdpan (Nanon) como Pran
 Pawat Chittsawangdee (Ohm) como Pat

Coadjuvante

 Pattranite Limpatiyakorn (Love) como Pa
 Pansa Vosbein (Milk) como Ink
 Jitaraphol Potiwihok (Jimmy) como Wai
 Sattabut Laedeke (Drake) como Korn
 Pahun Jiyacharoen (Marc) como Louis
 Theepakon Kwanboon (Prom) como Mo
 Thakorn Promsatitkul (Lotte) como Safe
 Pakin Kuna-anuvit (Mark) como Chang
 Puttipong Sriwat (Leo Putt) como Ming (Pai de Pat)
 Pattamawan Kaomulkadee (Yui) as Mãe de Pat
 Passin Ruangvuth (A) como Pai de Pran
 Paradee Vongsawad (Ple) como Dissaya (Mãe de Pran)
 Thanavate Siriwattanakul (Gap) como Chai
 Kongkiat Khomsiri (Kome) como Tong

Convidado

 Natachai Boonprasert (Dunk)
 Passatorn Koolkang (Captain)
 Kittipop Sereevichayasawat (Satang)
 Napat Patcharachavalit (Aun)
 Norawit Titicharoenrak (Gemini)
 Arun Asawasuebsakul (Ford)
 Nattawat Jirochtikul (Fourth)
 Achita Panyamang (Kim)
 Tanapatch Chanthasorn (Zen)
 Nichamon Ladapornpipat (Nene)
 Chertsak Pratumsrisakhon (Chert)
 Suphasawatt Purnaveja (Watt)
 Yaowalak Mekkulwiroj
 Kusuma Teppharak (Pong)
 Chayanee Chaladthanyakij (Meen)
 Thitisan Goodburn (Kim)
 Passakorn Chaithep (Cnine)
 Amata Piyavanich (Jum)
 Pradit Prasartthong (Tou)
 Thanadon Meewongtham (Au)
 Kornprom Niyomsil (Au)
 Wisit Chantaraparb (Plug)
 Poom Kaewfacharoen (as Kwan)

Recepção

Audiência
Na tabela abaixo, o número azul representa as menores classificações e o número vermelho representa as maiores classificações.

Trilha Sonora

Referências

Telenovelas
Telenovelas em tailandês
Mídia com temática LGBT da década de 2020
Séries de televisão de comédia com temática LGBT
Séries de televisão de drama com temática LGBT
Séries de televisão com temática LGBT da Tailândia

Bad Buddy


His Majesty's Theatre es un teatro del West End, en Haymarket, Ciudad de Westminster, Londres. El actual edificio es un diseño de Charles J. Phipps y se construyó en 1897 para el actor y mánager Herbert Beerbohm Tree, quien estableció la Real Academia de Arte Dramático en el teatro. En las primeras décadas del siglo XX, Tree produjo espectaculares producciones de Shakespeare y otras obras clásicas, y el teatro albergó estrenos de grandes dramaturgos como George Bernard Shaw, J. M. Synge, Noël Coward y J. B. Priestley.

Historia
El teatro fue inaugurado por el arquitecto y dramaturgo John Vanbrugh, en 1705, como el Queen's Theatre. Drama auténtico, no acompañado por música, se prohibió por ley en todos salvo dos teatros autorizados de Londres, de manera que este teatro rápidamente se convirtió en teatro de ópera. Entre 1711 y 1739, más de 25 óperas de Georg Friedrich Händel se estrenaron aquí. A principios del siglo XIX, el teatro albergó la compañía de ópera que se trasladaría a Theatre Royal, Covent Garden, en 1847, y presentó las primeras representaciones londinenses de La clemenza di Tito, Così fan tutte y Don Giovanni de Mozart. También albergó al Ballet de her Majesty's Theatre a mediados del siglo XIX, antes de volver a albergar los estrenos londinenses de óperas famosas como Carmen de Bizet y El anillo del nibelungo de Wagner.

Desde la Primera Guerra Mundial, el amplio escenario ha hecho de él un teatro adecuado para producciones musicales a gran escala, y el teatro se ha especializado en musicales. En el teatro se han hecho grabaciones musicales, especialmente la sensación de la Primera Guerra Mundial Chu Chin Chow y la actual producción, El fantasma de la ópera de Andrew Lloyd Webber, desde la reapertura del teatro en julio de 2021 mostrando ligeros cambios con respecto a la original que estuvo en cartel desde 1986 hasta 2020.

El nombre del teatro cambia según el sexo del monarca. Primero fue el King's Theatre ("Teatro del Rey") en 1714 con el ascenso al trono de Jorge I. Fue rebautizado Her Majesty's Theatre ("Teatro de Su Majestad") en 1837. Más recientemente, el teatro fue conocido como His Majesty's Theatre desde 1901 hasta 1952, y se convirtió en Her Majesty's con el ascenso al trono de Isabel II. El teatro fue renombrado nuevamente His Majesty's Theatre con motivo de la coronación de Carlos III en 2023. La capacidad del teatro es de 1.216 asientos, y el edificio fue protegido en Grado II por la entidad English Heritage en enero de 1970. Really Useful Group Theatres ha sido el propietario del teatro desde el año 2000. La tierra por debajo de él tiene un arriendo a largo plazo del Patrimonio de la Corona.

Referencias

Enlaces externos

Her Majesty
Her Majesty
Arquitectura de 1897
Her Majesty
Teatros de Inglaterra del siglo XIX
Reino Unido en 1897
Monumentos clasificados de grado II* en Londres

His Majesty's Theatre