Das Fahrgastschiff Hertha wurde 1886 in der Werft Aron & Gollnow, aufgegangen in der Stettiner Oderwerke AG, in Stettin als Dampfschiff mit zwei Propellern gebaut. Benannt wurde das Schiff, wie damals oft üblich, nach der Tochter des Reeders, Hertha.

Geschichte
Das Fahrgastschiff Hertha wurde 1886 für die Stralauer Dampfschiffahrts-Gesellschaft Manthey, Wolff und Zwerner als Dampfschiff mit Doppelschraubenantrieb in der Werft von Aaron & Gollnow, Stettin gebaut. Es absolvierte am 17. April 1886 seine Probefahrt, bei der es die für die damalige Zeit enorme Geschwindigkeit von 18 Kilometern pro Stunde erreichte. Anschließend war der Dampfer im Raum Berlin auf den Flüssen Spree und Havel im Einsatz. Es handelte sich um das zweite von drei baugleichen Schiffen, die kurz nacheinander auf derselben Werft für denselben Auftraggeber gebaut worden sind. Die Schwesterschiffe hießen Dorothea (Baujahr 1885) und Concordia (Baujahr 1886). Im Jahr 1889 übernahm die Spree-Havel-Dampfschiffahrts-Gesellschaft Stern die Stralauer Dampfschiffahrts-Gesellschaft Manthey, Wolff und Zwerner. Die Fahrgasteinsätze auf den bisherigen Routen wurden fortgeführt.

In den Wirren am Ende des Zweiten Weltkrieges verblieb das Schiff in der sowjetischen Besatzungszone von Berlin. Die russische Militäradministration zog alle in ihrem Sektor verbliebenen Fahrgastschiffe zusammen. Aus dieser Arbeitsgemeinschaft von enteigneten privaten Reedereien ging auf Befehl der neuen Machthaber 1949 der Staatsbetrieb die Deutsche Schiffahrts- und Umschlagbetriebe, kurz DSU, als Vorgänger des VEB Weisse Flotte Berlin hervor. 1949 wurde das Fahrgastschiff in Seid Bereit, dem Gruß der Jungen Pioniere der DDR umbenannt und kam bei der DSU, später der Weissen Flotte Berlin wieder in Fahrt, wobei der originale Name des Dampfers in Vergessenheit geriet. Im Jahr 1964 wurde das Schiff außer Dienst gestellt und lag etwa fünf Jahre ungenutzt am Abwrack-Kai in Berlin-Stralau, die Verschrottung war vorgesehen. Nach dem Bau der Berliner Mauer am 13. August 1961 stieg bei der 1928 gegründeten Reederei Dentler, an der 80 km nördlich von Berlin gelegenen und 24 km langen Kyritzer Seenkette, die Nachfrage von Ausflugsfahrten auf dem Binnengewässer, das keinen schiffbaren Anschluss an Havel oder Elbe hat.

Im Jahr 1969 fanden Walter Dentler und sein Sohn Peter aus Wusterhausen/Dosse das heruntergekommene Schiff und kauften es im desolaten Zustand. Vor Ort bauten Maschinisten die zwei Dampfmaschinen aus und der Rumpf wurde auf einen Tieflader verladen, um ihn per Lkw zum Ufer des Klempowsees zu bringen. In den Jahren 1970/1971 wurde es von einem Dampfschiff zu einem Motorschiff mit 263 zugelassenen Sitzplätzen umgerüstet. Zur Vergrößerung des Fahrgastraumes unter Deck verwendeten die beiden Reeder und Konstrukteure einen ausgemusterten Beiwagen des Verbrennungs-Triebwagens der Bauart Stettin aus dem Bahnbetriebswerk Wittenberge. Ab 1971 betrieb die Firma Dentler (seit 1928 privatwirtschaftlicher Betrieb ohne staatliche Unterstützung) das Schiff als viertes und größtes in ihrer Flotte unter dem Namen Seebär. Als Antriebsaggregate kamen zwei 6-Zylinder-MAN-Dieselmotoren in Reihe mit jeweils 90 PS zum Einsatz, die aus Reserven der Wehrmacht (HWA 526D Einheits-Dieselmotor) stammen. Aus Restbeständen der Roten Armee konnten zwei Wendegetriebe angepasst werden.

Der Berliner Schiffshistoriker Kurt Groggert wurde 1976 auf das Schiff Seebär aufmerksam und identifizierte es als die Hertha von 1886. Seit dem Jahr 2002 trägt es wieder den alten Namen. Am 8. Mai 2012 erwarb die Prignitzer Leasing AG das Schiff und setzte es weiter in der Personenschifffahrt auf der Kyritzer Seenkette in der Region Ostprignitz-Ruppin ein. Im Jahr 2015 fand die letzte Landrevision der Hertha statt. Bei der Ultraschall-Untersuchung des Schiffsrumpfes, unterhalb der Wasserlinie, ermittelte der Schiffsingenieur eine Materialstärke von 5–7 mm und erteilte der über 130 Jahre "alten Dame" eine Betriebserlaubnis für die Kyritzer Seenkette bis 2019–2020.

Im Mai 2017 wurde bei der Mitgliederversammlung des nach dem Schiff benannten Berliner Fußballvereins Hertha BSC bekanntgegeben, dass die zwei Präsidiumsmitglieder Ingmar Pering und Christian Wolter mittels einer Betreibergesellschaft das Schiff kaufen werden. Im Juni 2016 wurde der Kaufvertrag mit Wirkung zum 1. Januar 2017 unterschrieben. Die Hertha kam wie geplant, zum Teil auf der Straße und zum Teil auf der Havel, zum 125. Jubiläum von Hertha BSC am 25. Juli 2017 nach Berlin. Eine Restaurierung und ein Umbau entsprechend den strengen Sicherheitsauflagen für einen Fahrbetrieb auf den Berliner Gewässern ist in Planung. Die notwendige Finanzierung des mit 400.000 Euro (incl. Kaufpreis) angesetzten Projektes erfolgte durch Ausgabe von genau 1892 Aktien (entsprechend dem Gründungsjahr des Vereins), die seit 11. Januar 2017 ausgegeben wurden, sowie mit Spendengeldern. Mindestens jedoch ist daran gedacht, einen festen Liegeplatz möglichst in Stadionnähe zu finden, mit Restaurantbetrieb und einem kleinen Vereinsmuseum. Am 14. Dezember 2017 ist das Schiff nach Berlin zurückgekehrt. Dabei hat es die Strecke von Wustermark nach Berlin-Treptow aus eigener Kraft zurückgelegt.

Ende des Jahres 2018 hatte noch keine Sanierung begonnen, der Dampfer lag zu dem Zeitpunkt noch an der Rummelsburger Bucht.

Besonderes
Am 25. Juli 1892 wurde der Berliner Fußball Club Hertha 1892 gegründet. Die Idee zur Gründung hatten die Brüderpaare Fritz und Max Lindner sowie Otto und Willi Lorenz. Auf der Suche nach einem Namen für den Club hatte Fritz Lindner die Idee, den Verein Hertha zu benennen. Er war mit seinem Vater kurz zuvor auf ebendiesem gleichnamigen Dampfer auf der Havel gefahren. Dessen Schornstein hatte die Farben blau, weiß und gelb, welche ebenfalls als Vereinsfarben übernommen wurden, wobei das Gelb allerdings kurz danach verschwand. Da die Geschwister erst 16 beziehungsweise 17 Jahre alt waren, wurde der Onkel der Lindners, Ernst Wisch, Vorsitzender und trug den Verein im Polizeipräsidium am Molkenmarkt ein.

Literatur
 Dieter Schubert: Deutsche Binnenfahrgastschiffe. Illustriertes Schiffsregister. Uwe Welz Verlag Berlin 2000, ISBN 3-933177-10-3
 Kurt Groggert: Spreefahrt tut not! : Berliner auf d. richtigen Dampfer. Haude und Spener, Berlin; ISBN 3-7759-0153-1
 Kurt Groggert: Personenschiffahrt auf Havel und Spree. Berliner Beiträge zur Technikgeschichte und Industriekultur, Bd. 10, Nicolaische Verlagsbuchhandlung, Berlin 1988; ISBN 3-87584-253-7

Weblinks

 Berliner Dampfer
 Website Fahrgastschifffahrt auf der Kyritzer Seenkette mit historischen Fotos und Fakten zur Hertha

Einzelnachweise

Passagierschiff (Deutschland)
Schiff (Weisse Flotte Potsdam)
Binnenschiff (Deutschland)

Hertha (Schiff, 1886)


Juan del Campo Hernández est un skieur alpin espagnol, né le  à Bilbao. Il est spécialiste du slalom et du slalom géant.

Biographie
Membre du club Euro ski, Del Campo participe à ses premières courses officielles lors de la saison 2009-2010 et remporte ses premières courses FIS lors de la saison 2011-2012. Il prend part aux Championnats du monde junior à quatre reprises entre 2011 et 2015, signant comme meilleur résultat une  place au slalom géant en 2014 à Jasná.

Sa première sélection avec l'équipe nationale a lieu aux Championnats du monde 2015 à Beaver Creek, où il termine le slalom au trentième rang.

Son premier départ en Coupe du monde date de  au slalom géant Sölden, avant une participation au slalom de Kitzbühel. C'est aussi lors de la saison 2015-2016, que l'Espagnol apparaît dans le classement de la Coupe d'Europe (résultats dans le top 30), compétition où il obtient son premier top dix en décembre 2016 au slalom parallèle de Kronplatz. Sélectionné pour les Championnats du monde 2017, à Saint-Moritz, il arrive  du slalom géant.

En 2018, il prend part à ses premiers jeux olympiques à Pyeongchang, figurant sur le slalom géant et le slalom, mais ne sort de piste à chaque fois.

En janvier 2019, il parvient à se qualifier pour la première fois pour une deuxième manche de slalom en Coupe du monde à Schladming, une première pour un Espagnol depuis Luis Ochoa en 1986, pour prendre le  rang final. Aux Championnats du monde 2019, il pénètre aussi le top 30 pour occuper la  place en slalom.

Aux Championnats du monde 2021, il ne finit pas le slalom. Plus tard cette année, il se fait une fracture au péroné à l'entraînement.

Palmarès

Jeux olympiques

Championnats du monde

Coupe du monde
 Meilleur résultat : .

Championnats d'Espagne
Champion de super G en 2015
Champion de slalom en 2016.
Champion de slalom géant en 2018.

Références

Liens externes

  Biographie

Naissance en juin 1994
Skieur alpin espagnol
Naissance à Bilbao
Personnalité liée au Pays basque
Skieur alpin aux Jeux olympiques d'hiver de 2018

Juan del Campo


L'Éclat du jour (Der Glanz des Tages) est un film autrichien réalisé par Tizza Covi et Rainer Frimmel, sorti en 2012.

Synopsis
Philipp, acteur de théâtre accaparé par son métier, voit débarquer dans sa vie, Walter, son oncle, ancien artiste de cirque.

Fiche technique
 Titre : L'Éclat du jour
 Titre original : Der Glanz des Tages
 Réalisation : Tizza Covi et Rainer Frimmel
 Scénario : Xaver Bayer, Tizza Covi et Rainer Frimmel
 Photographie : Rainer Frimmel
 Montage : Emily Artmann et Tizza Covi
 Production : Rainer Frimmel
 Société de production : Vento Film
 Société de distribution : Zootrope Films (France)
 Pays :
 Genre : Drame
 Durée : 90 minutes
 Dates de sortie :
 :  (festival international du film de Locarno)
 :

Distribution
 Philipp Hochmair : Philipp
 Walter Saabel : Walter

Accueil
Le film a reçu un accueil favorable de la critique. Il obtient un score moyen de 64 % sur Metacritic.

Notes et références

Liens externes

Film autrichien sorti en 2012
Film dramatique autrichien
Film sur le théâtre

L'Éclat du jour


Franz Csandl (* 24. September 1948; † 1. August 2023) war ein österreichischer Boxer.

Amateurkarriere

Franz Csandl boxte für den BC Wien und wurde von Walter Kedzierski trainiert. Er wurde 1971 und 1972 Österreichischer Meister im Halbmittelgewicht und nahm im Juni 1971 an der 19. Europameisterschaft in Madrid teil, unterlag dort jedoch bereits im ersten Kampf dem Polen und späteren Bronzemedaillengewinner Wiesław Rudkowski.

Csandl nahm auch noch an den 20. Olympischen Sommerspielen 1972 in München teil, wo er bereits im ersten Kampf auf den Weltmeister von 1974 aus Kuba, Rolando Garbey traf und diesem nach Punkten unterlag.

Profikarriere

Im Oktober 1972 begann er seine Profikarriere und gewann seinen ersten Kampf durch K. o. in der ersten Runde gegen den Deutschen Hans Michel. In seinen ersten elf Kämpfen die er alle gewinnen konnte, siegte er auch gegen den ehemaligen WM-Herausforderer Matt Donovan, den ehemaligen EM-Herausforderer Jean Baptiste Rolland und dreimal gegen den Deutschen Gunter Valtinke.

1974 folgten Siege gegen den Italienischen Meister Domenico Tiberia, den späteren Afrikanischen Meister und WM-Herausforderer Mimoun Mohatar, den französischen Meister Francis Vermandere und den Deutschen Meister Randolph Hombach. Im August 1974 bezwang er den erfahrenen Amerikaner Manuel González, der bereits dreimal um einen WM-Gürtel geboxt hatte. Csandl hatte somit die Spitze der Europarangliste erreicht und erhielt eine Titelchance im Halbmittelgewicht.

Am 7. Januar 1975 traf er in der Wiener Stadthalle auf den spanischen Titelträger José Manuel Durán (53 Siege – 3 Niederlagen), der im November 1974 die Boxkarriere des letzten österreichischen Europameisters Hans Orsolics durch einen K. o. beendet hatte. Der sehr hart geführte Kampf ging über die vollen 15 Runden, wobei Csandl in der 14. Runde auch zu Boden ging und am Ende nach Punkten verlor. Manager Willi Zeller sorgte nach dem Kampf für einen kleinen Eklat, als er einfach den Lorbeerkranz des Siegers nahm und ihn seinem Schützling Franz Csandl umhängte.

Franz Csandl schaffte es jedoch sich an die Spitze zurückzukämpfen; Schon in seinem nächsten Kampf besiegte er den ehemaligen Nordamerikanischen Meister Denny Moyer, der anschließend seine Karriere beendete. Am 31. Mai 1975 besiegte er zudem den US-amerikanischen Ex-Weltmeister Eddie Perkins, der daraufhin ebenfalls vom aktiven Boxen zurücktrat.

Am 4. November 1975 erhielt er in der Wiener Stadthalle erneut die Chance auf den Europameistertitel der EBU im Halbmittelgewicht gegen den Deutschen Eckhard Dagge. Bei der offiziellen Abwaage am Kampftag, hatte Csandl zudem einen Rekord vor einem Meisterschaftskampf im Boxsport aufgestellt; Der untersuchende Arzt stellte bei Csandl einen Puls von lediglich 40 Schlägen in der Minute fest, der bisherige Rekord lag bei 48. Im anschließenden Kampf gegen Dagge, konnte Csandl die Distanz zum Deutschen nicht überbrücken, erlitt schon in der zweiten Runde eine Augenverletzung und verlor in der siebenten Runde vorzeitig.

Nach fast fünfmonatiger Ringpause konnte er zwar den Amerikaner Gene Wells durch K. o. besiegen, verlor jedoch am 18. Juni 1976 nach Punkten gegen Clement Tshinza und beendete anschließend seine Karriere.

Weblinks

 19. Europameisterschaft 1971, Boxing-Strefa
 Olympische Spiele 1972, Sports-Reference

Einzelnachweise

Boxer (Österreich)
Österreichischer Meister (Boxen)
Olympiateilnehmer (Österreich)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1972
Österreicher
Geboren 1948
Gestorben 2023
Mann

Franz Csandl


Hanna Schygulla () este o actriță germană de film și șansonetistă.

O frecventă colaboratoare a regizorului de film Rainer Werner Fassbinder, cu care și-a început colaborarea în 1965, Schygulla este larg considerată a fi cea mai importantă actriță a Noului cinema german (Neuer Deutscher Film).

Biografie

Schygulla s-a născut în Königshütte (astăzi Chorzów din Polonia) ca fiica Antoniei (născută Mzyk) și a lui Joseph Schygulla. Ambele nume Schygulla (ortografiat și Szyguła) și Mzyk are nume poloneze de origine sileziană, indicând un istoric mixt al familiei, foarte comun în Silezia.

Filmografie

 Love is Colder than Death (1969)
 Katzelmacher (1969)
 Gods of the Plague (1970)
 Why Does Herr R. Run Amok? (1970)
 Mathias Kneissl (1970)
  (1971)
 Rio das Mortes (1971)
  (1971)
 Whity (1971)
 Beware of a Holy Whore (1971)
 The Merchant of Four Seasons (1972)
 The Bitter Tears of Petra von Kant (1972)
 Acht Stunden sind kein Tag (1972, TV miniseries)
 Effi Briest (1974)
 Mișcare greșită (Falsche Bewegung), 1975, regia Wim Wenders
 The Clown (1976)
 The Marriage of Maria Braun (1979)
 The Third Generation (1979)
 Berlin Alexanderplatz (1980, TV miniseries)
 Circle of Deceit - Die Fälschung (1981)
 Lili Marleen (1981)
 That Night in Varennes (1982)
 Passion (1982)
 Antonieta (1982)
 Sheer Madness (1983)
 The Story of Piera (1983)
 A Love in Germany (1983)
 The Future is Woman (1984)
 Peter the Great (1986, TV miniseries)
 The Delta Force (1986)
 Miss Arizona (1987)
 Forever, Lulu (1987)
 Casanova (1987)
 The Summer of Miss Forbes (1989)
 Abraham's Gold (1990)
 Dead Again (1991)
 Warsaw - Year 5703 (1992)
 The Blue Exile (1993)
 Pakten (1995)
 A Hundred and One Nights (1995)
 Metamorphosis of a Melody (1996)
 Black Out p.s. Red Out (1998)
 Werckmeister Harmonies (2000)
 Winterreise (2006)
 The Edge of Heaven (2007)
 Faust (2011)
 Lullaby to My Father'' (2012)

Note

Legături externe

Nașteri în 1943
Nașteri pe 25 decembrie
Actrițe germane
Actrițe franceze din secolul al XX-lea
Actrițe franceze din secolul al XXI-lea
Cântărețe germane
Câștigătoarele Premiului Ursul de Argint pentru cea mai bună actriță
Germani din secolul al XX-lea
Germani din secolul al XXI-lea
Germani expatriați în Franța
Germani în viață
Ofițeri ai Ordinului Crucea Federală de Merit a Republicii Federale Germania
Premiul Societății Naționale a Criticilor de Film din Statele Unite
Șansonetiști

Hanna Schygulla


An Zygosepalum angustilabium in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Charles Schweinfurth, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Zygosepalum angustilabium in nahilalakip ha genus nga Zygosepalum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zygosepalum

Zygosepalum angustilabium


Oxepanul este un compus heterociclic heptaciclic cu oxigen cu formula chimică (CH2)6O. Este omologul superior al oxanului și analogul saturat al oxepinei.

Proprietăți
Oxepanul suferă o reacție de polimerizare prin deciclizare în prezența unor promotori cationici, precum este (C2H5)3OSbCl6, formând un solid cristalin cu un punct de topire în jur de 56–58 °C.

Note

Vezi și
 Azepan
 Oxan
 Oxepină
 Tiepan

Compuși heterociclici cu oxigen

Oxepan


Diese Liste zeigt die Mitglieder des Staatsrates () des Kantons Freiburg, der Kantonsregierung. Liste ist ab ca. 1848 vollständig.

Staatsräte

Präsidenten des Staatsrates

Folgende Mitglieder präsidierten den Staatsrat () für ein Kalenderjahr:

Parteiabkürzungen oder politische Richtung

 BGB: Bauern-, Gewerbe- und Bürgerpartei (ab 1971 SVP)
 FDP: FDP.Die Liberalen
 GPS: Grüne Partei der Schweiz
 K/CVP: Konservative Volkspartei, ab 1957 Konservativ-Christlichsoziale Volkspartei, ab 1970 Christlichdemokratische Volkspartei (CVP)
 LD: Katholisch-Konservative Partei
 L: Liberal-Demokratische Union, ab 2009 FDP.Die Liberalen
 S/DS: Demokratisch-Soziale Partei
 SP: Sozialdemokratische Partei
 SVP: Schweizerische Volkspartei

Weblinks
 Liste der Staatsrätinnen und Staatsräte von 1848 bis heute auf der Website der Staatskanzlei.

!
Liste, Freiburg Staatsrat
Wikipedia:Liste
Freiburg

Liste der Staatsräte des Kantons Freiburg


Aurimas ist ein litauischer männlicher Vorname. Die weibliche Form ist Aurimė.

Personen
 Aurimas Didžbalis (* 1991), Gewichtheber
 Aurimas Gaidžiūnas (* 1967), Politiker, Seimas-Mitglied
 Aurimas Kučys (* 1981), Fußballspieler
 Aurimas Lankas (* 1985), Kanute
 Aurimas Taurantas (* 1956), Politiker und Diplomat

Männlicher Vorname
Litauischer Vorname

Aurimas


Carl Daniel Faldstrøm (født 26. oktober 1858 i Gävle, død 19. januar 1937 i Stockholm) var en svensk forfatter, skuespiller, journalist og teaterkritiker.

Biografi
Fallström uddannede sig først til skuespiller, men følte sig snart draget mere mod det litterære aspekt. Han arbejdede som journalist for Figaro fra 1878–1881 og derefter for Aftonbladet 1881–83, bl.a. som korrespondent i Paris. Senere fik han ansættelse som journalist for række andre aviser og tidsskrifter, og var i perioden 1906-09 desuden teateranmelder i Nya Dagligt Allehanda og fra 1909 i Stockholmstidningen. Under sin tid som udenrigskorrespondent i Paris skrev han sin første novellesamling Novelletter. Hans første større digtsamling I vinterqväll udkom i 1887, med bl.a. digte forfattet så tidigt som 1881. Han publicerede derefter flittigt med nye digtsamlinger, og blev hurtigt en respekteret og flittigt anvendt poet, ikke mindst ved højtideligheder så som indvielser og jubilæer.

Hans stil var udpræget romantisk. Udover de forskellige lejlighedsdigte var centrale motiver i hans digte historiske emner, hyldest til kvinder og fædreland, natur- og stemningslyrik og beskrivelser af Stockholm. På dansk udgav Gyldendal i 1912 hans Sorte og røde Hjærter: udvalgte Fortællinger.

Faldström medvirkede i 1918 i en måned i Ernst Rolfs kabaret Fenixkabaré, som et led i dennes forsøg at give plads til den finere litteratur i kabaret- og varietéverden.

Mange af Fallströms digte er blevet sat til musik af komponister som Hugo Alfvén og Wilhelm Peterson-Berger, og i den lettere genre Fred Winter. Den mest kendte melodi med tekst af Fallström er måske Rosen og sommerfuglen, som blev indspillet af Ingvar Olsson i 1954, samt Annina, med musik af Oskar Merikanto.

Faldström er begravet på Norra begravningsplatsen i Stockholm.

Bibliografi (udvalg)

Samlede oplag og udvalg
   http://runeberg.org/dfvd8299/ - 2 volumener.

   - I udvalg af Gunnar Mascoll Silfverstolpe

Kilder

Litteratur
 Birgitta Lager Carl Daniel Fallström i Svenskt biografiskt lexikon
 Silfverstolpe, Gunnar Mascoll, Inledning till Daniel Fallström, Dikter i urval (Stockholm 1937)

Journalister fra Sverige
Digtere fra Sverige
Skuespillere fra Sverige

Daniel Fallström


Sindromul iradierii acute (cunoscut și sub denumirea de boală de iradiere) reprezintă o multitudine de efecte asupra sănătății cauzate de expunerea la doze mari de radiații ionizante într-o perioadă scurtă de timp. În primele zile simptomele pot include greață, vărsături și pierderea apetitului. Această perioadă poate fi urmată de câteva ore până la săptămâni, cu simptome reduse. După aceasta, în funcție de doza totală de radiații, persoanele pot dezvolta infecții, sângerări, deshidratare și confuzie sau poate exista o perioadă cu câteva simptome. Urmează fie recuperarea, fie decesul. Simptomele pot începe în decurs de o oră și pot dura câteva luni din momentul expunerii.

Iradierea are loc atunci când o mare parte a organismului este expus, în general, unei surse externe (situată în afara corpului), pentru câteva minute și implică o doză totală mai mare de 0,7 Gy (70 rad). În general, aceasta se împarte în trei tipuri: (i) sindromul măduvei osoase (0,7 până la 10 Gy); (ii) sindromul gastrointestinal (10 la 50 Gy); și (iii) sindromul neurovascular (> 50 Gy). Astfel de surse de radiații pot include reactori nucleari, ciclotroni și anumite dispozitive utilizate în tratamentul cancerului. Celulele cele mai afectate sunt, în general, cele care se divid rapid. Diagnosticul se bazează pe istoricul expunerii și simptome. Repetarea hemogramei poate indica severitatea expunerii.

Tratamentul sindromului iradierii acute este în general de îngrijire suportivă. Aceasta poate include transfuzii de sânge, tratament cu antibiotice  sau transplant de celule stem. Dacă materialul radioactiv rămâne pe piele sau în stomac, acesta trebuie îndepărtat. Dacă fost inspirat sau ingerat iod radioactiv, poate fi recomandat tratamentul cu iodură de potasiu. Complicațiile precum leucemia și alte tipuri de cancer printre supraviețuitori sunt gestionate ca de obicei. Rezultatele pe termen scurt depind de doza rezultată în urma expunerii.

Sindromul iradierii acute este – în general – rar. Un singur eveniment poate totuși afecta un număr relativ mare de persoane. Cazuri notabile s-au produs în urma bombardării atomice a Hiroshima și Nagasaki și a catastrofei de la centrala nucleară de la Cernobîl. Sindromul iradierii acute diferă de sindromul iradierii cronice, care apare după expuneri prelungite la doze relativ mici de radiații.

Semne și simptome

Sindromul iradierii acute are trei manifestări principale: hematopoietică, gastrointestinală și neurologică/vasculară. Acestea pot fi sau nu precedate de un prodrom. Viteza de apariție a simptomelor este legată de mărimea dozei de expunere, doze mai mari conducând la o declanșare mai rapidă a simptomelor. Aceste manifestări presupun expunerea întregului corp și multe dintre acestea reprezintă indicatori ce nu sunt valabili în absența expunerii întregului corp. Fiecare sindrom necesită expunerea țesutului care prezintă sindromul în sine. Sindromul gastrointestinal nu este detectat dacă stomacul și intestinele nu sunt expuse sursei de iradiere. Se poate vorbi de sindrom:

 Hematopoetic. Acest sindrom este marcat de o scădere a numărului de celule sanguine, numită anemie aplastică. Acesta poate duce la infecții datorate unei cantități scăzute de globule albe, sângerări (datorate lipsei de trombocite) și anemie (datorată prea puținelor celule roșii din sânge). Aceste modificări pot fi detectate prin teste de sânge la receptarea unei doze acute totale de 0,25 Gy (25 rad), deși acestea nu pot fi niciodată resimțite de pacient dacă doza este sub 1 Gy (100 rad). Traumele convenționale și arsurile rezultate din explozia unei bombe sunt complicate de vindecarea cu greutate a rănilor provocate de sindromul hematopoietic, ceea ce duce la creșterea mortalității.
 Gastrointestinal. Acest sindrom apare la doze absorbite de 6–30 Gy (600–3000 rad). Semnele și simptomele acestei forme de leziuni prin iradiere includ greață, vărsături, pierderea apetitului și dureri abdominale. Vărsăturile în acest interval de timp este un marker pentru expunerea întregului corp în intervalul fatal de peste 4 Gy (400 rad). În absența tratamentelor exotice (precum transplantul de măduvă osoasă), mortalitatea este comună în acest interval de doză. Decesul este în general datorat mai curând infecției decât disfuncției gastrointestinale.
 Neurovascular. Acest sindrom este prezent în mod obișnuit la doze absorbite mai mari de 30 Gy (3000 rad), deși poate apărea la 10 Gy (1000 rad). Apar simptome neurologice, cum ar fi amețeli, dureri de cap sau scăderea nivelului de conștiență, care apar în câteva minute până la câteva ore, în absența vărsăturilor. Este invariabil fatal.

Simptomele precoce ale sindromului iradierii acute includ de obicei greață și vărsături, dureri de cap, oboseală, febră și o scurtă perioadă de înroșire a pielii. Aceste simptome pot să apară la doze de radiație de 0.35 Gy (35 rad). Aceste simptome sunt frecvente pentru multe boli și nu pot, în sine, să indice prezența sindromului iradierii acute.

Efecte de doză

Modificări ale pielii
Sindromul de iradiere cutanat se referă la simptomele cutanate ale expunerii la radiații. La câteva ore după producerea iradierii poate apărea o roșeață tranzitorie și inconsistentă (asociată cu mâncărime). Poate apărea apoi o fază latentă ce durează de la câteva zile până la câteva săptămâni, când este vizibilă o înroșire puternică, vezicule și ulcerații ale locului iradiat. În cele mai multe cazuri, vindecarea are loc prin mijloace regenerative; totuși, dozele foarte mari de iradiere a pielii pot provoca pierderea permanentă a părului, deteriorarea glandelor sebacee și de transpirație, atrofia, fibroza, pigmentarea cutanată scăzută sau crescută, respectiv ulcerația sau necroza țesutului expus. În mod special, așa cum s-a observat la Cernobîl, atunci când pielea este iradiată cu particule beta cu energie ridicată, descuamarea umedă și efecte similare timpurii se pot vindeca, dar sunt invariabil de colapsul sistemului vascular dermic după circa două luni, rezultând în pierderea grosimii totale a pielii expuse. Acest efect a fost demonstrat anterior asupra șoriciului de porc folosind surse beta de energie înaltă la Churchill Hospital Research Institute din Oxford.

Cancerul
În conformitate cu modelul fără prag liniar, orice expunere la radiații ionizante, chiar și la doze mult prea mici pentru a produce orice simptome de boală de iradiere, poate induce cancer datorită leziunilor celulare și genetice. Potrivit ipotezei, supraviețuitorii sindromului iradierii acute se confruntă ulterior cu un risc crescut de apariție a cancerului. Probabilitatea dezvoltării cancerului este o funcție liniară în ceea ce privește doza efectivă de radiații. În cazul cancerului radioindus, viteza cu care progresează afecțiunea, prognosticul, gradul de durere și orice altă caracteristică a bolii nu sunt considerate funcții ale dozei de radiații.

Cu toate acestea, unele studii contrazic modelul liniar fără prag. Aceste studii indică faptul că unele niveluri scăzute de radiații nu cresc deloc riscul de cancer și că poate exista o doză prag de radiații ionizante sub care expunerea ar trebui considerată sigură. Cu toate acestea, ipoteza "nici o doză nu este sigură" stă la baza politicilor de reglementare a celor mai multe state privind sursele de radiații antropice.

Cauza

Boala de iradiere este cauzată de expunerea la o doză mare de radiații ionizante (> ~ 0,1 Gy) într-o perioadă scurtă de timp (> ~ 0,1 Gy/h). Acest fapt ar putea fi rezultatul unei explozii nucleare, al unui accident de criticitate, al unui accident de radioterapie, al unei erupții solare în timpul călătoriei interplanetare, al plasării defectuoase a deșeurilor radioactive, erori umane într-un reactor nuclear etc. Iradierea acută ca urmare a ingerării materialului radioactiv este posibilă, dar rară; exemplele includ contaminarea lui Leide das Neves Ferreira și otrăvirea a lui Alexander Litvinenko.

Radiațiile alfa și beta au putere mică de penetrare și sunt puțin probabil să afecteze organele interne vitale din exteriorul corpului. Orice tip de radiații ionizante poate provoca arsuri, dar radiațiile alfa și beta pot face acest lucru numai în caz de contaminare radioactivă, respectiv dacă depunerile radioactive au loc pe pielea sau îmbrăcămintea persoanei. Radiația gama și cea neutronică au un parcurs în strat mult superior și pot pătrunde ușor în corp, astfel încât iradierea întregului corp este provoacă în general înainte ca efectele cutanate să fie evidente. Iradierea gama locală poate cauza efecte cutanate fără nici o boală. La începutul secolului al XX-lea, radiografii au calibrat dozimetrele prin iradierea propriilor mâini și măsurând timpul până la debutul eritemului.

Zborul în spațiul cosmic
În timpul zborurilor spațiale, în special a zborurilor dincolo de orbita Pământului, astronauții sunt expuși la radiația cosmică și la furtunile solare (bombardament cu protoni). Dovezile indică evenimente cu niveluri de radiații cosmice care ar fi fost letale pentru astronauții neprotejați. Un astfel de eveniment a avut loc în 1859, iar altul a avut loc în timpul erei spațiale, de fapt, în intervalul de câteva luni dintre două misiuni Apollo, la începutul lunii august 1972. Nivelurile de radiație cosmică ce ar putea duce la sindromul iradierii acute sunt mai puțin bine înțelese.

Fiziopatologie
Cel mai frecvent utilizat predictor al simptomelor iradierii acute este doza absorbită pe întregul corp. Mai multe cantități asociate, cum ar fi doza echivalentă, doza eficace și doza angajată, sunt folosite pentru a măsura efectele biologice stocastice pe termen lung, cum ar fi incidența cancerului, dar nu sunt concepute pentru a evalua sindromul iradierii acute. Pentru a evita confuzia între aceste cantități, doza absorbită este măsurată în gray (în SI) sau rad (în CGS), în timp ce celelalte sunt măsurate în sievert (în SI) sau rem (în CGS): 1 rad = 0,01 Gy și 1 rem = 0,01 Sv.

În cele mai multe dintre scenariile de expunere acută care duc la boala de iradiere, cea mai mare parte a iradierii este produsă de o sursă gama externă asupra întregului corp, caz în care dozele absorbite, echivalente și eficiente sunt egale. Există excepții, cum ar fi accidentele Therac-25 și accidentul de criticalitate Cecil Kelley din 1958, în care dozele absorbite în Gy sau rad sunt singurele cantități utile, datorită naturii direcționate a expunerii organismului.

Tratamentele de radioterapie sunt în mod obișnuit prescrise în termenii de doză local absorbită, care poate fi de 60 Gy sau mai mare. Doza este fracționată (aproximativ 2 Gy pe zi pentru tratamentul curativ), care permite țesuturilor normale să se supună reparației, permițându-le să tolereze o doză mai mare decât ar fi de așteptat. Doza pentru masa țesutului țintă trebuie să fie mediată pe întreaga masă corporală, dar majoritatea acestuia primește o cantitate neglijabilă de radiații, pentru a se ajunge la o doză absorbită în întregul corp care poate fi comparată cu tabelul de mai sus.

Acțiunea asupra ADN-ului
Dozele mari de radiații pot provoca daune ADN-ului. Dacă rămân nereparate, aceste deteriorări pot crea aberații cromozomiale grave sau chiar letale. Prin radioliză, radiațiile ionizante pot produce specii reactive de oxigen, care sunt foarte dăunătoare pentru ADN.

Radiațiile ionizante produc leziuni directe celulelor, cauzând evenimente ionizante localizate și creând grupuri de leziuni asupra ADN-ului. Aceste daune includ pierderea nucleotidelor cu ruperea legăturilor glucofosfat. Dublul-helixul poate fi afectat pe una sau pe ambele sale ramuri. Primul caz este mai ușor de reparat, deoarece există încă o componentă complementară neîntreruptă pentru a fi utilizată pentru replicare. Organizarea ADN-ului la nivel de histone, nucleozomi și cromatină afectează, de asemenea, susceptibilitatea sa la leziuni de iradiere.

Diagnostic
Diagnosticul se face de obicei pe baza unui istoric al expunerii la doze de radiații semnificative și a rezultatelor clinice adecvate. Un număr absolut de limfocite în hemogramă poate da o estimare brută a expunerii la radiații. Timpul scurs între expunere și starea de vomă poate oferi – de asemenea – estimări ale nivelurilor de expunere dacă acestea sunt mai mici de 10 Gy (1000 rad).

Profilaxie

Timp
Cu cât expunerea este mai îndelungată, cu atât doza va fi mai mare. Sfatul din manualul de război nuclear numit "Abilități de supraviețuire în războiului nuclear" (Cresson Kearny) este că – dacă cineva trebuie să părăsească adăpostul – atunci acest lucru ar trebui făcut cât mai rapid posibil pentru a minimiza expunerea.

Distanță
Creșterea distanței față o sursă de radiații punctuală reduce doza cu pătratul distanței față de punct. Distanța poate fi uneori mărită în mod eficient prin utilizarea de manipulatori. Acest lucru ar putea reduce eritemul degetelor, iar distanța suplimentară de câțiva centimetri față de corp va oferi puțină protecție împotriva sindromului iradierii acute.

Ecranare
Materia atenuează radiația în majoritatea cazurilor, așadar plasarea unui strat protector (de ex. plumb, saci de nisip etc) între oameni și sursă va reduce doza de radiații. Ar trebui să se acorde atenție atunci când se construiește ecranul pentru un anumit scop. De exemplu, deși materialele cu număr mare de atomi sunt foarte eficiente în ecranarea fotonilor, utilizarea lor pentru a ecrana particule beta poate cauza o expunere mai mare la radiații datorită producerii de radiații X de tip bremsstrahlung; prin urmare, sunt recomandate materiale cu număr redus de atomi. De asemenea, utilizarea materialului cu o secțiune transversală de activare a neutronilor pentru a proteja neutronii va avea ca rezultat ca materialul de ecranare să devină radioactiv și, prin urmare, mai periculos decât dacă nu ar fi prezent.

Reducerea încorporării
În cazul în care există o contaminare radioactivă, o mască de gaz, un filtru de praf sau bunele practici de igienă pot oferi protecție, în funcție de natura contaminantului. Comprimatele de iodură de potasiu (KI) pot reduce riscul de apariție a cancerului în anumite situații, datorită absorbției mai scăzute a iodului radioactiv din mediu. Deși acest lucru nu protejează alt organ decât glanda tiroidă, eficacitatea acestora este încă foarte dependentă de timpul de ingestie, care ar proteja glanda pe o perioadă de douăzeci și patru de ore. Acestea nu elimină sindromul iradierii acute deoarece nu oferă protecție împotriva altor radionuclizi din mediu.

Fracționarea dozei
Dacă o doză intenționată este împărțită într-un număr de doze mai mici, cu timpul de recuperare între iradiere, aceeași doză totală cauzează o moarte celulară mai redusă. Chiar și fără întreruperi, o reducere a ratei dozei sub 0,1  Gy/h, tinde să reducă moartea celulelor. Această tehnică este utilizată în mod obișnuit în radioterapie.

Corpul uman conține multe tipuri de celule și un om poate fi ucis prin pierderea unui singur tip de celule într-un organ vital. Pentru multe decese de radiații pe termen scurt (3 până la 30 de zile), pierderea a două tipuri importante de celule care sunt în mod constant regenerate provoacă moartea. Pierderea celulelor care formează celulele sanguine ( măduva osoasă) și celulele din sistemul digestiv (microvilli, care fac parte din peretele intestinelor) este fatală.

Administrare

Tratamentul este susținut de posibila utilizare a antibioticelor, a produselor sangvine, a factorilor de stimulare a coloniilor și a transplantului cu celule stem. De asemenea, pot fi utilizate măsuri simptomatice.

Istoric
Efectele acute ale radiațiilor ionizante au fost observate pentru prima dată atunci când Wilhelm Röntgen și-a supus în mod intenționat degetele la radiații X, în 1895. El și-a publicat observațiile cu privire la arsurile care s-au dezvoltat, deși le-a atribuit greșit ozonului, un radical liber produs în aer de către radiațiile X. Se cunoaște acum că alți radicali liberi produși în organism sunt cu mult mai importanți. Rănile acestuia s-au vindecat în cele din urmă.

Radium Girls au fost lucrători de sex feminin care au încorporat cantități însemnate de radiu în timpul vopsirii cu vopsea auto-luminescentă, la fabrica Radium din Orange, New Jersey, Statele Unite în jurul anului 1917.

Ingerarea materialelor radioactive a provocat numeroase cancere radioinduse în anii 1930, dar nimeni nu a fost expus la doze suficient de mari sau la rate destul de ridicate pentru a se produce sindromul iradierii acute. Marie Curie a murit din cauza anemiei aplastice cauzate de radiații, un eventual incident posibil de sindrom de iradiere acută.

Bombardamentele atomice de la Hiroshima și Nagasaki au condus la doze ridicate de radiații recepționate de un număr mare de japonezi, permițând o mai bună înțelegere a simptomelor și a pericolelor. Red Cross Hospital Surgeon Terufumi Sasaki a condus cercetări intense a sindromului în săptămânile și lunile ce au urmat bombardamentului de la Hiroshima. Dr. Sasaki și echipa sa au fost capabili sa monitorizeze efectele radiațiilor la pacienții de proximitate variind de la explozia in sine, ceea ce a condus la stabilirea a trei etape înregistrate ale sindromului. În 25–30 de zile de la explozie, chirurgul Crucii Roșii a observat o scădere bruscă a numărului de leucocite și a stabilit această scădere, împreună cu simptome de febră, ca standarde de prognostic pentru sindromul iradierii acute. Actrița Midori Naka, care a fost prezentă în timpul bombardamentului atomic din Hiroshima, a fost primul pacient cu sindrom de iradiere acută care a fost studiat extensiv. Moartea ei la 24 august 1945, a fost prima moarte care a fost certificată oficial ca rezultat al sindromului iradierii acute (sau "boala bombei atomice").

Incidente notabile
Există două baze de date importante care urmăresc accidentele de iradiere: ORISE REAC/TS (SUA) și IRSN ACCIRAD (Europa). REAC/TS conține 417 de accidente produse între 1944 și 2000, cauzând aproximativ 3000 de cazuri de sindrom de iradiere acută, dintre care 127 au fost letale. ACCIRAD afișează 580 de accidente cu 180 de decese ARS pe o perioadă aproape identică. Cele două atacuri deliberate nu sunt incluse în niciuna dintre bazele de date și nici nu sunt cuantificate posibilele tipuri de cancer induse de iradierea la doze mici. Cuantificarea detaliată este dificilă și conduce la rezultate confuze. Sindromul iradierii acute poate fi însoțit de leziuni convenționale (precum arsurile) sau pot apărea la o persoană supusă radioterapiei cu o stare preexistentă. Pot exista mai multe cauze de deces, iar contribuția iradierii poate fi neclară. Tabelul de mai jos încearcă să catalogheze câteva cazuri de sindrom de iradiere acută. Multe dintre aceste incidente au implicat decese suplimentare din alte cauze, cum ar fi cancerul, care sunt excluse din acest tabel.

Alte animale
Mii de experimente științifice au fost efectuate pentru a studia sindromul de radiație acută la animale. Există un ghid simplu pentru estimarea probabilității de supraviețuire/deces la mamifere, inclusiv la oameni, ca urmare a efectelor acute rezultate din inhalarea particulelor radioactive.

Vezi și

 Accidentul nuclear de la Cernobîl
 Bombardamentele atomice de la Hiroshima și Nagasaki
 Poligonul Semipalatinsk

Note

Legături externe

  — A well documented account of the biological effects of a criticality accident.

 This article incorporates public domain material from websites or documents of the Armed Forces Radiobiology Research Institute and the Center for Disease Control and Prevention

Cauze ale morții
Protecția muncii
Radiologie
Iradiere acută
Urgențe medicale
Pages with unreviewed translations

Sindromul iradierii acute


St. Antonius ist eine römisch-katholische Kapelle im oberschwäbischen Haselbach, einem Ortsteil von Eppishausen. Sie wurde im Oktober 1728 von Josef Schuster und Josef Negele erbaut. An ihrem Platz befand sich schon länger eine Bildsäule. 1875 wurde sie restauriert. Der etwa 200 Meter nordwestlich vom Ort unter einer alten Eiche stehende und nach Norden gerichtete Bau ist sehr niedrig und flachgedeckt. Er besitzt kleine Kreisfenster beiderseits des Halbkreisschlusses. An der Südseite befindet sich eine Stichbogentüre und ein dreilappig geschweifter Giebel.

Der kleine Altar aus dem frühen 19. Jahrhundert besteht aus Holz und ist marmoriert. Er ist breit und besitzt einen zweisäuligen Aufsatz mit Rundbogennische und geschweiftem Gebälk. Die Figuren des heiligen Antonius in Verzückung vor der Muttergottes kniend wurden Anfang des 19. Jahrhunderts nach F. Zoepfl von Anton Schuster aus Mindelheim angefertigt. Sie wurden 1966 gestohlen. Über den Verbleib ist nichts bekannt.

Weblinks

Literatur

Erbaut in den 1720er Jahren
Baudenkmal in Eppishausen
Antoniuskirche
Kirchengebäude in Eppishausen
Kapelle im Bistum Augsburg
Kirchengebäude in Europa

St. Antonius (Haselbach)


The department of plant and microbial biology is an academic department in the Rausser College of Natural Resources at the University of California, Berkeley. The department conducts extensive research, provides undergraduate and graduate programs, and educates students in the fields of plant and microbial sciences with 43 department faculty members.

The plant biology program focuses on contemporary basic plant research and design of biotechnologies. New discoveries have broadened the understanding of plant development and function, and provided tools for engineering plants that produce novel new crops, with better resistance to disease and insects. With an increasing awareness of environmental problems, global changes, and emerging food needs, plants have emerged as a focal point for new research initiatives and educational training programs.

The department established the division of microbial biology to understand the microbial world to comprehend the global ecosystem, evolutionary history, and diversity of life on earth. The twenty-first century brings a new understanding of the workings of the global ecosystem and a wealth of new technologies derived from the microbial world.

The department also offers an extensive public education program as part of the California Cooperative Extension Service.

As the key research and training program of the Agricultural Experiment Station in the California Division of Agriculture and Natural Resources, this division operates at a strategic location near California's major agricultural production centers and within the San Francisco Bay Area, a hub for innovative biotechnology.

Plant biology's partnership with the United States Department of Agriculture's Plant Gene Expression Center offers a model for successful collaborations between the University and other government agencies.

Research is largely funded through grants from the National Institute of Health, USDA and National Science Foundation. Extensive research is conducted Koshland Hall on the UC Berkeley campus and the nearby Energy Biosciences Institute, which is directed by a PMB faculty member.

The department also utilizes the fields and greenhouses of the nearby Oxford Tract for research.

Students in the undergraduate division graduate with a Bachelor of Science. The Graduate division offers Ph.D. degrees and opportunities for students to participate in postdoctoral research.

The department headquarters along with many faculty offices and laboratories are located in Koshland Hall. The Biological Imaging Facility, in Koshland Hall provides instructional and research support for modern biological light microscopy including laser scanning, confocal and deconvolution microscopy, computer image processing and analysis, FISH, and immunolocalization. The Genetics and Plant Biology building, situated on the northwest side of the campus, was built in 1999. It is the main teaching site for lectures and laboratory courses offered by the plant and microbial biology department.

Research strengths in the plant and microbial biology department are in the areas of plant and microbial genetics, biochemistry, ecology, evolution, pathology, development, physiology, cell biology and molecular biology. The department grants undergraduate degrees in: microbial biology, genetics and plant biology. Graduate degrees are offered in microbiology and plant biology. Many faculty in the department conduct research on plant-microbe interactions. The faculty and graduate students also cooperate with faculty from other UC Berkeley departments, such as the molecular and cell biology department, on researches pertaining to plant genetics and microbial biology.
.

References

External links
Department of plant and microbial biology

University of California, Berkeley
Science and technology in the San Francisco Bay Area


Držkovce este o comună slovacă, aflată în districtul Revúca din regiunea Banská Bystrica. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 582 de locuitori. Se învecinează cu , Licince, Šivetice, ,  și Prihradzany.

Istoric
Localitatea Držkovce este atestată documentar din 1243.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Držkovce


Slavonische Presse je bio hrvatski dnevni list na njemačkom iz Osijeka.

Povijest
Ove novine su počele izlaziti 1885. godine. Izlazio je triput tjedno: utorkom, četvrtkom i nedjeljom do 1893. kada postaje dnevnik
Izdavač, vlasnik i odgovorni urednik bio je Karl (Carl) Laubner.

Nisu izlazile od 1923. do 1927., a prestale su izlaziti 1929. godine. Glavni urednici bili su 1885. – 1889. Victor Hahn, Carl M. Benda, 1921. – 1921. Antun Rott. te od 1917. do kraja izlaženja tisak Antuna Rotta. Uređivao ga je i Josip Kertes. Izlazile su na njemačkom jeziku i povremeno na hrvatskom. Tiskane su u tiskari Karla Laubnera goticom i latinicom. Izdavači su bili C. M. Benda, zatim Antun Rott pa konzorcij Slavonische Presse. Kazališna kritičarka Slavonische Pressea od 1905. do 1913. bila je Josipa Glembay.

Izvori

Hrvatske dnevne novine
Osječki tisak
Nijemci u Hrvatskoj

Slavonische Presse


Jacques Doucet kan henvise til flere personer:

 Jacques Doucet (modedesigner) (1853–1929), en fransk modedesigner
 Jacques Doucet (kommentator) (født 1940), fransk-canadisk sportkommentator for Montreal Expos
 Jacques Doucet (sømand), en fransk sømand, der deltog i Sommer-OL 1900
 Jacques Doucet (maler) (1924–1994), en fransk surrealistisk maler

Jacques Doucet


Bury My Heart at Wounded Knee: An Indian History of the American West is a 1970 non-fiction book by American writer Dee Brown that covers the history of Native Americans in the American West in the late nineteenth century. The book expresses details of the history of American expansionism from a point of view that is critical of its effects on the Native Americans. Brown describes Native Americans' displacement through forced relocations and years of warfare waged by the United States federal government. The government's dealings are portrayed as a continuing effort to destroy the culture, religion, and way of life of Native American peoples. Helen Hunt Jackson's 1881 book A Century of Dishonor is often considered a nineteenth-century precursor to Dee Brown's book.

Before the publication of Bury My Heart..., Brown had become well-versed in the history of the American frontier. Having grown up in Arkansas, he developed a keen interest in the American West, and during his graduate education at George Washington University and his career as a librarian for both the US Department of Agriculture and the University of Illinois at Urbana–Champaign, he wrote numerous books on the subject. Brown's works maintained a focus on the American West, but ranged anywhere from western fiction to histories to children's books. Many of Brown's books revolved around similar Native American topics, including his Showdown at Little Bighorn (1964) and The Fetterman Massacre (1974).

Bury My Heart at Wounded Knee was first published in 1970 to generally strong reviews. Published at a time of increasing American Indian activism, the book has never gone out of print and has been translated into 17 languages. The title is taken from the final phrase of a twentieth-century poem titled "American Names" by Stephen Vincent Benét. The full quotation, "I shall not be there. I shall rise and pass. Bury my heart at Wounded Knee", appears at the beginning of Brown's book. Although Benet's poem is not about the plight of Native Americans, Wounded Knee was the site of the last major attack by the US Army on Native Americans. It is also one of several potential locations for the site of Crazy Horse's burial.

Synopsis
In the first chapter, Brown presents a brief history of the discovery and settlement of America, from 1492 to the Indian turmoil that began in 1860. He stresses the initially gentle and peaceable behavior of Indians toward Europeans, especially their lack of resistance to early colonial efforts at Europeanization. It was not until the further influx of European settlers, gradual encroachment, and eventual seizure of native lands by the "white man" that the Native peoples resisted.

Brown completes his initial overview by briefly describing incidents up to 1860 that involved American encroachment and Indian removal, beginning with the defeat of the Wampanoags and Narragansetts, Iroquois, and Cherokee Nations, as well as the establishment of the West as the "permanent Indian frontier" and the ultimate breaches of the frontier as a means to achieve Manifest Destiny.

In each of the following chapters, Brown provides an in-depth description of a significant post-1860 event in American Western expansion or Native American eradication, focusing in turn on the specific tribe or tribes involved in the event. In his narrative, Brown primarily discusses such tribes as the Navajo Nation, Santee Dakota, Hunkpapa Lakota, Oglala Lakota, Cheyenne, and Apache people. He touches more lightly upon the subjects of the Arapaho, Modoc, Kiowa, Comanche, Nez Perce, Ponca, Ute, and Minneconjou Lakota tribes.

Historical context

American Indian Movement
Bury My Heart at Wounded Knee was published less than three years following the establishment of AIM, the American Indian Movement, formed in Minneapolis, Minnesota in 1968. AIM moved to promote modern Native American issues and to unite America's dividing Native American population, similar to the Civil Rights and Environmental Movements that gained support at that time. The publication of Brown's book came at the height of the American Indian Movement's activism. In 1969, AIM occupied Alcatraz Island for 19 months in hopes of reclaiming Native American land after the San Francisco Indian Center burned down. In 1973, AIM and local Oglala and neighboring Sicangu Lakota took part in a 71-day occupation at Wounded Knee in protest of the government of Pine Ridge Indian Reservation chairman Richard Wilson. This resulted in the death of two Indians and injury to a US Marshal. The ensuing 1974 trial ended in the dismissal of all charges due to the uncovering of various incidents of government misconduct.

Vietnam War
At the time of the publication of Brown's book, the United States was engaged in the Vietnam War. The actions of the United States Army in Vietnam were frequently criticized in the media and critics of Brown's narrative often drew comparisons between its contents and what was seen in the media. The primary comparison made was the similarity between the massacre of and atrocities against Native Americans in the late nineteenth century as portrayed by Brown's book and the 1968 massacre of hundreds of civilians in South Vietnam at My Lai for which twenty-five US Army troops were indicted. Native American author N. Scott Momaday, in his review of the narrative, agreed with the viability of the comparison, stating "Having read Mr. Brown, one has a better understanding of what it is that nags at the American conscience at times (to our everlasting credit) and of that morality which informs and fuses events so far apart in time and space as the massacres at Wounded Knee and My Lai."

Thirty years later, in the foreword of a modern printing of the book by Hampton Sides, it is argued that My Lai had a powerful impact on the success of Brown's narrative, as "Bury My Heart landed on America's doorstep in the anguished midst of the Vietnam War, shortly after revelations of the My Lai massacre had plunged the nation into gnawing self-doubt. Here was a book filled with a hundred My Lais, a book that explored the dark roots of American arrogance while dealing a near-deathblow to our fondest folk myth."

Reception
Bury My Heart at Wounded Knee received ultimately positive reviews upon its publication. Time magazine reviewed the book:

In the last decade or so, after almost a century of saloon art and horse operas that romanticized Indian fighters and white settlers, Americans have been developing a reasonably acute sense of the injustices and humiliations suffered by the Indians. But the details of how the West was won are not really part of the American consciousness. ... Dee Brown, Western historian and head librarian at the University of Illinois, now attempts to balance the account. With the zeal of an IRS investigator, he audits US history's forgotten set of books. Compiled from old but rarely exploited sources plus a fresh look at dusty Government documents, Bury My Heart at Wounded Knee tallies the broken promises and treaties, the provocations, massacres, discriminatory policies and condescending diplomacy.

The Native American author N. Scott Momaday, who won the Pulitzer Prize, noted that the book contains strong documentation of original sources, such as council records and first-hand descriptions. He stated that "it is, in fact, extraordinary on several accounts" and further complimented Brown's writing by saying that "the book is a story, whole narrative of singular integrity and precise continuity; that is what makes the book so hard to put aside, even when one has come to the end."

Peter Farb reviewed the book in 1971 in The New York Review of Books: "The Indian wars were shown to be the dirty murders they were." Other critics could not believe that the book was not written by a Native American and that Dee Brown was a white man, as the book's Native perspective felt so real. Remaining on bestseller lists for over a year following its release in hardback, the book remains in print 40 years later. Translated into at least 17 languages, it has sold nearly four million copies and remains popular today.

Despite the book's widespread acceptance by journalists and the general public, scholars such as Francis Paul Prucha criticized it for lacking sources for much of the material, except for direct quotations. He also said that content was selected to present a particular point of view, rather than to be balanced, and that the narrative of government–Indian relations suffered from not being placed within the perspective of what else occurred in the government and the country at the time. UC Davis history professor Ari Kelman also criticized the book for allegedly perpetuating the "Vanishing Indians" myth, stating "[a] hugely popular work of revisionist history intended to document a vibrant Indian past, Bury My Heart at Wounded Knee instead reduced Indigenous history to declension, destruction and disappearance", also claiming "Dee Brown, no matter how sympathetic he intended his portrayal of Native history and peoples, recapitulated antiquated rhetoric about the disappearance of Indians."

Brown was candid about his intention to present the history of the settlement of the West from the point of view of the Indians—"its victims," as he wrote. He noted, "Americans who have always looked westward when reading about this period should read this book facing eastward."

Adaptations

Film
HBO Films produced a made-for-television film adaptation by the same title of Brown's book for the HBO television network. The film stars Adam Beach, Aidan Quinn, Anna Paquin, and August Schellenberg with a cameo appearance by late actor and former US Senator Fred Thompson as President Grant. It debuted on the HBO television network on May 27, 2007, and covers roughly the last two chapters of Brown's book, focusing on the narrative of the Lakota tribes leading up to the death of Sitting Bull and the Massacre at Wounded Knee. The film received 17 Primetime Emmy nominations and went on to win six awards, including the category of Outstanding Made For Television Movie. It also garnered nominations for three Golden Globe Awards, two Satellite Awards, and one Screen Actors Guild Award.

Children's literature
The author of Lincoln's Last Days, Dwight Jon Zimmerman, adapted Brown's book for children in his work entitled The Saga of the Sioux. The narrative deals solely with the Sioux tribe as the representatives of the story told in Bury My Heart at Wounded Knee written from the perspective of the Sioux chiefs and warriors from 1860 to the events at the massacre at Wounded Knee. The book includes copious photographs, illustrations, and maps in support of the narrative and to appeal to its middle school demographic.

See also

 American Indian Wars
 List of Indian massacres in North America
 Manifest Destiny
 Native Americans in the United States
 Wounded Knee Massacre

References

External links
 Sterling Publishing's webpage: Bury My Heart at Wounded Knee

1970 non-fiction books
Books about indigenous rights
History books about the American Old West
Non-fiction books adapted into films
Non-fiction books about Native Americans

Bury My Heart at Wounded Knee


En química orgánica, el ciclopentadienuro es un anión cíclico con la fórmula C5H5-, y se suele abreviar como Cp-. Este anión procede de la pérdida de un protón de la molécula de ciclopentadieno. Los cinco átomos de carbono forman un anillo pentagonal plano, con un átomo de hidrógeno enlazado a cada carbono e igual longitud de enlace entre los carbonos. La estructura que se muestra es un compuesto de cinco contribuyentes de resonancia en los que cada átomo de carbono lleva parte de la carga negativa. El ciclopentadienuro es químicamente aromático, tiene 6 electrones-π (4n + 2, donde n = 1), por lo que cumple con la regla de aromaticidad de Hückel.

Debido a su naturaleza de carbanión, puede actuar como ligando en metales de transición. Los compuestos de coordinación del anión ciclopentadienuro (no el radical ciclopentadienilo) se conocen como complejos de ciclopentadienilo. Los complejos de bisciclopentadienilo se denominan metalocenos, como en el caso del ferroceno, rodoceno y otros compuestos organometálicos «tipo sándwich».

Las sales del anión ciclopentadienilo pueden ser estables, como por ejemplo, el ciclopentadienuro de sodio.

Síntesis
Thiele lo sintetizó por primera vez en 1901:

Más adelante, en 1951 Kealy y Pauson buscando sintetizar el fulvaleno, sintetizaron un derivado organometálico muy interesante: el Ferroceno:

Referencias

Enlaces externos
Formas de resonancia de los iones ciclopentadienilo

Química organometálica
Aniones
Anillos aromáticos simples

Ciclopentadienuro


Miguel Ángel Montes Busto (Oviedo, 28 de febrero de 1939-Gijón, 20 de mayo de 2019) fue un futbolista y entrenador español. Es el jugador que más partidos ha disputado con el Real Sporting de Gijón en Segunda División: 217 encuentros.

Trayectoria

Como jugador
Tras jugar en el Atlántico, el Revillagigedo, el Hispania y el Club Siero, fichó por el Real Sporting de Gijón en 1959, cuando competía en Segunda División. Jugó en el Sporting hasta la temporada 1968-69 y terminó su carrera deportiva en el Real Oviedo en 1971.

Como entrenador
Fue entrenador del U. D. Gijón Industrial, Real Avilés C. F. (en dos etapas), U. P. Langreo, Zamora C. F., Palencia C. F., Cultural y Deportiva Leonesa y Arosa S. C. En 1984, pasó al cuerpo técnico del Real Sporting de Gijón, donde actuó como entrenador del Real Sporting de Gijón "B" en la campaña 1984-85, director de la Escuela de fútbol de Mareo en 1985, director deportivo de la entidad entre 1988 y 1990, y entrenador del primer equipo desde finales de la campaña 1996-97 hasta comienzos de la 1997-98. Se retiró como entrenador, tras ser cesado mediada la temporada 2000/01, en el Real Avilés.

Clubes

Como jugador

Como entrenador

Referencias

Futbolistas de Oviedo
Futbolistas del Real Sporting de Gijón en los años 1950
Futbolistas del Real Sporting de Gijón en los años 1960
Futbolistas de la Unión Deportiva Las Palmas en los años 1960
Futbolistas del Real Oviedo en los años 1960
Futbolistas del Real Oviedo en los años 1970
Entrenadores de fútbol de Asturias
Entrenadores del Unión Deportivo Gijón Industrial
Entrenadores del Real Avilés Club de Fútbol
Entrenadores del Unión Popular de Langreo
Entrenadores del Zamora Club de Fútbol
Entrenadores del Palencia Club de Fútbol
Entrenadores de la Cultural y Deportiva Leonesa
Entrenadores del Arosa Sociedad Cultural
Entrenadores del Real Sporting de Gijón "B"
Entrenadores del Real Sporting de Gijón

Miguel Montes Busto


Pravilni vanjski sateliti su grupa Saturnovih prirodnih satelita. Oni pripadaju među Saturnove vanjske satelite, ali se okreću pravilno, tj. u istom smjeru u kojem se Saturn rotira. Jedini satelit u toj grupi jest S/2004 S 24.

Saturnovi prirodni sateliti

Saturnovi pravilni vanjski sateliti


1889 අප්‍රේල් 20 දා උපන් හිට්ලර්ගේ මියයෑම පිළිබඳව සාමාන්‍ය පිළිගැනීම වනූයේ මිත්‍ර හමුදා විසින් ජර්මන් හමුදා ක්‍රමයෙන් පරදවාලමින් ඉදිරියට එන විට තම අවසානය ළඟා වනු දුටු හිට්‌ලර් තම සතුරා වූ රුසියන්, ඇමරිකන් ඒකාබද්ධ හමුදාව සමග සාම ගිවිසුමකට එළැඹී පණ බේරා ගැනීමට තීරණය කර තිබුණ ද හිට්‌ලර් සමඟ සමාදාන වීමට නිතර උත්සාහ කළ ඇමරිකන් ජනාධිපති ෆ්‍රැන්ක්‌ලින් රුස් වෙල්ට් 1945 අප්‍රේල් 12 වැනිදා මියගිය බැවින් එම අදහස නිෂ්ප්‍රභ විය. ඉන්පසු බර්ලින් නුවර පොළව යට තිබූ සිය කොංක්‍රීට් බංකරය තුළ රැඳී සිටි හිට්‌ලර් සිය 56 වන උපන් දිනය වූ 1945 අප්‍රේල් 20 දා බර්ලින් බංකරයෙන් පිටතට විත් "හිට්‌ලර් තරුණ සංවිධානයේ" සාමාජික තරුණයකුට සම්මාන පදක්‌කමක් ප්‍රදානය කර ආපසු බංකරය තුළට ගියේ ය. ඉන්පසු යුධ අවි නිෂ්පාදනයට සම්බන්ධ නව ඇමැතිවරයා වූ ඇල්බට් ස්පියර් කැඳවූ හිට්‌ලර් ඉදිරි දින කිහිපය තුළ ජර්මනිය සහමුලින්ම සතුරාට යටත් වන බැවින් එහි තිබෙන සියලු කම්හල් පුපුරුවා හරින ලෙස නියෝග කළේ ය. හිට්‌ලර්ගේ අණ පිළිගත් යුද අවි ඇමැති බංකරයෙන් පිටවී ගොස් එම අණ ක්‍රියාත්මක කිරීමෙන් වැළකී සිටියේ ය. අප්‍රියෙල් 22 වැනිදා තම සෙනවියන් බංකරයට කැඳවූ හිට්‌ලර් ජර්මනිය යුද්ධයෙන් පැරදුනු බව නිල වශයෙන් ප්‍රකාශයට පත් කර සෙනවියන්ට බැණ වැදී අවසානය දක්‌වා තමන් බර්ලීන් බංකරයේ රැඳී සිටින බවත් අවසන් මොහොතේදී සිය දිවි නසා ගන්නා බවත් ප්‍රකාශ කළේය. අප්‍රියෙල් 29 වැනිදා මධ්‍යම රාත්‍රියේදී හිට්‌ලර් තම පෙම්වතිය වූ ඊවා බ්‍රෝන් සමග නීත්‍යනුකූලව විවාහ විය. හිට්‌ලර්ගේ යුද හවුල්කරුවකු වූ ඉතාලියේ ආඥදායක බෙන්ටෝ මුසෝලිනී එදින සවස් කාලයේදී මරා දමා තිබූ අතර හිට්‌ලර්ට එම පණිවුඩය ලැබී තිබිණි. 30 වැනිදා හිටලර් සිය බංකරයේදී හිසට වෙඩි තබාගෙන දිවි නසා ගත් බවත් ඔහුගේ බිරිඳ වූ ඊවා බ්‍රොන් සයනයිඩ් ගිල දමා මිය ගිය බවත් පසුව දෙදෙනාගේ ම මළ සිරුරු නාසි සෙබළුන් විසින් පුළුස්‌සන ලැදැයි තහවුරු වූ මතයකි. නමුත් පසුව සෝවියට් රුසියාව විසින් කළ පරීක්ෂණ අනුව හෙළි වූයේ හිට්ලර්ගේ යැයි සළකන හිස් කබල වයස අවුරුදු 40ට අඩු කාන්තාවකගේ බවය.

ඇඩොල්ෆ් හිට්‌ලර් තම දිවි නසා ගත් බව ප්‍රචාරය කර ආර්ජන්ටිනාවට පැන ගොස් මහලු වනතුරු ජීවත් වූ බවත් මෑතකදී නිකුත් වූ පොතක සඳහන් වේ. තවත් මෑතකදී එළි දැක් වූ 'හිට්ලර් ඉන් බ්‍රසීල්-හිස් ලයිෆ් & හිස් ඩෙත් ඔහු ආජන්ටිනාවෙන් බ්‍රසීලයට පැන ගොස් අවුරුදු 94 වන තෙක් ජීවත්වූ බව ද තවත් මතයකි. හිට්‌ලර් මියයද්දී ඔහුගේ වයස අවුරුදු 73 ක්‌ව තිබූ බවත් හිට්‌ලර් සහ ඔහුගේ බිරිඳ ඊවා හට දියණියන් දෙදෙනකු සිටි බවද පැවසේ. කතුවරුන් දෙදෙනාගෙන් එක් අයකු වූ ජෙරාඩ් විලියම්ස් දෙවන ලෝක යුද සමයේදී යුද වාර්තාකරුවකු ලෙස කටයුතු කර ඇත. හිට්‌ලර් හා ඊවා පැන ගොස් ඇත්තේ ඇමරිකාවේ බුද්ධි අංශයේ උපදෙස් මත බවත් එය වෙනුවෙන් ජර්මන් හමුදා හි යුධ තාක්ෂණය හිට්‌ලර් ඇමරිකාවට දී ඇත. හිට්‌ලර්ගේ හිස් කබලේ කොටස් ලෙස හඳුනාගත් ඇට කැබලි කිහිපයක් දැනට රුසියාව සතුව තිබේ. එම හිස්‌කබල් කොටස් අවුරුදු 40ක් වයසැති කාන්තාවකගේ බවද මෙම ග්‍රන්ථයේ සඳහන් වේ. නමුත් හිට්‌ලර් සිය දිවි නසා ගන්නා විට ඔහුගේ වයස අවුරුදු 56 කි.

හිට්‌ලර් සහ ඊවා යුවළ පණ පිටින් සිටිනු අවසන් වරට දැක ඇත්තේ බර්ලින් බංකරය තුළ සිටි ගුවන් විදුලි පණිවුඩ හා සංඥා භාර නිලධාරියා වන රෝමස් ටිෂ් ය. ඔහුගේ වයස දැන් අවුරුදු 99(ජීවත්ව සිටී නම්) කි. හිට්‌ලර් සහ ඊවා මය ගිය පසු ඔවුන්ගේ සිරුරු දෙක තමන් දැකි බව ඔහු ප්‍රකාශ කර ඇත.

"හිට්‌ලර් වෙඩි තබා ගන්නා විට මා හිටියේ අල්ලපු කාමරයේ. මට වෙඩි හඬ ඇසුනේ නැහැ. ඒත් මම ඔහුගේ මළ සිරුර දුටුවා. හිට්‌ලර් මේසයට ඔලුව තබාගෙන සිටින අයුරින් මිය ගොස් සිටියා. හිට්‌ලර් හිඳ සිටි සෝෆාවේ පැත්තක ඊවා මැරී සිටියා. ඇගේ හිස හැරී තිබුණේ හිට්‌ලර්ගේ පැත්තටයි. ඊවා ඇඳ සිටියේ ලා නිල් පාට ඇඳුමක්. ඇය මියගොස් සිටියේ දැතින් පපුව අල්ලාගෙනයි."

ඔහු කියයි. මේ සංඥ බාර නිලධාරියා 'අවසන් සාක්‍ෂිකරු' යනුවෙන් පොතක් ලියා තිබේ. හිට්‌ලර් ආර්ජන්ටිනාවට පැන ගිය බව කියෑවෙන පොතෙ හි පරිදි බංකරය තුළ මැරී සිටියේ හිට්‌ලර් හා ඊවාගේ පෙනුමට සමාන වෙනත් දෙදෙනෙකි. හිට්‌ලර් හා ඊවා මුලින්ම ඩෙන්මාර්කයට පැන ගොස් පසුව යළි ජර්මනියට පැමිණ ඇති බව පොතේ සඳහන් වෙයි. අනතුරුව ජෙනරාල් ප්‍රැන්සිස්‌කෝ ෆ්‍රැන්කෝ නම් ස්‌පාඤ්ඤයේ සිටි ඒකාධිපති නායකයා විසින් ඔවුනට කැනරි දූපතට යැමට ගුවන් යානයක් සපයා දී ඇත. මේ සියල්ල සිදු වී ඇත්තේ 1945 අප්‍රේල් 30 වැනිදා හිට්‌ලර් හා ඊවා සිය දිවි නසාගත් බව හෙළිවුණ දවසට පෙර දිනයේයි. හිට්ලර් වැනි අයෙකු මැරී සිටි බවද ඔහුගේ මරණය සියැසින් දුටු අයෙකු පවසා ඇත. හිට්‌ලර්ගේ හිතවතුන් හිට්‌ලර්ගේ පෙනුම ඇති පිරිමියකු හා ගැහැණියක මරා දමා බංකරය තුළ ගිනි තැබූ බව මෙහි සඳහන් ය.

හිට්ලර්ගේ මරණය


Lotto ist das zweite Musikalbum des deutschen Sängers, Komponisten und Produzenten Stephan Remmler.

Hintergrund
Produziert wurde Remmlers zweites Album im Frühjahr und Sommer 1988. Wie schon bei seinem Debütalbum Stephan Remmler nutzte Remmler eine Vielzahl von Studios zur Produktion seines zweiten Albums. Er arbeitete wieder in den Audio-Studios in Berlin, im Can-Studio in Weilerswist, in der Powersoundfactory in Wien und vor allem in den Multi Studios in Rio de Janeiro. Der Aufenthalt aller Musiker in Brasilien wurde dazu genutzt, zu annähernd allen Liedern des Albums mit der Wiener Produktionsfirma DoRo Produktion Musikvideos zu drehen. So wurde beispielsweise das Video zur Singleauskopplung Keine Angst hat der Papa mir gesagt im örtlichen Fußballstadion Estádio do Maracanã gedreht. Das Video zu Eine kleine Weile nur entstand am Strand des Ortsteils Copacabana. 1989 wurde die Veröffentlichung aller acht Videos auf Videokassette angekündigt, die dann jedoch nie im Handel erschien.

Der Titel Lotto geht auf den Hund zurück, der auf dem Plattencover zu sehen ist. Der Hund begleitete einen Teil der Dreharbeiten zum Video Einer ist immer der Loser und hieß "Lotto".

Als Gastmusiker ist auf dem Lied Drei weiße Birrrken die britische Band Status Quo zu hören. Im Lied Bahia singt Angela Smecca den Refrain, mit der Remmler vier Jahre zuvor als Stephan & Nina das Lied Feuerwerk veröffentlicht hatte.

Musik und Texte
Inhaltlich bewegen sich Remmlers Texte um Alltagssituationen und Beziehungsgeschichten. Erstmals präsentiert Remmler auch ein Trinklied: In Gesellschaft (In Gesellschaft trink ich gern ein Gläschen mit). Während auf seinem ersten Album noch eine Vielzahl von Stilen und Genres dargeboten wurde, ist das Gros der Lieder auf Lotto dem Schlager zuzuordnen.

Der Großteil der Lieder wurde von Remmler selbst komponiert. Eine Besonderheit ist das Lied Einer ist immer der Loser, das auf der Komposition Ana hat immer des Bummerl von Horst Chmela basiert.

Rezeption

Das Album Lotto erhielt insgesamt eher schlechte Kritiken. Christian Genzel vom Musikportal Allmusic bemängelt vor allem die fehlende ironische Distanz, die den Reiz Remmlers ersten Albums ausmachte.

In den deutschen Albumcharts erreichte das Album Platz 38, in Österreich Platz 30. In der Schweiz konnte sich das Album überhaupt nicht in den Charts platzieren. Von den insgesamt vier ausgekoppelten Singles platzierte sich nur Keine Angst hat der Papa mir gesagt in den deutschen Singlecharts (Platz 15).

Eine bereits angekündigte Deutschlandtournee Remmlers wurde wegen schlechten Vorverkäufen zu großen Teilen abgesagt.

Titelliste
A-Seite
Keine Angst hat der Papa mir gesagt (Keine Angst hat die Mama mir gesagt) 2:57
Dass das nicht die große Liebe war war klar (Das sah sie auch so ja ja) 3:00
Drei weiße Birrrken (Du bist meine Heimat) 3:53
Einer ist immer der Loser (Einer muss immer verliern) 4:42
Ein kleines Tennisplatzerl 0:24
Oben aufm Berg (Das Wunder aufm Berg) 3:42

B-Seite
In Gesellschaft (In Gesellschaft trink ich gern ein Gläschen mit) 3:09
Eine kleine Weile nur 3:05
Bahia 3:03
Immer wenn ich an dich denke (Wird das Herz mir ach so schwer) 3:52
Tik tak im Urlaub 0:30
O.'s Theme 3:25

Auf der CD-Ausgabe des Albums sind die Titel kürzer (ohne Klammervermerke) gelistet.

Weblinks
 www.stephan-remmler.de

Einzelnachweise

Album 1988
Stephan Remmler

Lotto (Album)


Ascalenia viviparella ist ein Schmetterling (Nachtfalter) aus der Familie der Chrysopeleiidae.

Merkmale
Die Falter erreichen eine Flügelspannweite von 7 bis 10 Millimeter. Kopf, Thorax und Tegulae glänzen graubraun, die Schuppen haben hier helle Spitzen. Die Fühler glänzen grau. Die Vorderflügel sind graubraun und mit an den Spitzen hellgrauen Schuppen gesprenkelt. Ein undeutlicher und unregelmäßiger Subcostalstrich erstreckt sich von der Flügelbasis bis zu 1/3 der Vorderflügellänge. Er ist teilweise in Richtung Analfalte gekrümmt, kreuzt diese in der Mitte, reicht aber nicht bis zum Flügelinnenrand. Ein weiterer Subcostalstrich befindet sich bei der halben Vorderflügellänge. Eine unregelmäßige, zickzack-förmige, hellgraue Binde befindet sich bei 3/4 der Vorderflügellänge. Der Apikalbereich des Vorderflügels ist mehr hellgrau gefärbt, die Fransenschuppen glänzen hellgrau. Die Hinterflügel glänzen ebenfalls hellgrau. Bei den Weibchen befinden sich am Innenwinkel der Vorderflügelunterseite einige große dunkelgraue Schuppen. Die Hinterflügel sind in der Mitte des Dorsalbereichs mit einer Reihe großer, dunkelgrauer Schuppen versehen. Das Abdomen glänzt hellgrau, bei den Weibchen sind die Segmente sechs und sieben lateral und ventral schwärzlich. Die Zeichnung der Vorderflügel ist sehr variabel, die Striche und Binden können wie die helle Sprenkelung mehr oder weniger deutlich ausgeprägt sein, sodass eine Verwechslung mit anderen, ähnlichen Arten möglich ist.

Bei den Männchen ist der Uncus lang und kräftig. Er hat eine stumpfe hakenförmige Spitze. Die Valven sind lang und verjüngen sich in der distalen Hälfte leicht. Die Einkerbung am Apex ist außen von einem stark sklerotisierten Kranz umgeben, innen befinden sich verschieden lange grobe Borsten. Zwei große und stark gekrümmte Borsten befinden sich an der Basis. Der Aedeagus ist lang und schlank. Er ist vor der Mitte gebogen und hat zwei kurze, verschieden lange Dorne. Der erste befindet sich dorsolateral gelegen in der Mitte. Der zweite ist kleiner und befindet sich am Apex.

Bei den Weibchen ist die schlitzförmige Ausbuchtung des siebenten Sternits U-förmig, die hintere Hälfte ist sklerotisiert. Die Falte des sechsten Sternits ist groß und trapezförmig. Das Ostium ist breit und rund, es ist von zwei großen Seitenschilden mit netzförmiger Struktur umgeben. Sie verjüngen sich in der Mitte und sind in spitzem Winkel nach außen gebogen. Der Ductus bursae ist kurz und breit, er verläuft in mehreren Windungen. In der Mitte verläuft ein sklerotisiertes Längsband, welches besonders in Richtung des Ostiums  ausgeprägt ist. Das Corpus bursae ist eiförmig und hat zwei kleine, häufig zweispitzige Signa.

Verbreitung
Ascalenia viviparella ist in den meisten südöstlichsten Gebieten Europas (Krim, Süden des Ural)  beheimatet. Daneben kommt die Art auch in Afghanistan, dem Iran, der Ukraine, im Süden Russlands, in Kleinasien, dem Transkaukasus und in Zentralasien im Osten bis in die Mongolei vor. In Wüsten und Halbwüsten ist die Art häufig.

Biologie
Die Raupen entwickeln sich an Calligonum junceum, Calligonum setosum und Calligonum leucocladum. Sie leben vom späten Frühling bis zur zweiten Hälfte des Sommers in den Trieben und Früchten der Wirtspflanzen. Die Art bildet zwei Generationen im Jahr, die Falter können während des gesamten Jahres angetroffen werden. Sie überwintern in den Bauen verschiedener Nagetiere.

Belege

Chrysopeleiidae
Chrysopeleiidae (Familie)

Ascalenia viviparella


Bu zaman çizelgesi Kürt isyanlarını içermektedir.

Kaynakça

Osmanlı tarihinde isyanlar

Türkiye'deki ayaklanmalar
VikiProje Tarih kaynak bekleyen maddeler

Kürt isyanları zaman çizelgesi


Ainsi ai-je entendu (pāli : evaṃ me sutaṃ ; sanskrit IAST : evaṃ mayā śrūtaṃ) est la traduction la plus courante de la formule introductive des sutras bouddhistes. La tradition bouddhiste theravāda soutient qu'elle a été employée pour la première fois par Ānanda, cousin et disciple de l'Éveillé, comme étant l'expression d'un témoignage personnel.

Mais depuis le , plusieurs indianistes ont émis des réserves, tant en ce qui concerne cette affirmation, que sa mise en relation avec les mots qui la suivent et la complètent.

Diverses théories contradictoires ont été développées, dans lesquelles les auteurs  tentent de restituer  ce qui était, selon eux, l'esprit originel de cette formule, que les écoles des courants mahāyāna et vajrayāna ont repris à leur tour.

Histoire
On traduit couramment la formule evaṃ mayā śrūtaṃ qui ouvre de nombreux sūtras par la phrase « Ainsi ai-je entendu ». Sa présence est considérée comme la preuve qu'il s'agit bien d'un sūtra (ou discours) prononcé par le Bouddha historique. C'est une sorte de  «sceau d'authenticité ». Selon la tradition basée sur les commentaires palis (ceux se rapportant aux textes du Dīgha Nikāya), la formule a été utilisée pour la première fois par Ānanda, lors du premier concile bouddhique qui s'est déroulé à Rājagṛha (l'actuelle Rajgir) au  C'est lors de ce rassemblement que le Tipiṭaka a été établi.

Ānanda était réputé pour avoir une extraordinaire mémoire, et en sa qualité de plus proche assistant du Bouddha, il s'est vu confier la tâche de rapporteur (sanskrit : saṃgītakāra) de ses enseignements.

La formule est généralement suivie du nom du lieu où le discours a été prononcé, et de celui de l'interlocuteur auquel le Bouddha s'adressait. Dans certains textes du bouddhisme ancien, des formulations presque identiques sont employées, comme : « Ceci a été dit par le Bienheureux » (Vutaṃ hetaṃ bhagavatā) dans le recueil de 112 sutras, intitulé Itivuttaka (les « Ainsi a-t-il été dit »).

Interprétation et traduction
L'entrée en matière « Ainsi ai-je entendu » est interprétée et traduite différemment selon les auteurs, dont certains mettent en doute qu'elle ait été en premier lieu prononcée par Ānanda. Selon le moine érudit indien du  Buddhaghosa, « Ainsi ai-je entendu » signifie: « Reçu en la présence du Bouddha » (sanskrit : sammukha patiggabitam). »

Du côté de la recherche, Étienne Lamotte considère que c'est le Bouddha lui-même qui a placé la formule au début de ses discours, pour qu'elle soit véhiculée par l'intermédiaire d'Ānanda, tandis que Jean Filliozat n'est pas d'accord avec l'explication traditionnelle selon laquelle Ānanda est l'inventeur de la formule, car elle donne plutôt l'impression que ce qui suit est un ouï-dire et non un témoignage direct. Selon lui, elle serait plutôt due à un compilateur qui l'aurait ajoutée postérieurement au premier concile. Le sanskritiste John Brough, après avoir comparé entre eux les textes jaïns et bouddhiques, conclut, contrairement à Filliozat, que la formule atteste bien qu'on affaire à un témoignage personnel direct et non à un ouï-dire. Plus tôt, Jean Przyluski  pensait qu'à l'origine la formule pourrait avoir signifié que les discours bouddhiques étaient présentés comme faisant partie de la shruti, la révélation sacrée ; cela tendrait selon lui à prouver que les textes bouddhiques étaient considérés comme aussi importants que les védas dans la tradition brahmanique.

John Brough est d'accord avec Przyluski sur le fait que cela a pu jouer un rôle dans le développement de l'expression, mais il conclut que la motivation de se déclarer témoin de l'enseignement du Bouddha pourrait à elle seule l'expliquer de manière adéquate. Il rapporte un récit traditionnel dans lequel les disciples du Bouddha pleurent lorsqu'ils entendent Ānanda prononcer les mots «Ainsi ai-je entendu…» pour la première fois, s'émerveillant d'entendre à nouveau les mots mêmes de leur maître disparu. Les conclusions de  diffèrent cependant de celles que Brough : il se réfère à un discours du Dīgha Nikāya et à un autre du Majjhima Nikāya, dans lesquels la formule se rapporte à « ce qui a été acquis par la communication d'autrui, et non par expérience personnelle ». Klaus mentionne par ailleurs une autre expression qui signifie bien qu'un discours a été directement reçu de quelqu'un, à savoir : «samukkhā me taṃ ... samukkhā paṭiggahitaṃ », qui signifie « J'ai entendu et appris ceci des propres lèvres de ... », locution souvent utilisée à propos du Bouddha. Selon Klaus, si la formule « Ainsi ai-je entendu … » marque qu'il s'agit bien d'un discours rapportant la parole du Bouddha, cela ne signifie pas forcément qu'elle a été prononcée par celui-ci, même s'il admet que les premiers textes sanskrits contiennent une interprétation de la formule qui fait référence à l'expérience personnelle.

Ponctuation et sémantique
La bouddhologue américaine  souligne que l'entrée en matière des discours bouddhiques commençant par « Ainsi ai-je entendu… », a fait « couler beaucoup d'encre ces dernières années, en ce qui concerne la ponctuation », les spécialistes ne parvenant pas à s'accorder sur le découpage des groupes de mots et ni sur le nombre de phrases. Parmi les nombreuses hypothèses émises, elle relève « au moins trois options d'interprétation ».

Option 1 : Première phrase composée de trois mots

Plusieurs auteurs considèrent que la première phrase est formée des trois mots « evaṃ mayā śrūtaṃ ». Mark Allon, spécialiste en études bouddhistes, défend cette traduction en se basant sur la métrique des modèles de rimes des figures de style. Ces trois mots, en pāli, indiquent la tradition orale par laquelle les discours ont été transmis.

Comme dans de nombreux textes, l'entrée en matière contient des rimes destinées à faciliter la mémorisation, comme par exemple la répétition des sons consonants initiaux (allitération): «evaṃ … ekaṃ» et celle des sons finaux (homéotéleute) : «evaṃ … suttaṃ … ekaṃ … samayaṃ». Ces rimes montrent que les deux phrases — la première commençant par « Ainsi…» («evaṃ …») et la seconde par «En ce temps-là» («ekaṃ samayaṃ») — étaient considérées comme deux unités (phrases) distinctes.

Carmen Dragonetti  et Fernando Tola arrivent à la même conclusion : selon eux, un préambule formé des trois mots est contextuellement plus adéquat. Quant à l'universitaire Brian Galloway, il affirme que de nombreux commentateurs tibétains et indiens, tels que Vimalamitra (), étaient en faveur d'un préambule en trois mots.

Option 2: Première phrase composée de cinq mots

Plusieurs érudits estiment que la  phrase d'introduction est en fait composée des cinq mots « evam me sutam ekam samayam » (Ainsi ai-je entendu en ce temps-là), traduction souvent attribuée à John Brough, mais qui a en fait été proposée pour la première fois par l'orientaliste allemand  Alexandre von Staël-Holstein, à partir de textes et commentaires indiens.

J. Brough s'est à la fois basé sur des traductions tibétaines, des récits Avadāna, ainsi que sur les commentaires palis (aṭṭhakathā) et sanskrits..

Mais l'indologue allemand  rejette cette interprétation. Il souligne que si, en sanskrit, il est courant de relier deux phrases, cette pratique est inhabituelle en pāli. Von Hinüber affirme en outre que dans les premiers textes pāli, ainsi que dans leurs commentaires, la séparation des deux phrases est en fait assez fréquente, ce que Konrad Klaus confirme.

Option 3: Une seule phrase sans ponctuation
Enfin, un troisième groupe estime que la formule introductive ne se limite pas à trois ou cinq mots, mais inclut également tous les autres, formant ainsi une phrase sans ponctuation.

Ce type de traduction, appelée « construction à double articulation », a été proposé par le bouddhologue américain Paul Harrison et le tibétologue néerlandais  , qui ont effectué leurs travaux à partir de traductions en tibétain et de commentaires en sanskrit.

Emploi de la formule par les différentes écoles bouddhistes
vignette|upright |Statue du moine chinois Kumarajiva, placée à l'entrée des Grottes de Kizil, Xinjiang, Chine de l'Ouest.
Les différentes écoles bouddhistes (theravāda, mahāyāna et vajrayāna) emploient la formule « Ainsi ai-je entendu » comme entrée en matière des discours du Bouddha.

Avant le , les traductions chinoises des textes bouddhistes traduisaient souvent la formule standard par « Ainsi entendu » ou « Entendu comme ça » (chinois: 聞如是), en omettant le sujet « Je » (chinois : 我) pour des raisons stylistiques. Vers le , le moine érudit Kumarajiva a commencé à rendre la formule par « Ainsi / Comme ceci j'entends » (chinois: 如是我聞  rúshìwǒwén), qui depuis lors est devenue la traduction standard en chinois.

Les traditions mahāyāna et vajrayāna ont par la suite considéré de nombreux discours postérieurs au Bouddha, donc dus à des moines, comme ayant été prononcés par lui. De ce fait, la formule « Ainsi / Comme ceci j'entends » (chinois : 如是我聞  rúshìwǒwén) y a été incluse au même titre que dans tous les autres textes.

Le traité  (le Traité de la Grande Prajnaparamita), également traduit en chinois par « Kumarajiva », recommande aux éditeurs de ne pas manquer de l'insérer.

Souvent, les commentaires mahāyāna précisent que la formule peut non seulement se référer à Ānanda, mais aussi à certains bodhisattvas, comme  Mañjuśrī. Cependant, l'érudition moderne a remis en question la valeur historique de certains de ces commentaires, bien que certains érudits n'excluent pas la possibilité qu'une partie du contenu des discours soit effectivement contemporaine du Bouddha.

Notes et références

Sources consultées

Articles
.
.
.
.
.
.

Ouvrages
.
.
.
.
, également sur Web Archive, lire : .

.

.
.
.

Liens externes
.

Bouddhisme
Texte bouddhique
Theravāda

Ainsi ai-je entendu


A Frente Nacional-Socialista (, NSF) era na época de sua dissolução o maior partido político neonazista da Suécia.     A organização foi fundada em Karlskrona em 8 de agosto de 1994. Tornou-se um partido político em 20 de abril de 1999, aniversário de 110 anos de Adolf Hitler. O jornal oficial do partido - agora extinto - chamava-se Den Svenske Nationalsocialisten ("O Nacional Socialista Sueco"), também conhecido como Den Svenske ("O Sueco").

O partido concorreu às eleições para o conselho municipal de Karlskrona em 2002, mas atraiu apenas 0,5% dos votos, o que não foi suficiente para um mandato. Em 2006 o partido entrou nas eleições a nível nacional. Lá obteve 1.417 votos, ou 0,03% (para entrar no parlamento sueco um partido precisa de pelo menos 4% do total de votos). O partido teve mais sucesso em Trollhättan, onde recebeu 208 votos ou 0,65%, embora não tenha sido suficiente para entrar na assembleia municipal. 2006 foi o melhor ano eleitoral da história do partido.

Em 2007, a NSF se manifestou em Estocolmo pela libertação do negador do Holocausto Ernst Zündel.

O partido tinha como principais objetivos a abolição da democracia, a repatriação de imigrantes, a internação de comunistas em campos de trabalho, a repetição do Holocausto  e a implementação do racismo científico e corte de impostos para famílias com muitos filhos geneticamente saudáveis.  A NSF também lançou uma campanha para defender Mel Gibson pelas críticas que recebeu de Abraham Foxman por ter feito o filme A Paixão de Cristo.

A Frente Nacional Socialista tinha um código de vestimenta de uniforme político obrigatório durante marchas e manifestações, que incluía um suéter ou camisa preta de combate, boné militar preto, botas, calças de combate de cor cáqui e o logotipo do partido nos braços. Este uniforme foi retirado de uso depois que a polícia declarou em 2006 que era um crime de ódio usá-lo durante as manifestações. Os membros do partido costumavam usar uma camiseta azul com um texto amarelo que dizia "NSF" depois disso.

História
O partido foi formado em 1994 por vários simpatizantes da antiga Resistência Ariana Branca (sueco: Vitt Ariskt Motstånd) em Karlskrona. Do início de 1994 a dezembro de 1999, o partido foi liderado por Anders Högström. Quando ele saiu, ele introduziu o chamado conselho do reich, composto por Anders Ärleskog e Daniel Höglund. Anders Högström deixou a NSF para se envolver com os social-democratas. A partir de abril de 1999, a Frente Nacional Socialista se via como uma organização político-partidária, mas nunca registrou uma designação partidária.

Várias pessoas relacionadas à organização foram condenadas por crimes violentos contra o público. Entre outras coisas, os perpetradores dos assassinatos de Malexander em 1999 tinham conexões com a NSF. Um dos perpetradores, Andreas Axelsson, havia sido membro da NSF em um período mais curto, e um ex -neonazista e mercenário das guerras iugoslavas e criminoso de guerra Jackie Arklöv, que assumiu a responsabilidade pelo tiroteio dos dois policiais, havia escrito uma carta para a partição da NSF.

A Frente Nacional Socialista às vezes se concentrava na mídia por causa de atividades externas, como manifestações e propagação de moscas. O antigo uniforme da NSF foi abolido antes da eleição de 2006 e, em seguida, uma camiseta azul com texto amarelo era frequentemente usada na qual era chamada de "NSF". Os uniformes anteriores incluíam: boné preto tipo militar, etiquetas com o logotipo da festa nos braços, suéter preto de manga comprida, calça de combate bege e botas pretas opcionais. Entre a propaganda partidária espalhada, havia uma ampla venda de produtos white power, inclusive CDs, via internet.

Programa Do Partido
A organização foi estruturada hierarquicamente com uma gestão central e subgrupos. O programa de ação mostrou que a organização trabalhava para, entre outras coisas, a autossuficiência nacional, a repatriação de todos os imigrantes ultramarinos, estabelecendo um controle racial estatal para "garantir a saúde mental e biológica da raça nórdica", bem como o controle estatal da massa meios de comunicação. O objetivo geral era "abrir caminho para um acesso nacional-socialista ao poder" e depois abolir a democracia. A Frente Nacional Socialista introduziria um governo popular sob o princípio de liderança e responsabilidade nórdica, composto por representantes especializados selecionados nas várias profissões, que serviriam apenas às pessoas no país de nascimento. Até mesmo a pena de morte para crimes sexuais graves e traição foi incluída no programa. A organização queria que a Suécia saísse da União Européia e das Nações Unidas. O partido também queria abolir a ajuda aos estados e ditaduras comunistas.

Dissolução
A Frente Nacional Socialista foi oficialmente dissolvida em 22 de novembro de 2008. Um novo partido, a Frente Popular ("Folkfronten"), foi fundado ao mesmo tempo com as mesmas pessoas no comando.  A Frente Popular foi posteriormente reconstituída como o Partido dos Suecos que concorreu nas eleições gerais de 2010 e 2014 e recebeu cerca de 1.000 votos nas eleições de 2014 para o Parlamento Europeu, antes de ser dissolvida no ano seguinte.

Resultados Eleitorais

Riksdag

Ligações externas
 O antigo site oficial da Nationalsocialistisk Front visto através de archive.org
 Den svenske nationalsocialisten (jornal oficial da NSF)

Neonazismo
Partidos políticos fundados em 1994
Partidos políticos extintos em 2008

Frente Nacional Socialista


Los minerales opacos son aquellos minerales que no transmiten luz cuando se examinan en lámina delgada. Minerales óxidos (como la magnetita, ilmenita), sulfuros (como la pirita) y grafito son algunos de los minerales opacos más comunes.

La procedencia y composición de minerales opacos (ilmenita, titanomagnetita y magnetita) se estudia actualmente en la costa oeste del Golfo de México.

Referencias
Opaque Minerals, Isotropic Minerals, Anisotropic Minerals, Birefringence and Interference Colors, Universidad de Dakota del Norte. Consultado el 20 de febrero de 2012.

Mineralogía

Minerales opacos


Juho Pietari "Hannes" Kolehmainen (; 9 December 1889 – 11 January 1966) was a Finnish four-time Olympic Gold medalist and a world record holder in middle- and long-distance running. He was the first in a generation of great Finnish long-distance runners, often named the "Flying Finns". Kolehmainen competed for a number of years in the United States, wearing the Winged Fist of the Irish American Athletic Club. He also enlisted in the 14th Regiment of the National Guard of New York, and became a U.S. citizen in 1921.

Biography
]
Kolehmainen, a devoted vegetarian and bricklayer by trade, was from a sportive family from Kuopio – his brothers William and Tatu were also strong long-distance runners. Tatu competed in two Olympics and finished 10th in the Marathon in 1920. Hannes was one of the stars of the 1912 Summer Olympics in Stockholm, winning three gold medals. His most memorable was the one in the 5000 m. In that event, he ran a heroic duel with Frenchman Jean Bouin. After leading the field together for most of the race, Bouin was only defeated by Kolehmainen in the final metres, in world record time. In addition, Kolehmainen won the 10,000 m and the now-discontinued cross country event. With the Finnish team, he also obtained a silver place in the cross country team event.

Kolehmainen's sportive career was interrupted by the First World War, but he remained an athlete to be reckoned with, although his specialty had now shifted to the longer distances, especially the marathon. At the first post-war Olympics in Antwerp, he won the gold medal in this event. He would also enter the Olympic marathon in 1924, but did not complete that race.

By then, Kolehmainen had found a worthy successor in Paavo Nurmi. Together with Nurmi, as the final link in the torch relay, he lit the Olympic Flame at the 1952 Summer Olympics in Helsinki. He died in that same city, fourteen years later.

References

External links

1889 births
1966 deaths
Sportspeople from Kuopio
People from Kuopio Province (Grand Duchy of Finland)
Finnish male long-distance runners
Finnish male marathon runners
Olympic athletes for Finland
Athletes (track and field) at the 1912 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1920 Summer Olympics
Athletes (track and field) at the 1924 Summer Olympics
Olympic gold medalists for Finland
Olympic silver medalists for Finland
World record setters in athletics (track and field)
Olympic cauldron lighters
Bricklayers
Medalists at the 1920 Summer Olympics
Medalists at the 1912 Summer Olympics
Olympic gold medalists in athletics (track and field)
Olympic silver medalists in athletics (track and field)
Olympic cross country runners
Emigrants from the Grand Duchy of Finland to the United States
Naturalized citizens of the United States

Hannes Kolehmainen


Hertug af Brabant (nederlandsk: Hertog van Brabant, fransk: Duc de Brabant, tysk: Herzog von Brabant, spansk: Duque de Brabante) er historisk titel, der traditionelt tilhører den spanske konge.

Siden 1840 er titlen dog også blevet brugt af den belgiske konges ældste søn (kronprinsen). Fra 2013 har kongens ældste datter (den belgiske tronfølger) båret titlen hertuginde af Brabant.

Titlens oprindelse
Titlen stammer fra det historiske hertugdømme Brabant.

Titlen har dermed ingen direkte forbindelse med de nuværende brabantske provinser og arrondissementer (det hollandske Noord-Brabant samt de belgiske områder Antwerpen, Vlaams-Brabant, Bruxelles og Brabant Wallon).

Spanske og østrigske krav på titlen
Den habsburgske prins Filip den Smukke af Kastilien (1478–1506) var regerende hertug af Brabrant fra 1482 til 1506. I sit sidste leveår var han desuden konge af en del af Spanien i nogle få måneder. Han døde 28 år gammel.

Frem til år 1700 var Spanien og Brabant en del af en personalunion, hvor Filip den Smukkes efterkommere både var konger af Spanien og regerende hertuger af Brabant.

I år 1700 dør Spaniens sidste habsburgske konge Karl 2. af Spanien (tiptipoldesøn af Filip den Smukke), hvorefter en bourbonsk fransk prins (Filip 5. af Spanien) bliver konge af Spanien og regerende hertug af Brabant. Dette udløser Den spanske arvefølgekrig (1701–1714). Ved Freden i Utrecht i 1713 afstår Filip 5. Brabant og de øvrige Spanske Nederlande til den habsburgske kejser af Det tysk-romerske Rige.

Frem til 1795 var Brabant og de øvrige Østrigske Nederlande i  personalunion med Østrig.

På trods af, at Spanien havde afstået Brabant til Østrig i 1713, fortsatte de bourbonske konger af Spanien med at kalde sig hertuger af Brabant.

Belgiske kronprinser
Det historiske hertugdømme Brabant havde i det meste af tiden Bruxelles som hovedstad. Området udgør kernen både i de habsburgske Nederlande og i det nuværende Belgien.

I 1840 udnævnte kong Leopold 1. af Belgien sin 5-årige søn (den senere kong Leopold 2. af Belgien) til hertug af Brabant. Nogle af de senere belgiske konger har også givet titlen til deres ældste sønner. Den nuværende konge har dog givet titlen til sin ældste datter.

 1840–1865: Leopold (1835 – 1909), hertug af Brabant til 1865, derefter konge som Leopold 2. af Belgien.
 1865–1869: Leopold, hertug af Brabant (1859–1869), død som 9-årig.
 1909–1934: Leopold (1901–1983), hertug af Brabant til 1934, derefter konge som Leopold 3. af Belgien til 1951.
 1934–1951: Boudewijn (1930 – 1993), hertug af Brabant til 1951, derefter konge som Baudouin af Belgien.
 1993–2013: Filip (født 1960), hertug af Brabant til 2013, derefter konge som Philippe af Belgien.

Belgiske kronprinsesser
De belgiske kronprinsesser (gemalinderne til hertugerne af Brabant) har  båret titlen hertuginde af Brabant. Det var:

 1853–1865: Marie Henriette af Østrig (1836–1902), hertuginde af Brabant til 1865, derefter dronning, gift med Leopold 2. af Belgien.
 1926–1934: Astrid af Sverige (1905–1935), hertuginde af Brabant til 1934, derefter dronning, gift med Leopold 3. af Belgien.
 1999–2013: Mathilde af Belgien (født 1973), hertuginde af Brabant til 2013, derefter dronning, gift med Philippe af Belgien.

Hertuginde i egen ret
I 1991 får mænd og kvinder lige arveret til den belgiske trone. Dette betyder bl.a., at prinsesser får arveret forud for deres yngre brødre.

Da Philippe blev konge i 2013, blev hans ældste barn (Elisabeth af Belgien) automatisk tronfølger. Kong Philippe udnævnte sin ældste datter til hertuginde af Brabant i hendes egen ret (Suo jure).

Titler

Hertug af Brabant (Belgien og Spanien)


La Plataforma de Ayuda al Teatro Albéniz es un movimiento cívico-cultural nacido en el año 2006 en Madrid y fundado por un grupo de personas, provenientes de diversos ámbitos, interesadas en la preservación del Teatro Albéniz como hecho cultural.

Objetivos

La Plataforma tiene como principal objetivo evitar la demolición del Teatro Albéniz y lograr que sea declarado Bien de Interés Cultural para que se preserve el hecho cultural que supone su trayectoria y por ser considerado un icono cultural de la ciudad.

Apoyos

Esa plataforma ha concitado, principalmente a través de un blog que se mantiene activo, el apoyo de intelectuales y amantes del teatro de Madrid, de España y de otras partes del mundo. Este apoyo se viene expresando a través de declaraciones públicas y en las diversas manifestaciones organizadas en estos últimos años. Antes de que cerrara sus puertas en diciembre de 2009, las compañías que allí actuaron dejaron testimonio de su deseo de preservación. Entre ellas cabe destacar el explícito apoyo de la Royal Shakespeare Company, cuyos integrantes firmaron un petitorio pidiendo su preservación luego de interpretar allí Coriolano.

La lucha por declarar al Teatro Albéniz como Bien de Interés Cultural

Con el aval de más de 6000 firmas de ciudadanos e intelectuales, la plataforma solicitó formalmente a la Comunidad de Madrid que el teatro fuera declarado Bien de Interés Cultural. La Comunidad de Madrid ni siquiera accedió a abrir el expediente para su tramitación, lo que motivó que los promotores de la plataforma promovieran un recurso de alzada que también fue rechazado por la Comunidad de Madrid. Frente a ello, Eva Aladro Vico (portavoz) y Beltrán Gambier (abogado de la plataforma) promovieron un recurso contencioso-administrativo que fue resuelto favorablemente por el Tribunal Superior de Justicia de Madrid con fecha 15 de junio de 2011. Esta sentencia supone que el teatro está de momento preservado y que debe tramitarse la declaración de Bien de Interés Cultural originalmente pedida por la Plataforma.

La sentencia ha quedado firme porque el Tribunal Supremo ha rechazado con fecha 4 de diciembre de 2012 el recurso de casación interpuesto por la empresa propietaria del teatro. Eva Aladro Vico y Beltrán Gambier han solicitado a la Comunidad de Madrid con fecha 18 de enero de 2013, el cumplimento de la sentencia que consiste en la incoación del expediente en el que se analizará la declaración de Bien de Interés Cultural.

La Comunidad de Madrid resolvió denegar la declaración de BIC para el teatro Albéniz en tiempos de Ignacio González. Y ello pese a informes favorables de las Academias de la Historia y de las Bellas Artes y del Consejo Regional de Patrimonio. Contra esa decisión, la Plataforma de Ayuda al Teatro Albéniz, interpuso -con el patrocinio letrado de Beltrán Gambier- un recurso de reposición que no fue resuelto.

En la actualidad, la presidenta de la Comunidad de Madrid, Cristina Cifuentes, tramita un expediente para declarar al teatro Albéniz "Bien de Interés Patrimonial".

Bibliografía

 ALADRO VICO, Eva, "Salvar el Teatro Albéniz: historia de un blog", editorial FRAGUA, 2009.
ISBN 9788470742903

Enlaces externos

 Blog de la Plataforma de Ayuda al Teatro Albéniz.

 Diario El País: Una sentencia garantiza la supervivencia del teatro Albeniz

 Diario El Mundo: El Tribunal Superior de Justicia de Madrid en contra de no proteger el teatro Albéniz

 Entrevista al abogado del juicio por el Albéniz

 Diario Público: Una sentencia del TSJM salva al Teatro Albéniz de la demolición

Organizaciones no gubernamentales de España
Teatro de España

Plataforma de Ayuda al Teatro Albéniz


Pierre-Célestin Tshitoko Mamba (Kolwezi, República Democrática do Congo, 23 de fevereiro de 1956) é um ministro católico romano e bispo de Luebo.

Em 22 de agosto de 1982, Pierre-Célestin Tshitoko Mamba recebeu o Sacramento da Ordem para a Arquidiocese de Kananga.

Em 7 de janeiro de 2006, o Papa Bento XVI o nomeou ao bispo do Luebo. O Arcebispo de Kananga, Godefroid Mukeng'a Kalond CICM, consagrou-o bispo em 25 de março do mesmo ano; Os co-consagradores foram o Bispo de Kabinda, Valentin Masengo Mkinda, e o Bispo de Mweka, Gérard Mulumba Kalemba.

Ver também

Bispos católicos da República Democrática do Congo

Pierre-Célestin Tshitoko Mamba


Hrami, Kcija-Hrami (azerski: Anaxatır, gruzijski: ხრამი, ruski: Храми, Кция-Храми, prije Храм, Кция) je rijeka u istočnoj Gruziji i zapadnome Azerbajdžanu. Duga je 201 kilometar. Površina porječja iznosi 8340 km2. Prosječni istjek iznosi 51,3 m3/s, a maksimalni 1260 m3/s. Izvire na Trialetskim planinama na nadmorskoj visini od 2422 metara. Teče u dubokoj dolini i brzacima. Desna je pritoka rijeke Kure u koju se ulijeva oko 3 km nakon ulaska u Azerbajdžan. Riječni režim je mješovitoga tipa, no prevladava snijeg. Rijeka se ne zamrzava. Glavne pritoke su Debed i Mašavera. Koristi se za navodnjavanje. Na rijeci Hrami sagrađeno je umjetno Cavsko jezero te hidroelektrane Hrami-1 (ruski: Храми ГЭС-1) i Hrami-2 (ruski: ''Храми ГЭС-2).

Izvori

Vanjske poveznice

Rijeke u Gruziji
Rijeke u azijskom dijelu Azerbajdžana
Pritoke Kure

Hrami