Luptele de la Agăș și Goioasa au reprezentat acțiuni militare de nivel tactic desfășurate pe Frontul Român, în timpul campaniei din anul 1916 a participării României la Primul Război Mondial. Ele s-a desfășurat în perioada 2/15-16/29 octombrie 1916 și au avut ca rezultat victoria forțelor române ale Diviziei 7 Infanterie, aflate în defensivă, împotriva forțelor Puterilor Centrale, aflate în ofensivă, ale Diviziei 61 Infanterie austro-ungară. Acestea au făcut parte din acțiunile militare care au avut loc în timpul Operației de apărare a trecătorilor Carpaților.

Mobilul acțiunii a fost reprezentat de încercarea trupelor austro-ungare ale Corpul VI Armată Austro-Ungar, aflat sub comanda lui Ludwig von Fabini, de a forța valea superioară a Trotușului. Aflată în apărare, Divizia 7 Infanterie a Armatei României a constituit două grupări, Ghimeș și Uz, cărora le-a încredințat defensiva văii superioare a Trotușului și respectiv, a văii Uzului, care debușa din lateral în valea superioară a Trotușului. În paralel, pe această vale, Grupul Uz a susținut o luptă defensivă împotriva Diviziei 39 Infanterie Honvéd.

După două zile de luptă, trupele austro-ungare ale avangardei inamice formată din Brigada 19 Infanterie austro-ungară au reușit cu sprijinul artileriei și cavaleriei, atât să ocupe pozițiile fortificate înaintate apărate de către trupele române de la Ciugheș și Cuchiniș, cât și să copleșească principala poziție de apărare de la Diaconești – Mocanu. În acest context, Brigada 14 Infanterie, aflată sub comanda colonelului Octav Boian, a ripostat printr-un atac executat în flancul trupelor austro-ungare, la Agăș. Deși acțiunea inițiată de comandantul Brigăzii 14 Infanterie nu a avut un rezultat tactic satisfăcător, detașamentul român de atac fiind practic distrus, ea a dus la dezorganizarea inamicului aflat în plină ofensivă. Astfel, într-un moment în care între trupele austro-ungare de pe valea Trotușului și Comănești nu mai exista, ca urmare a retragerii precipitate a trupelor române de la Diaconești – Mocanu, nici o rezistență pregătită dinainte, trupele inamice nu au reușit întoarcerea pozițiilor locale de la valea Uzului. Acțiunea a avut un efect strategic asupra întregului front, atât spre valea Slănicului, cât și spre cea a Oituzului. Deși acțiunea ofensivă inamică a avansat lent, trupele române au reușit să se reorganizeze și au revenit la contraatac, reușind să respingă în final inamicul până în apropiere de Agăș.

Impasul trupelor austro-ungare de pe valea superioară a Trotușului a fost completat de cel al trupelor ungare de pe valea Uzului. În urma unor rapoarte de informații conform cărora trupele imperiale ruse ar urma să execute o lovitură spre Miercurea Ciuc, ce ar fi avut ca efect spargerea Armatei 1 austro-ungare în două, precum și a incapacității Corpul VI Armată austro-ungar de a-și atinge obiectivele de luptă și a hotărârii trupelor române de a rezista pe linia frontierei, comandantul Arthur Arz von Straussenburg a ordonat lui Ludwig von Fabini să ocupa poziții defensive la 29 octombrie 1916. În intenție, operațiunile ofensive pe flancul de sud urmau să fie reluate doar după reorganizarea unităților din linia întâi, care urmau să primească întăriri.

Contextul

Date geografice
Munții Ciucului se învecinează la nord cu Munții Hășmaș și cu Munții Tarcău, fiind despărțiți de aceștia de râul Trotuș și legați de de Munții Hășmaș prin Pasul Ghimeș, iar de cei ai Tarcăului prin Pasul Ghimeș-Palanca. La vest se află Depresiunea Ciucului, în sud-vest Depresiunea Cașinului Nou, iar în partea de sud Munții Bodoc, de care sunt legați prin Pasul Cașin. Tot la sud se află și Munții Nemira, de care Munții Ciucului sunt legați prin Pasul Cărpineni. De aceștia, sunt despărțiți mai întâi de râul Bărzăuța cu obârșia sa Apa Lină și mai apoi de râul Uz.

Dintr-o lungă și sinuoasă culme principală care constituie cumpăna apelor dintre bazinele hidrografice ale Oltului și Trotușului, având o orientare generală pe direcția NV-SE, se desprind puternice culmi secundare în partea de nord a masivului:
 una spre nord: Petru – Comiat, din care se bifurcă două culmi distincte, anume Comiat – Popoiu și Comiat – Cotumba
 două spre spre est: Viscolul – Cărunta (1517 m) și Agăș – Gura Muntelui (sau Șoiul Mare, 1553 m) – Lapoș, unde se află cele mai mari înălțimi ale întregului masiv
 una spre sud-vest: Viscolul – Alexandru

Culmile secundare estice din partea de nord a Munților Ciucului sunt interfluvii majore, între câțiva afluenți importanți ai Trotușului: Ciugheș – Sulța, Sulța – Ciobănuș, Ciobănuș – Uz. Aceștia, prin văile lor laterale în raport cu culmea principală, traversează munții și oferă acces spre valea Trotușului. În epocă, văile care oferă acces spre valea Trotușului (inclusiv cele aflate spre sud: Dofteana, Oituz, Slănic și Cașin) erau prevăzute cu șosele mai bune sau mai mediocre și unele chiar cu căi ferate particulare, pentru exploatarea pădurilor.

Valea Trotușului este o importantă cale de comunicație, fiind la acel moment poarta de intrare cea mai folosită pentru trecerea dintre Ardeal și Moldova. Avea un rol strategic și era străbătută pe tot parcursul ei de o șosea și o cale ferată, care lega căile ferate din Moldova prin pasul din regiunea Ghimeș cu cele din Transilvania. Pe o lungime de aproape 50 de km mergea în epocă aproape paralel cu frontiera de stat a Regatului României, depărtându-se puțin de aceasta, ea aflându-se la o distanță de circa 5-15 km de graniță. Împreună cu șoseaua din Pasul Tulgheș, reprezentau în epocă singurele căi de comunicație din regiunea Carpaților Orientali dintre Transilvania și Regat care, datorită înălțimii lor relativ reduse, puteau fi exploatate din punct de vedere militar cu mare randament pentru transportarea artileriei grele și pentru convoaie auto sau hipo. De asemenea, erau singurele dintre Regat și Austro-Ungaria din această regiune carpatică de-a lungul cărora, se puteau angaja efective mai mari, dat fiind că de-a lungul acestora existau aglomerări umane și astfel resurse necesare pentru susținerea coloanelor militare.

De la fosta graniță dintre Regatul României cu Austro-Ungaria, în partea sa superioară, valea Trotușului este foarte strâmtă. Ea începe să se lărgească pe teritoriul care aparținea de Regat, doar după ce trece de Agăș. Tot în aval de Agăș, pe crestele culmilor montane, pădurile începeau să fie înlocuite de pășuni, treptat-treptat din ce în ce mai numeroase. Viața umană era concentrată doar de-a lungul văii, în zona căii de comunicație.

Tabloul general al întregii zone, care începea de la Ghimeș și se întindea spre sud până la valea Uzului, era cel al unui ținut montan căruia îi lipseau resursele și în mod particular căile de comunicație, acestea fiind grupate în câteva zone distincte. Cu excepția văii Trotușului, la sud de pasul din regiunea Ghimeșului numai văile Ciobănușului și Uzului sunt suficient de permeabile, pentru a putea fi folosite militar pentru câștigarea supremației în zona Comănești, asupra văii Trotușului.

Ținutul punea și alte probleme din punct de vedere militar, deoarece trupele care ar fi operat în acest areal trebuiau să fie dotate cu mijloace potrivite și să-și poată asigura ele însele propriile nevoi. De asemenea, climatul rece și umed determină ca din punct de vedere militar, punctele aflate la o cotă înaltă pretabile ca puncte de observație să se găsească adesea ascunse în norii aduși de vânt sau în ceața ridicată din văi, ceea ce le face inutilizabile. O eventuală rețea de supraveghere s-ar fi putut realiza numai cu mare dificultate. În afara văii Trotușului, s-ar fi putut aventura doar detașamente mici, care să se deplaseze pe piste incerte, conduse doar de ghizi siguri. Trupele trebuiau să cunoască foarte bine zona, pentru a evitata solicitări inutile și surprize periculoase.

Date militare

Aspecte generale

Ca urmare a bătăliilor de la Sibiu și de la Brașov de la sfârșitul lunii septembrie și respectiv începutul lunii octombrie, Armatele 1 și 2 române au fost obligate să se retragă din Transilvania în Vechiul Regat, presate de Armata a 9-a germană. În acest context, în aripa dreaptă a dispozitivului român, Armata de Nord a trebuit să se plieze manevrelor făcute de vecinii săi, având misiunea de a întârzia Armata 1 austro-ungară printr-o retragere treptată. Odată cu finalizarea retragerii din Transilvania, Armata de Nord a ocupat crestele Munților Moldovei și trecătorile lor. La 1/14 octombrie aproape toate unitățile armatei erau dispuse pe frontieră, în pozițiile fortificate construite înainte de invazia Transilvaniei. În situația dată, Divizia 7 Infanterie (comandată de către generalul Ioan Istrate) a ocupat pozițiile vecine pasului Ghimeș-Palanca ce domină valea Trotușului până la valea Uzului, inclusiv. Aici divizia a constituit două grupuri de acoperire, numite "Ghimeș" și "Uz".

Misiunea Armatei 1 austro-ungare a fost aceea de a asigura spatele trupelor germane, în cazul unor atacuri venite dinspre nord-est. Cu acest scop, ea trebuia să ajungă să stăpânească în cel mai scurt timp posibil creasta principală a Carpaților, menținând legătura la dreapta cu trupele amice. În plus, similar Armatei 9 germane, trebuia să preia controlul asupra trecătorilor montane mai înainte de a debușa în România. În cadrul acestei armate, Corpul XXI Armată austro-ungar a înaintat spre văile superioare ale Bicazului și Bistricioarei, iar Corpul VI Armată austro-Ungar s-a axat spre valea Trotușului.

Aflat sub comanda lui Ludwig von Fabini, Corpul VI Austro-Ungar a primit misiunea de a ataca cu cele două divizii ale sale (Divizia 61 Infanterie austro-ungară și Divizia 39 Infanterie Honvéd) trecătorile Ghimeș și Uz, pentru a debușa spre valea Trotușului prin văile laterale superioare.

Pentru că zona de delimitare dintre Armata 1 austro-ungară și Armata 9 germană era situată pe valea Uzului, trupele lui Fabini au fost responsabile și de păstrarea contactului cu cele mai apropiate unități ale germanilor (aflate sub comanda lui Schmettow pe valea Oituzului).

La 29 septembrie/12 octombrie 1916 a început în aripa stângă a Armatei de Nord bătălia pentru trecătorile Moldovei, care s-a propagat ulterior pe toată lungimea frontierei muntoase, până la valea Dornei.

Aspecte locale

Divizia 61 Infanterie Austro-Ungară era constituită în principal din soldați maghiari. Aceștia erau adunați din resturile risipite prin regiunea Mureșului superior ale unor unități trimise în Transilvania pentru refacere, după ce fuseseră decimate de Ofensiva Brusilov. Unite de nevoie în momentul intrării României în război, unitățile au fost completate cu efective provenite din Landwehr, precum și din detașamente locale de recruți. La momentul intrării trupelor române în Transilvania divizia era doar parțial formată, unele unități având efectivul completat doar până la jumătate. În aceste condiții, până la contraofensiva Puterilor Centrale, marea unitate a dus lupte de retragere cu efect demoralizant. Pe de altă parte, exista o neîncredere în propriul comandament, care nu a putut fi atenuată de structura austriacă de cadre inferioare, aflată în raport cu o mare masă de soldați de etnie maghiară.

Structura trupelor care odată cu contraofensiva urmau să fie angajate pe valea Trotușului cuprindea:
 Brigada 16 Infanterie austro-ungară, aflată sub comanda colonelului Kornelius Bernatzky (1868-?) și compusă din șase batalioane din unități diferite: 3/1, 2/3, 1/4, 1/6, 2/12, 4/19
 Brigada 19 Infanterie austro-ungară, aflată sub comanda colonelului Béla Berzeviczy (1870-1922) și formată din Regimentele 17 și 29 Infanterie austro-ungară.
 O brigadă de artilerie formată din trei baterii de artilerie ușoară: 1/61, 4/61, 2/60, o baterie de artilerie de munte: 9/2 și o grupă de trei baterii de artilerie grea: 1/58.
 Un escadron de cavalerie provenit din landwehr. Acestuia urma să i se adauge temporar Regimentul 12 Husari, cu patru escadroane.

Aproape niciuna din aceste unități nu era însă pregătită pentru a lupta într-o regiune montană. Lipseau catârii pentru aprovizionare care să înlocuiască transportul auto, artileria cu tir curb era în minoritate și muniția de artilerie era insuficientă pentru a susține infanteria, la nevoie. De asemenea, unitățile de infanterie nu erau prea bine pregătite și mulți dintre soldații bolnavi nu fuseseră evacuați, aglomerând inutil unitățile.

Spre diferență de marea unitate austro-ungară care urma să atace, Divizia 7 Infanterie română avea dublul avantaj al puterii efectivelor (care nu fuseseră până în acel moment rărite de lupte îndelungate) și al moralului superior, în pofida replierilor făcute după un marș inițial în teritoriul transilvănean, care păruse victorios. Trupa avea încredere în comandanții săi și era sigură că inamicul, deși pătrunsese pe teritoriul național, nu va depăși linia de fortificații. De asemenea, subunitățile erau bine echipate și înarmate pentru luptele din zonele montane.

În zona Trotușului superior, pentru apărarea teritoriului național fusese desemnată Brigada 14 Infanterie. Ea se afla sub comanda colonelului Octav Boian, un bun cunoscător al zonei și al specificului operațiunilor montane. O structură defensivă de fortificații permanente bara valea Trotușului, sprijinindu-se pe Muntele Cărunta și pe Muntele Muncelu. Întreg ansamblul de poziții defensive din sectorul Ghimeș, care fusese ocupat de către trupele române, era menit să apere aliniamentul Dărmănești – Comănești – Moinești și se desfășura pe mai mult de 40 km, fiind constituit din următoarele poziții:
 Ciugheș – Cuchiniș
 Diaconești – Mocanu
 Vârful Iedera – Muntele Lapoș (împreună, fiind călare pe valea Ciobănușului)

La construirea pozițiilor fortificate contribuise în mod esențial înainte de război colonelul Boian, genist reputat al Armatei României. Acesta ținuse cont de traseul frontierei și de slăbiciunile unei apărări, condiționate de punctele slabe cauzate de prezența văilor adânci de la sud de pasul Ghimeș-Palanca. Boian avea la dispoziție două regimente de infanterie (14 "Roman" și 16 "Suceava"), primul cu trei batalioane și al doilea cu patru batalioane. Fiecare batalion avea un efectiv de 800 de oameni, împărțit în patru companii. De asemenea, fiecărui regiment îi revenea câte o companie cu șase mitraliere. Artileria ușoară pe care o avea la dispoziție provenea din Regimentele 4 și 8 Artilerie.

Preludiul

Epuizate, trupele austriece au avansat încet, lăsând trupelor române timp să se instaleze în pozițiile defensive pregătite înainte de război. La 13 octombrie, primele patrule austriece au traversat frontiera, ajungând la Palanca, în regiunea Ghimeș. La data de 15 octombrie Divizia 61 Infanterie austro-ungară s-a angajat pe vale dincolo de frontieră, cu cele două brigăzi una în spatele celelalte. În frunte s-a aflat Brigada 19 Infanterie.

Având sarcina de a apăra valea Trotușului, Brigada 14 Infanterie, aflată sub comanda colonelului Octav Boian, avea repartizate pentru apărarea întregului ansamblu de poziții desfășurate în sectorul Ghimeș, următoarele subunități:
 2 companii la Ciugheș și la Cuchiniș, aflate sub comanda maiorului Gheorghiu.
 4 companii și o baterie de tunuri de câmp de calibrul 75 mm la Diaconești – Mocanu, aflate sub comanda locotenent-colonelului Ioan
 3 companii pe vârfurile Iedera și Lapoș.
 7 companii în rezervă la Gura-Ciobănușului.
 o companie și bateria de tunuri de calibrul 53 mm pe vârful Goioasa, pentru a acoperi golul dintre Diaconești și vârful Iedera și pentru a a proteja linia de operații și ariergarda poziției Diaconești – Mocanu.

Punctul de comandă al brigăzii se afla la gura Ciobănușului, ordinele pe care Boian le avea, recomandând o rezistență pasivă.

Luptele

Atacul austro-ungar din 15-16 octombrie
Trupele române au fost atacate de cele austro-ungare imediat ce s-au instalat pe poziții. La 15 octombrie dimineața cele două companii lăsate în ariergardă au fost atacate de către austro-ungari și s-au repliat după-amiaza pe o nouă poziție situată pe pârâul Șugura (în aval de Cotumba). Spre seară, aceasta a fost și ea abandonată, cu intenția de a se continua rezistența pe poziția de la Beleghet. În aceeași seară, elementele înaintate ale inamicului au ajuns în apropiere de Agăș, menținând contactul cu trupele române aflate în retragere. Datorită înaintării rapide, situația trupelor austro-ungare le expunea pe acestea unor posibile surprize. În valea îngustă a Trotușului nu aveau informații despre unitățile amice aflate pe flancuri și în special despre Corpului XXI Armată austro-ungar, de care erau separate spre nord de un masiv împădurit. În consecință, comandantul Diviziei 61 Infanterie austro-ungară a ordonat unui detașament format din două escadroane de cavalerie, două companii de infanterie și o subunitate de transmisiuni (Detașamentul "Perczel"), să realizeze spre nord contactul cu Corpul XXI Armată austro-ungar, precum și o diversiune, dând impresia că reprezintă avangarda unor forțe importante. Spre sfârșitul zilei, trupele diviziei erau desfășurate pe vale de la Palanca la Sâmbrea, cu Brigada 19 Infanterie aflată în frunte și cu artileria răspândită de la Făget la Brusturoasa.

Pentru atacul de a doua zi, austro-ungarii au preconizat:
 înaintarea în aripa stângă cu un batalion de acoperire care să înainteze pe linia Muntele Preotesele–Muntele Alunișului–Muntele Muncelu, urmând ca acesta după ce va fi cucerit respectivele puncte, să împingă recunoașterea pe valea Asăului.
 înaintarea în aripa dreaptă cu Detașamentul "Colonel Maxon", format din 2 escadroane de husari, o parte din escadronul landwehr, 1 batalion de infanterie și o baterie de tunuri de munte. Misiunea acestui detașament era de a ajunge la Sulța dinspre sud și de a stabili legătura în zona Muntelui Fălțuianu, cu aripa stângă a Brigăzii 39 Infanterie din Divizia 39 Infanterie Honvéd.
 înaintarea Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară pe vale cu șase batalioane de infanterie, sprijinite de trei baterii de tunuri de câmp alături de una de obuziere ușoare aflate la marginea Agășului și una de obuziere de 150 mm, aflată mai spre spate în zona de confluență a pârâului Șugura cu Trotușul. Artileria trebuie să fie pe poziție începând cu ora 14, pentru a putea acoperi infanteria care se pregătea de atac.
 ca Brigada 16 Infanterie austro-ungară să rămână pe poziții împreună cu grosul artileriei, precum și cu rezervele aflate la Valea Rece.

În ziua de 16 octombrie la răsărit, Brigada 19 Infanterie austro-ungară era deja în mișcare, luând contact cu trupele române la marginea satului Beleghet. De la ora 17 a început pregătirea de artilerie și la ora 17:20 inamicul a atacat. Pe vale au înaintat 3 batalioane, dintre care două pe partea stângă a Trotușului spre Muntele Muncelu și respectiv spre cota 908, care dominau Beleghetul dinspre nord și unul pe partea dreaptă a râului, spre cota 727, care domina satul Beleghet dinspre sud. Alte două batalioane au fost păstrate în rezervă. Îngrijorat de acoperirea slabă pe care o avea spre nord, colonelul Béla Berzeviczy a trimis ca acoperire un detașament pe valea pârâului Camenca și unul ca să realizeze legătura cu Detașamentul "Perczel".

În apărarea poziției de la Beleghet românii au ripostat energic, trecând la luptă la baionetă. Cu toate acestea, datorită sprijinului eficient al artileriei proprii, trupele austro-ungare au reușit să anihileze apărarea sectoarelor fortificate, unele inclusiv cu turele blindate. De asemenea, la sfârșitul zilei de 16 octombrie, la stânga dispozitivului român, Detașamentul "Colonel Maxon" a reușit să facă legătura cu Detașamentul "Magassy", situat în aripa stângă a Diviziei 39 Infanterie Honvéd. Amenințate astfel să fie copleșite prin stânga lor, unitățile române s-au repliat. Rezistența lor a permis însă evacuarea bateriilor grele, mai înainte ca brațul cleștelui inamic să se strângă. Cu toate acestea, o cantitate considerabilă de echipament a fost lăsată pradă în mâinile inamicului și 3 ofițeri alături de 98 de soldați din Regimentul 14 Infanterie au căzut prizonieri. De asemenea, în aripa stângă austro-ungară, batalionul trimis să atace spre Muntele Muncelul a reușit să ajungă fără prea mari probleme la nord-vest de aceasta la cota 1240 m. La rândul său Detașamentul "Perczel" a reușit la nord, pe fondul unei slabe rezistențe românești pe Muntele Măieruș și pe valea Brateșului, să stabilească contactul cu Brigada 143 Infanterie austro-ungară (aceasta fiind situată în aripa dreaptă a Corpului XXI Armată se sprijinea pe Bâtca Neagră din Munții Hășmaș și era blocată aici de o puternică rezistență a trupelor române).

Înaintarea trupelor austro-ungare, dificilă pe teren și în cursul zilei, a fost oprită în timpul nopții de 16 spre 17 octombrie, în condițiile în care trupele române își păstrau libertatea de mișcarea dinspre est, direcție dinspre care acoperirea trupelor atacatoare era slabă. După ce au apărut informații noi privind situația pe teren a Corpului XXI Armata austro-ungar, și de comun acord cu superiorul său aflat la comanda Corpului VI Armată austro-ungar, venit în seara zilei de 16 octombrie pe linia frontului pentru a discuta operațiile de a doua zi, comandantul Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară a decis să oprească brigada pe aliniamentul deja cucerit. Astfel urma să mențină o strânsă legătură cu vecinii săi și să înainteze din nou când situația generală ar fi permis-o, în acest timp urmând să fie făcute toate recunoașterile necesare și trupele să fie pregătite să reia imediat înaintarea.

Situația era una favorabilă: fortificațiile române de la originea văii Trotușului fuseseră depășite prin concentrarea focului artileriei corpului și prin folosirea de către infanterie a drumurilor și potecilor de pe văile apropiate ale Ciugheșului și Sulței. Gata de atac asupra Comăneștiului, Brigada 19 Infanterie austro-ungară se afla în frunte, în timp de Brigada 16 Infanterie austro-ungară se afla în spate, iar o parte dintre trupele Diviziei 61 austro-ungare se găseau pe Valea Rece, cu scopul de a bloca dinspre nord, orice amenințare inamică.

Cele două divizii ale Corpului VI Armată austro-ungar erau în contact în spatele Muntelui Cărunta din 16 octombrie, amenințând flancul sudic al trupelor române aflate la Dărmănești, oraș a cărui ocupare, alături de cea a Comăneștiului, reprezenta misiunea Diviziei 61 Infanterie austro-ungară. Aceasta urma să fie sprijinită în misiunea sa de Divizia 39 Infanterie Honvéd, care urmărea forțarea munților pe valea Uzului și fusese oprită pe frontiera de pe creste, de o rezistență semnificativ mai puternică. Cele două mari unități urmau astfel să execute un atac concentric asupra Dărmăneștiului.

Corpul VI Armată austro-ungar era deci în acel moment, doar la câțiva kilometri de trecerea munților spre Moldova.

Contramăsurile trupelor române din 15-16 octombrie
Atacatorii au reușit după două zile de luptă să ocupe pozițiile de la Ciugheș și Cuchiniș, de unde maiorul Gheorghiu s-a repliat pe poziția Diaconești – Mocanu. Aceasta, la rândul ei a fost atacată de front și din flanc fără încetare, astfel că locotenent-colonelul Ioan, aflat la comandă la Diaconești, a raportat la 15 și 16 octombrie că nu mai poate păstra cele două localități.

Împotriva amenințării generate de înaintarea convergentă a inamicului, comandanții trupelor române au decis să reia inițiativa. Ca atare, au hotărât ca Brigada 14 Infanterie să acționeze ofensiv, pentru a zvârli inamicul spre Ghimeș, în timp ce Brigada 13 Infanterie urma să acționeze defensiv, zăgăzuind trupele austro-ungare pe văile Uzului și Ciobănușului. Altfel, la 15 octombrie, generalul Prezan a ordonat comandantului Brigăzii 14 infanterie să degajeze frontul Diaconești – Mocanu.

Boian a fost criticat de Prezan pentru că nu reușise să oprească inamicul pe linia fortificată de frontieră. Însă Prezan nu știa că în regiunea Trotușului românilor le lipseau rezervele și că împotriva celor 4 batalioane ale sale, sprijinite de 2 mitraliere și de două baterii de artilerie cu calibrul de 53 și respectiv de 75 mm, se îndreptau forțe superioare unei divizii. De la postul său de comandă de la Asău, Boian și-a lăsat ariergarda să stăvilească mareea inamică. A trimis în aceeași zi o companie să-l sprijine pe Ioan, la Diaconești și în noaptea de 15 spre 16 octombrie a conceput un plan, destinat să găsească o soluție pentru rezolvarea situației grave în care se aflau apărătorii văii superioare a Trotușului. Planul a avut la bază ideea că trupele austro-ungare, înaintând rapid cu efective puternice angajate în vale într-un teritoriu pe care nu-l cunoșteau, nu-și protejau flancurile. Dat fiind că un atac direct al acestora ar fi dus la un rezultat îndoielnic în defileul strâmt al Trotușului, fiind cel puțin costisitor, un atac prin surprindere venit din flanc sub acoperirea pădurii, le-ar fi împiedicat să se desfășoare pentru a riposta.

Planul i-a fost prezentat a doua zi la punctul de comandă al brigăzii locotenent-colonelului Nicolae Samsonovici, șeful de stat-major al Diviziei 7 infanterie. Conform acestui plan:
 un detașament de 9 companii de infanterie și o secțiune de mitraliere grupate în 3 batalioane, care urmau să acționeze sub directa comandă a lui Boian, trebuia să cadă în spatele ariergărzii inamice, la Agăș. Pentru aceasta, detașamentul trebuia să înceapă să avanseze din ziua de 16 octombrie de la ora 20 pornind de la Gura Ciobănușului, pe o cale ocolită, anume pe valea Asăului până la confluența acestuia cu Agăștinul. De aici, soldații urmau să escaladeze culmea înaltă de 1 300 de metri a interfluviului dintre Trotuș și Asău (Preluca Tâlharului), pentru a coborî spre Agăș, cu toate măsurile de precauție posibile. Pentru a ușura marșul soldaților, caii și căruțele de aprovizionare trebuiau să fie lăsate în urmă, trupa urmând să care în ranițe resurse pentru doar două zile. În dimineața zilei de 17 octombrie detașamentul ar fi urmat să debușeze în vale trecând de trupele de acoperire inamice, pentru a tăia în două Divizia 61 Infanterie austro-ungară și pentru a ataca din spate coloana de atac inamică. Dispersând unitățile austro-ungare de la fața locului, în același timp detașamentul urma să blocheze orice încercare a inamicului de a trimite întăriri de-a lungul șoselei.
 un detașament de sprijin urma să înainteze în dimineața zilei de 17 octombrie spre Agăș, pentru a oferi ajutor detașamentului de atac. Acest al doilea detașament urma să fie format din compania de infanterie și bateria de tunuri de calibrul 53 mm de la Goioasa, întărite cu alte 3 companii ale Regimentului 16 Infanterie, tot efectivul urmând a fi pus sub comanda maiorului Iordănescu. Detașamentul "Iordănescu" trebuia să ocolească Muntele Iedera, astfel încât să ajungă la est de satul Goioasa, scopul fiind acela de atrage asupra sa forțele inamice, pentru a elibera direcția de acțiune a Detașamentului "Boian".
 pivotul manevrei preconizate pentru ziua de 17 octombrie urma să fie detașamentul care apăra poziția Diaconești – Mocanu, compus la respectivul moment din 7 companii de infanterie și o baterie de tunuri de calibrul 75 mm și aflat sub comanda locotenent-colonelului Ioan. Acesta urma să reziste pe poziție.
 trupele aflate deja pe pozițiile de la Iedera – Lapoș, cărora urmau să li se alăture o companie de infanterie de rezerviști, trebuiau să rămână pe poziții și să aibă o atitudine de apărare activă.
 o companie de infanterie urma să rămână la Gura Ciobănușului.

Batalioanele de infanterie românești rămase în vale în fața inamicului, urmau să sprijine din toate puterile Detașamentul "Boian", inclusiv cu artileria avută la dispoziție.

Ambuscada de la Agăș

16 octombrie

La 16 septembrie la ora 16:30, ca urmare a autorizării de către generalul Istrate a punerii în practică a planului lui Boian, două batalioane din Regimentul 16 Infanterie din rezerva Diviziei 7 Infanterie, împreună cu o secțiune de mitraliere, au fost trimise pe calea ferată de la Comănești, pentru a debarca la Gura Ciobănușului (la Straja, după o altă sursă). La ora 20 a aceleiași zile, Batalioanele 1 din Regimentul 14 Infanterie (comandant căpitanul Gheorghiu), 2 (comandant căpitanul Popa) și 3 (comandant căpitanul Popovici) din Regimentul 16 Infanterie, împreună cu secția de mitraliere, au pornit pe valea Agășului, ajungând la ora 22 la confluența cu Agăștinul. De aici, au urcat fără repaus către creastă.

De asemenea, o companie din Regimentul 16 Infanterie a fost dislocată la Gura Ciobănușului.

Cel de-al treilea batalion al Regimentului 16 Infanterie a intrat în compunerea detașamentului de sprijin, sub comanda maiorului Iordănescu, alături de subunități din Regimentul 14 Infanterie, care includeau o secție de mitraliere.

17 octombrie

Preludiul luptei
La ora 6 dimineața a zilei de 17 octombrie, Detașamentul "Boian" se afla pe culme, de unde se auzea canonada artileriei de pe valea Uzlui. Planul de atac fusese deja însă compromis de precipitarea evenimentelor, deoarece după plecarea lui Boian de la Asău, în timpul serii trupele române de la Diaconești fuseseră respinse de inamic.

Noaptea de 16 spre 17 octombrie a fost o noapte liniștită, doar în zori, patrulele Brigăzii 19 Infanteriei austro-ungară fiind întâmpinate cu focuri de pușcă și de mitralieră la nord de Diaconești de pe cotele 825 m și 613 m. Această activitate slabă a trupelor române a dat impresia comandanților austro-ungari că aveau în față doar o ariergardă slabă, ce ar fi urmat să nu se poată menține pe poziții și să se retragă spre sud-est. Astfel, în pofida îngrijorării comandantului Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară privind securitatea flancului său stâng, în dimineața zilei de 17 octombrie, comandantul Armatei 1 austro-ungare a ordonat Diviziei 61 Infanterie austro-ungare declanșarea unei noi acțiuni ofensive, având ca țintă debușarea în depresiunea Comănești. În consecință, la ora 8 la Corpul VI Armată austro-ungar a ajuns ordinul ca Divizia 61 Infanterie austro-ungară să avanseze cu un batalion de infanterie și o baterie de artilerie ale Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară, pentru a urmări inamicul aflat în retragere pe direcția Asău-Comănești. În rezervă, urmau să rămână două batalioane de infanterie la Valea Rece.

{{CitareText|width=40%|right|[...]în munți, ca și la câmpie, siguranța are scopul de a garanta comandamentului libertatea sa de acțiune [...] și acesta are obligația de a asigura pentru trupele sale, protecția contra surprizelor de pe teren și a pericolelor apărute din aer.La stânga: cel care a încercat să pună în practică principiul ilustrat mai sus: colonelul Béla Berzeviczy, comandant al Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară''| Instruction provisoire sur l'emploi tactique des grandes unités; Charles-Lavauzelle et compagnie; 1923}}
Aflat la Beleghet fără date suficiente despre situația flancului său stâng, deoarece patrulele sale de recunoaștere nu reușiseră pe linia Muntele Aluniș – Muntele Muncelul să stabilească legătura cu batalionul aflat pe coasta Muntelui Muncelu în seara precedentă la cota 1240, colonelul Berzeviczy devenise conștient de faptul că românii goleau în fața sa valea, pentru a se ancora solid pe înălțimi. Ajuns la Cotumba pentru a impulsiona înaintarea trupelor corpului său de armată, Ludwig von Fabini i-a confirmat însă colonelului ordinul remis la ora 10 diviziei de către eșalonul superior, de a ataca la ora 10:30, iar Șeful de Stat-Major al Corpului VI Armată austro-ungar a supravegheat personal inițierea acțiunii.

La prânz, coloana comandată de Boian se afla deja pe valea Agășului, unde soldații s-au odihnit, au mâncat și s-au hidratat până la ora 13:30 și au făcut operațiuni de recunoaștere a zonei. Situația de pe teren din zona pozițiilor liniilor de la Diaconești – Mocanu, de care Boian avea însă cunoștință la acel moment, indica faptul că inamicul ataca în aripa sa stângă spre înălțimile Hijma și Muncelu, precum și în aripa sa dreaptă către Sulța și Beleghet. Grosul trupelor sale se afla însă în realitate pe valea Trotușului în dispozitiv de marș, la câțiva kilometri de detașamentul românesc, imediat în spatele avangardei angajate spre Diaconești, iar artileria sa se afla la Agăș.

Pe valea Agășului, aproape de locul unde ajunsese Detașamentul "Boian", se afla la marginea șoselei un conac al familiei Ghika, ocupat de austrieci. Se vedeau câțiva cai, câteva gărzi și o mitralieră. Dincolo de vilă, pe șosea, se vedea artileria inamică ordonată pe coloane. Infanteria austro-ungară nu se vedea nicăieri, iar tunurile, legate la atelaje, erau pregătite pentru plecare. Având obiectivul de distruge artileria inamică și de a profita de surpriză pentru a dezorganiza dispozitivul tactic al austro-ungarilor, Boian și-a ordonat oamenii, astfel:
 grosul detașamentului urma să se afle într-o coloană formată din Batalioanele 2/14 și 3/16, aflate sub comanda locotenent-colonelului Damian Petcu
 la 300 de m în față urma să se afle o avangardă formată din trupele Batalionului 1/14Boian conta pe elementul surpriză, avangarda urmând să se ocupe de realizarea surprinderii. Cu acest scop, trupele din față aveau ordin să tragă numai dacă era strict necesar, să taie liniile telefonice ale inamicului și să captureze piesele de artilerie aflate la Agăș, pentru a le putea folosi. De asemenea, aceste trupe trebuiau să ocupe pozițiile dominante (vârfurile Porcu și Agăș dinspre Brusturoasa, precum și platoul bisericii), urmând să să desfășoare trupe pe șosea și să se fixeze pe teren pentru a bara valea. Planul lui Boian presupunea divizarea forțelor de atac, dar Boian conta pe susținerea trupelor române din Diaconești și Goioasa.

La ora 11:50, un batalion austro-ungar fusese deja angajat împreună cu o baterie de artilerie spre Goioasa în urmărirea trupelor române aflate în retragere, urmat de un alt batalion. În spatele acestora, artileria diviziei își aștepta rândul să avanseze lângă Agăș și Sulța. În aceeași perioadă de timp, aflat la Brusturoasa, colonelul Bernatsky urma să aștepte cu Regimentul 29 Infanterie din Brigada 16 Infanteria austro-ungară, ca Brigada 19 Infanterie austro-ungară să-i deschidă drumul.

Atacul
Realizarea surprizei a fost un eșec, deoarece detașamentul care a încercat să ocupe vila Ghika a tras câteva focuri de armă, astfel că înainte de a apuca românii să taie firele de telegraf, austro-ungarii aflați acolo au reușit să anunțe în spate că sunt atacați. Ca atare, la momentul în care o parte a trupelor lui Boian a încercat să avanseze în continuare în Agăș, restul austriecilor, deja alertați, au încetinit atacul prin câteva salve de pușcă. Debușând pe la nord de biserica din Agăș, trupele române au căzut peste artileria austro-ungară oprită într-o pauză de odihnă. Deși tunurile austro-ungare au fost puse rapid în baterie și a început să replice cu tiruri de mitralii, bine protejată de rambleul căii ferate, infanteria română i-a alungat rapid pe austro-ungari și a capturat întregul parc de artilerie (12 obuziere din care 6 de 150 mm), neutralizând servanții prin atacarea acestora cu grenade. Restul soldaților inamici au fugit în dezordine spre Cotumba, dând peste detașamentul românesc care ataca în direcția gării din Agăș. Acesta a blocat calea fugarilor spre Sâmbrea și a început să înainteze spre Cotumba.

În plină derulare pe valea Trotușului a acțiunii trupelor austro-ungare, la postul de comandă al Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară, aflat la Cotumba într-un pavilion de vânătoare, s-au auzit focuri de pușcă și de mitralieră, venind în direcția Muntelui Muncelu. În scurtă vreme, a sosit și vestea că un detașament românesc coborâse de pe valea superioară a Agășului, pentru a se îndrepta spre satul aflat la confluența acestuia cu Trotușul. Cu calm, colonelul Berzeviczy a început să adopte primele contra-măsuri. Astfel, el a ordonat batalionului aflat în aval de Agăș să reziste pe poziție. Acoperindu-se dinspre stânga și pregătindu-se să fie atacat din spate, a ordonat ca un batalion să fie împins dinspre Cotumba în față, pentru a dispune de el la nevoie. A trimis călăreți spre Muntele Muncelul pentru a realiza cu orice preț legătura atât cu batalionul aflat pe coasta acestuia cât și cu batalionul aflat în aval de Agăș. Artileriei i-a ordonat să se pregătească să lovească ieșirea din valea Agășului, precum și pantele nordice ale Trotușului. A dirijat una dintre companiile de rezervă spre Agăș, pentru a oferi sprijin eșaloanelor aflate acolo. De asemenea, a cerut comandamentului diviziei austro-ungare să alerteze rezervele, astfel încât acestea să poată fi angajate în luptă.

Compania trimisă ca sprijin artileriei spre Agăș a fost însă copleșită de români mai înainte de a se instala pe poziție. La Cotumba, Berzeviczy și-a trimis trupele de legătură să ocupe capătul satului, pentru a interzice trupelor române avansul spre Brusturoasa. În același timp, de pe pantele aflate la nord de Trotuș ale dealului Secei, trupele române au atacat din spate cel de-al doilea batalion austro-ungar aflat pe vale în spatele batalionului care ataca spre Goioasa, precum și batalionul împins de Berzeviczy în față dinspre Cotumba. Concomitent, dinspre sud-est batalionul aflat în marș spre Goiasa a fost și el atacat energic de infanteria română, sprijinită de artilerie. Sub presiunea trupelor române și cu flancul său nordic neacoperit, ca urmare a unei întârzieri de înaintare pe terenul dificil, batalionul din avangarda austro-ungară s-a repliat pe poziția de plecare. Un scurt respiro i-a fost dat de trupele Detașamentului "Colonel Maxon", aflate la sud de Preluci în aripa dreaptă a înaintării austro-ungare, care au reușit să întârzie pentru scurtă vreme înaintarea românilor. Ajuns pe poziția de plecare, batalionul fost anterior în avangardă s-a retras în spatele batalionului aflat inițial în ariergarda coloanei de atac, care reușise să-și păstreze poziția. La rândul său, atacat neîntrerupt dinspre nord de pe dealul Secei, batalionul împins înainte în ajutor dinspre Cotumba de Berzeviczy a început ulterior să se replieze încet. Aceasta s-a făcut sub acoperirea bateriei de tunuri a lui Maxon, care a acționat foarte eficient între Agăș și Beleghet.

Câteva erori de execuție au compromis așadar parțial, de la bun început, succesul scontat de către trupele române. Astfel, deși în intenție centrul avangardei ar fi trebuit să atace la baionetă, au existat totuși unele schimburi de focuri, astfel că inamicii aflați la vila Ghika din Agăș nu au fost luați complet prin surprindere. Ca atare, au avut timp să folosească telefonul. Pe de altă parte, compania care trebuia să bareze spre Brusturoasa valea nu s-a fixat pe teren și a înaintat fără ordin, iar o parte din atelajele inamice au scăpat pe valea Sulței. Coloana principală a desfășurat sub comanda lui Damian Petcu fără rost, unul dintre batalioane luptând împotriva unor simpli fugari inamici. Mai târziu Petcu a lăsat să-i scape comanda celor două batalioane, care repliindu-se rapid spre Muntele Muncelu, au surprins și au capturat câteva unități maghiare.

După prânz, primii fugari veniți dinspre Agăș au ajuns la Brusturoasa. Aflat aici în așteptare cu Regimentul 29 Infanterie austro-ungară, colonelul Bernatsky a ordonat oprirea masei de fugari și regruparea acesteia la nord-vest de sat, precum și înaintarea regimentului spre Cotumba cu un batalion pe versanții nordici ai văii și cu unul pe axul văii. Cel de-al treilea batalion urma să să instaleze pe poziții defensive la marginile satului Brusturoasa. În scurtă vreme o companie românească a apărut în flancul stâng austriac la cota 680 m care domina Cotumba, picând în calea batalionului trimis să apere flancul nordic, precum și a unui grupe de cavalerie. Ca efect, flancul atacului român a fost astfel descoperit și batalionul austro-ungar a început să înainteze pe terenul dificil, lent dar fără nici un obstacol în față, pentru a merge închidă la est de Agăș calea pe care a ajuns Detașamentul "Boian".

În jurul orei 15, batalionul trimis pe axul văii de Bernatsky a ajuns la Cotumba și la indicațiile lui Berzeviczy, aflat la marginea de sud a satului, a atacat cu elan trupele lui Boian la baionetă și cu grenade, respingându-le spre Agăș. Românii au început o retragere dezastruoasă. Boian a ordonat soldaților săi să să încalece și să pornească spre Diaconești cu tunurile și caii, așteptându-se să-și găsească acolo unitățile amplasate în ziua precedentă. El era convins de faptul că acestea, împreună cu detașamentul de la Goioasa reușiseră să elibereze deja drumul prin neutralizarea avangardei inamice. În drumul lor spre scăpare, soldații români au întâlnit însă avangarda austro-ungară, instalată în tranșeele din regiune săpate anterior chiar de români, fiind atacați de aceasta. Boian i-a reorganizat pe cei care supraviețuiseră, a instalat o mitralieră pe poziție și a încercat să reziste ținându-i la distanță pe supraviețuitori, în așteptarea ajutorului venit dinspre nord din partea trupelor aflate sub comanda locotenent-colonelului Damian Petcu și dinspre sud de la Goioasa. De la Goiasa nu a sosit însă nici un ajutor, iar Damian Petcu deși a sosit, a venit fără trupele sale, care fugiseră în munți.Detașamentul "Iordănescu" a fost întâmpinat cu foc susținut lângă Muntele Iedera, ceea ce a obligat coloana să se desfășoare în dispozitiv de luptă și să atace inamicul la baionetă la poiana Iedera. Deși trupele austro-ungare au fost, ca urmare a atacului respinse dincolo de Goioasa și au lăsat 200 de prizonieri (aproape 300, după o altă sursă), totuși soldații detașamentului de sprijin, aflați în inferioritate, au fost obligați ulterior să se retragă spre Asău.

Surprinse de atacul care venea din spate, încetinite de prizonierii și materialul de război capturat și blocate la înaintare spre sud-est de o rezistență pe care sperau inițial să o înfrângă repede, subunitățile române au intrat rapid în derută. Deja la ora 16 soldații români duceau lupte individuale, încercând să scape dintr-o capcană care se închidea rapid asupra lor. În jurul orei 17 Boian a realizat că situația trupelor proprii devenise disperată și le-a ordonat oamenilor săi să fugă. Inamicii l-au găsit pe colonel ascuns într-un șanț și l-au luat prizonier. La fel s-a întâmplat cu restul oamenilor săi care supraviețuiseră. Astfel în jurul orei 17, pe linia Beleghet–Cota 908 luptele au încetat. În noaptea ploioasă care a urmat, brigada inamică a reușit să-și facă ordine în propriile sale unități, adunând oamenii și animalele rătăcite și reușind să se regrupeze pe înălțimile de la Belghet, pentru a acoperi restul Diviziei 61 Infanterie austro-ungară. De asemenea, deși fuseseră lovite de gloanțe de mitralieră și de proiectile de 75 mm, obuzierele au fost puse rapid în funcțiune.

Continuarea ofensivei inamice din dimineața zilei de 17 octombrie a compromis restul operațiunii concepute de Boian. Detașamentul pivot aflat sub comanda locotenent-colonelului Ioan, care apăra poziția Diaconești – Mocanu, s-a retras în timpul nopții de 16 spre 17 octombrie (conform celor spuse de Boian, fără a avea autorizația de a o face), astfel că detașamentul de sprijin aflat sub comanda maiorului Iordănescu, cel care urma să înainteze în direcția Agăș, a fost atacat de către inamic, fără a mai putea să înainteze. Ulterior apărat de atacul dinspre nord-vest, eșalonul din față al Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară a putut face față atacului dinspre sud-est și l-a putut respinge.

Resturile Detașamentului "Boian" s-au reîntors cu 320 de prizonieri.

Epilogul
La 18 octombrie, comandantul Armatei 1 austro-ungare a felicitat trupele pentru că opriseră atacul inamic, printr-o telegramă. Costul succesului austro-ungar a fost însă mare, deoarece divizia nu a fost în stare de a face vreun efort, timp de câteva zile.

Pierderile zilei de 17 octombrie au fost:
 de partea română 6 ofițeri și 126 soldați uciși, 7 ofițeri și 420 de soldați prizonieri (conform istoricului militar Michael B. Barrett, austriecii au susținut însă că au capturat 15 ofițeri și 365 de membri ai trupei). Printre ofițerii capturați s-au aflat comandantul detașamentului român de atac, colonelul Octav Boian, precum și locotenent-colonelul Damian Petcu, comandantul Regimentului 14 Infanterie.
 pe partea trupelor austro-ungare, 55 de morți, 253 de răniți și 417 dispăruți (conform istoricului militar Michael B. Barrett, Divizia 61 Infanterie austro-ungară ar fi raportat însă 2 ofițeri și 75 de soldați uciși, 268 de răniți, 1 ofițer dispărut și 426 de dispăruți din partea trupei).

Analiza tactică
O analiză a acțiunii de la Agăș realizată în 1926 de doi ofițeri cehoslovaci, căpitanul J. Flipo și maiorul Libo Vitez, în Revue militaire française, revista de top a epocii, a publicațiilor militare periodice franceze, a scos în evidență faptul că ambele părți implicate la Agăș au apelat la improvizații care, în cele din urmă au condus la dezamăgiri crude.

Boian a fost un soldat experimentat și un bun cunoscător atât al specificului montan, în general, cât și al regiunii unde urma să opereze. Acestea l-au determinat să profite de acoperirea dată de pădure și de ceața care toamna acoperea marile văi, pentru a se strecura printre punctele dominante ale terenului (înălțimile Muncelu și Aluniș), ocupate de către inamic. De asemenea, încrederea personală inspirată tuturor de către personalitatea indiscutabilă a colonelului Boian, a permis organizarea unei asemenea acțiuni îndrăznețe. Cu toate acestea, acțiunea i-a fost facilitată de către un inamic pierdut într-o regiune în care, a ignorat aproape totul. Astfel:
 nici unul dintre comandanții Diviziei 61 Infanterie austro-ungară nu au verificat în timp util, dacă subunitățile destinate să ocupe punctele Preotesele (o companie care a ocupat de fapt un punct excentric situat la 3 km) și Muncelu (un batalion despre care veștile precum că nu a reușit să ocupe cota topografică au întârziat cu o zi) erau la locul lor, chiar dacă au existat temeri manifestate în acest sens, de către Berzeviczy.
 detașamentele de valoarea a 5-6 companii, trimise de către comandantul Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară să asigure securitatea flancului nordic în lungime de 16 km, au fost insuficiente. Acest flanc a fost reprezentat de un masiv imens cu posibilități de mascare pe care trupele române, nefixate de atacul principal le puteau folosi, iar masivul mărginea o vale îngustă, prin care divizia trebuia să-și croiască o cale. Securitatea acestui flanc ar fi trebuit însă să reprezinte responsabilitatea comandamentelor Corpului VI Armată austro-ungar și al diviziei, care au ordonat continuarea avansului pe teren, fără a se preocupa despre eventualitatea unui atac venit din respectiva zonă.
 cu atât mai mult cu cât posibilitățile de supraveghere au fost slabe, comunicarea informațiilor ar fi trebuit să fie asigurată printr-o înzestrare adecvată a trupelor cu mijloace de transmitere a acestora. Aceasta nu s-a întâmplat, apariția unei surprize fiind astfel inevitabilă. Avantajul a fost net de partea trupelor române, care au beneficiat de telefonie, semnalizatoare optice, ștafete pedestre și bicicliști până la nivel de companie, precum și de ștafete preluate de la cavaleria divizionară, la nivel de regiment. Un exemplu al eșecului de a asigura transmiterea rapidă a informațiilor este cel al batalionului trimis să ocupe Muntele Muncelu, despre care eșaloanele superioare nu au știut nimic, timp de 24 de ore.
 cu un dispozitiv de securitate slab și în condițiile unei slabe asigurări a transmiterii informațiilor, acestea ar fi putut fi aduse de patrule de cercetare, a căror compoziție ar fi putut fi gândită într-un alt mod. Astfel, deși au fost prevăzute recunoașteri în valea Asăului, acestea au fost puse în sarcina infanteriei de pe creste, slăbind-o și mai mult. Alternativa optimă ar fi fost aceea de a atribui activitatea de cercetare înaintată escadronului de cavalerie landwehr al diviziei, la fel cum s-a întâmplat cu patrulele Regimentului 12 Husari, care au reușit cu succes să asigure atât legătura între Detașamentul "Colonel Maxon" și aripa stângă a Diviziei 39 Infanterie Honvéd, cât și între Detașamentul "Perczel" și Brigada 143 Infanterie austro-ungară. În loc de aceasta, cavaleriștii escadronului au fost angajați aproape în întregime pe valea Trotușului, fiind inactivi în spatele liniilor de infanterie, în loc să se miște rapid între Preotesele și Muncelu, pentru a putea ajunge departe.

Gândit în detaliu, rapid executat și în mod energic condus, un astfel de atac surpriză poate reuși. Acțiunea lui Boian, deși concepută în mod remarcabil astfel încât să aibă succes, a eșuat din mai multe motive:
 a existat un decalaj regretabil între acțiunea Detașamentului "Boian", prevăzută să aibă loc dimineața la ora 7:30, dar care a avut loc în realitate în jurul prânzului (la 13:30 conform lui Boian și la 11:30 conform autorilor menționați mai sus) și acțiunea grupării de atac din vale. Neverificat anterior, ritmul înaintării subunităților comandate de Boian a fost încetinit de dificultățile terenului și a dat peste cap coordonarea operațiunii.
 exploatarea efectului surprizei a fost prost executată în ce privește detaliile sale. De la bun început, forța destinată să protejeze Agășul dinspre nord-vest a fost mult prea slabă. Doar o singură companie a fost detașată pentru aceasta, românii mulțumindu-se să țină solid doar cota de teren care domina confluența cu pârâul Agăș și care le proteja, doar locul prin care debușaseră. Mai mult, compania respectivă și-a uitat misiunea și a înaintat prea mult, picând în brațe cavaleriei inamice, susținută rapid și eficient de către infanterie.
 chiar și date fiind cele de mai sus, dacă dispozitivul trupelor care s-au repliat spre Beleghet ar fi fost suficient de puternic pentru a rupe barajul inamic din aval, astfel încât să deschidă drumul spre sud-est, partida ar fi fost câștigată. Îmbătate însă de succesul obținut, unități întregi și-au abandonat comandanții și s-au repezit să facă prizonieri și să ia pradă de război, slăbind în consecință puterea detașamentului însărcinat cu acțiunea principală și încetinindu-l.
 în timpul luptelor montane, unde inițiativa joacă un rol dominant, un lider care să se impună este mai important decât orice și un astfel de lider a fost colonelul Béla Berzeviczy, căruia i se datorează faptul că întreaga divizie austro-ungară nu a intrat în derută. Cu calm, acesta a dat dispoziții logice și a oprit cu determinare progresul trupelor române în pragul postului său de comandă. Aceasta a permis intrarea rapidă în acțiune a Regimentului 29 Infanterie austro-ungar, cei doi factori enunțați dovedindu-se esențiali pentru succesul contraatacului.
 alți factori importanți ai succesului austro-ungar au fost reprezentați atât de voința comandanților din prima linie, care au reușit să-și fixeze pe teren batalioanele atacate din toate părțile, cât și sângele rece al colonelului Maxon, care cu tunul său s-a dovedit a fi la locul potrivit, în momente critice pentru trupele amice din vale.

Coloana de atac a trupelor române a surprins însă inamicul, chiar în momentul în care Divizia 61 Infanterie austro-ungară, având ca scop să ajungă dintr-o singură mișcare în regiunea deschisă de la Comănești – Moinești, era orientată spre sud-est și-și îndreptase unitățile din avangardă spre Goioasa. Efectul manevrei a fost astfel, acela de dezorganizare a marii unități, într-un moment în care între trupele austro-ungare de pe valea Trotușului și Comănești nu mai exista, ca urmare a retragerii precipitate a detașamentului de la Diaconești – Mocanu, nicio rezistență pregătită dinainte. Ca atare, deși nu a existat un rezultat tactic satisfăcător al acțiunii inițiate de comandantul Brigăzii 14 Infanterie, totuși rezultatul care a contat a fost faptul că datorită acțiunii respective, inamicul nu a reușit astfel întoarcerea pozițiilor locale de la valea Uzului și prin aceasta a avut un efect strategic asupra întregului front, atât spre valea Slănicului cât și spre cea a Oituzului.

Impasul (18-29 octombrie)
După înfrângerea Detașamentului "Boian" și respingerea Detașamentului "Iordănescu", efectivele rămase din Regimentul 16 Infanterie s-au dispus în apărare pe dealurile Leorda și Vulpăriei, cu scopul de a opri pătrunderea inamicului pe valea Asăului și în apărare în fața defileului Goioasa.

Deși trupele inamice și-au reluat înaintarea pe valea Trotușului pe 18 octombrie, acestea au înaintat practic târându-se. Divizia 61 Infanterie austro-ungară a păstrat un contact strâns cu Divizia 39 Infanterie Honvéd aflată la sud, care și ea a avansat spre Dărmănești pe valea Uzului, cu mari dificultăți. Pe data de 19 octombrie, rezistența trupelor române de pe valea Uzului a crescut. În aceeași zi, la nord, trupele inamice de pe valea Trotușului au înaintat cu precauție până la marginea satului Asău, fapt care i-a adus pe austro-ungari la doar 10 km Comănești. Pe data de 8/21 octombrie însă, trupele române au atacat și au respins trupele austro-ungare epuizate în amonte, la o distanță aproximativ 20 km de Comănești, până lângă Agăș, recucerind de la inamic pentru scurtă vreme și Piscul cu Pini (recâștigat rapid de acesta, ulterior). Contraofensiva a fost oprită la 13/26 octombrie. Pe 14/27 octombrie, o acțiune locală a Regimentului 16 Infanterie a readus Piscul cu Pini din nou în stăpânirea soldaților români. În același timp, trupele inamice de pe valea Uzului s-au împotmolit la Poiana Uzului. Era vizibil că Trupele Corpului VI Armată austro-ungar ajunseseră la limită.

Așteptând noi întăriri în efective, cu oameni care trebuiau instruiți mai înainte de a fi introduși pe linia frontului, comandamentul Armatei 1 Austro-ungare avea nevoie de eliberarea unor unități pentru instrucție și a altora pentru recuperare, drept care a ordonat Diviziei 61 Infanterie austro-ungară să ajungă pe niște poziții mai bune. Conform ordinului de a îndrepta linia frontului, în ultima parte a lunii octombrie 1916 trupele diviziei au cucerit Muntele Aluniș, situat la nord de Trotuș, precum și Piscul cu Pini.

La 29 octombrie 1916, ca a unor rapoarte de informații precum că trupele imperiale ruse ar urma să execute o lovitură spre Miercurea Ciuc, ce ar fi avut ca efect spargerea Armatei 1 austro-ungare în două, precum și ca urmare a incapacității Corpul VI Armată austro-ungar de a-și atinge obiectivele de luptă și a hotărârii trupelor române de a rezista pe linia frontierei, comandantul Arthur Arz von Straussenburg a ordonat lui Ludwig von Fabini să ocupa poziții defensive. În intenție, operațiunile ofensive pe flancul de sud urmau să fie reluate doar după reorganizarea unităților din linia întâi, care urmau să primească întăriri. Pentru a nu permite trupelor române să afle că trupele Corpului VI Armată austro-ungar trecuseră la defensivă, eșalonul superior al acestuia a ordonat efectuarea în continuare însă, de raiduri și patrulări, precum și de bombardamente.

Efectele
Deși sfârșitul acțiunii Detașamentului "Boian" s-a concretizat printr-un eșec tactic, în final Divizia 61 Infanterie austro-ungară s-a retras pe pozițiile de plecare, lângă Agăș. Conform lui Constantin Kirițescu, luptele din arealul Agăș-Goiasa au făcut să cadă prizonieri în mâinile trupelor române 3 ofițeri, 2 cadeți și 680 de soldați austro-ungari.

Lupta defensivă de pe valea superioară a Trotușului și de pe valea Uzului a fost câștigată de către trupele române, astfel că acțiune ofensivă a Corpului VI Austro-Ungar a fost oprită. Epuizat de lupte și cu ambele divizii dezorganizate, inamicul nu a mai dat decât mici atacuri locale, respinse de artileria română. Prețul ambelor victorii defensive obținute a fost reprezentat însă pentru Divizia 7 Infanterie de pierderea a 14 ofițeri și 446 soldați morți, 4 ofițeri și 1463 de soldați dispăruți și 33 de ofițeri și 2183 de soldați răniți.

După emiterea comunicatului din 19 octombrie de către Marele Cartier General român, comunicat în care erau anunțate distrugere a 12 tunuri și capturarea a 600 de prizonieri, Înaltul Comandament al Armatei Austro-Ungare a solicitat un raport privitor la cele întâmplate lui Arthur Arz von Straussenburg și acesta a ordonat lui Ludwig von Fabini investigarea situației. Comandantul Corpului VI Armată austro-ungar a apărat în mod obiectiv Divizia 61 Infanterie austro-ungară, precizând atât că aceasta fusese atacată de inamic pe întregul front, cât și faptul că el însuși autorizase pe comandanții superiori să se retragă pe aliniamente mai favorabile, în cazul în care ajungeau pe poziții care nu puteau fi menținute. Aceasta a fost valabil cu atât mai mult cu cât, rezistența trupelor române se întărise, în realitate.

La 14/27 noiembrie 1916, Divizia 7 infanterie a fost scoasă din dispozitivul Armatei de Nord, a fost concentrată în raionul Onești și de aici a fost deplasată cu trenul spre București, pentru a participa la apărarea acestuia. În locul soldaților români, eu venit trupe rusești.

În plan strategic, în timp ce trupele române se întăreau în poziții favorabile în munți de-a lungul întregii frontiere, până la sfârșitul lunii octombrie Înaltele Comandamente austriac și german au realizat că nu va putea fi pusă în practică o trecere imediată peste Carpații Orientali. Neavând efectivele și suportul logistic necesare pentru a permite tuturor celor trei armate ale Puterilor Centrale să invadeze România concomitent și în plus, dat fiind că dacă ar fi atacat în Carpații Răsăriteni, trupele Armatei 1 austro-ungare ar fi ar fi avansat divergent în raport cu Armata 9 germană și cu trupele lui von Mackensen, Armata 1 astro-ungară a primit misiunea, conform lui Michael B. Barret "de neînvidiat", de a apăra Carpații Orientali și de a proteja spatele și flancul estic al Armatei 9 germane.

In memoriam

Referințe

Bibliografie
 Barrett, Michael B.; Preludiu la Blitzkrieg: campania austro-germană în România - 1916; Editura Militară; București; 2016; ISBN  978-973-32-1021-4
  Boian, Octav (general); L'événement d'Agasu (16-17 octobre 1916); Revue Militaire Française, 96' année nouvelle série, Número 64, octobre 1926; pp. 63-71
  Flipo, J. (capitaine) & Vitez, Libor (major); Une opération de guerre de montagne (Carpathes 1916); Revue Militaire Française, 96' année nouvelle série, tome dix-neuvième, janvier-mars 1926
 Kirițescu, Constantin; Istoria războiului pentru întregirea României- Ediția a III-a, vol. I; Editura Științifică și Enciclopedică; București; 1989; ISBN 973-29-0048-2; pp. 400-403
 Nuțu, Ilieș (lt.-col, dr.); Pagini glorioase din istoria Regimentului 16 Dorobanți din Fălticeni – Luptele de la Miercurea-Ciuc și Piscul cu Pini (1916) ; Cuvânt și Faptă, Anul XI, nr. 2 (43) aprilie-iunie 2014; pp. 8-9
 Otu, Petre; Regimentul 15 Războieni - File dintr-o istorie eroică; Ed. A92; Iași; 1996 p. 45
 Pătrașcu, Gabriel-George; Acțiunile de luptă ale Armatei Române în anul 1916 reflectate prin comunicatele Marelui Cartier General român. ; Document – Buletinul Arhivelor Militare Române, Anul XIX, Nr. 4 (74)/2016; pp. 12-37
Lectură suplimentară
 Boian, Octav (G-ral); Amintiri din campanie (1916). Brigada a 14-a mixtă de la Agăș la Gagy și înapoi; Tip. "Convorbiri Literare"; București; 1927
  Grallert von Cebrów, Konrad; Der Überfall auf Agasu am 17. Oktober 1916; Militärwissenschaftliche und Technische Mitteilungen, nos. 5-6 1924; pp. 310-311

Legături externe
 Rusu Constantin & Stănescu, C. (cartograf); Hartă Munții Ciucului; 1988 în Rusu, Constantin & Talabă, I. & Lupașcu, Gh.; Ciucului, Colecția Munții Noștri; Ed. Abeona; 1992
 Șerbănescu, Ovidiu; Munții Tarcău – hartă turistică în Brânduș Costică & Grasu Constantin; Munții Tarcău. Ghid turistic''; Ed. pentru Turism; București; 1987

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial
Istoria județului Bacău

Luptele de la Agăș și Goioasa (1916)


Maslama ibne Mucalade ibne Samite Alançari (), a quem são atribuídos os tecnônimos Abu Mã ou Saíde ou Omar, foi um dos companheiros do profeta Maomé e ativos no Egito nas décadas após sua conquista pelos muçulmanos.

Vida

Maslama nasceu em 616 ou 620 e participou da conquista muçulmana do Egito, permanecendo no país até sua morte. Era um adepto do terceiro califa, Otomão, e se recusou a reconhecer a sucessão do genro de Maomé, Ali, após o assassinato de Otomão. Consequentemente, foi um dos líderes do partido otomânida, sob , e participou de sua revolta contra o governador  em 657, até que o governador da Síria, Moáuia ibne Abi Sufiane, reimpôs a ordem. Em 658, quando o conflito entre Ali e os omíadas centrados na Síria sob Moáuia eclodiu, ele se opôs à nomeação de Ali de Maomé ibne Abi Becre como governador do Egito, e é provável que tenha participado da invasão síria sob Anre ibne Alas que levou à derrota, captura e execução de ibne Abi Becre no verão daquele ano.

Maslama serviu lealmente sob Anre ibne Alas, que foi governador do Egito até sua morte em janeiro de 664, mas permaneceu à margem sob seus dois sucessores, Otba ibne Abi Sufiane e Uqueba ibne Amir. Finalmente, em 667/8, o próprio Maslama fez uma petição a Moáuia, agora califa, e foi nomeado governador do Egito. Ocupou o cargo até 670 de acordo com Tabari, embora outras fontes relatem que governou o país continuamente até sua morte em 9 de abril de 682. Pouco se sabe sobre seu mandato, exceto que foi ativo nas guerras contra o Império Bizantino, enviando expedições regulares contra eles e reconstruiu a Mesquita de Anre ibne Alas em Fostate, à qual acrescentou minaretes. Fora isso, seu período no cargo parece ter sido de tranquilidade doméstica. Algumas fontes afirmam que Maslama também foi responsável pelas campanhas muçulmanas em Ifríquia e no Magrebe em geral, embora outras insistam que essas áreas não ficaram sob sua autoridade até ca. 675; de qualquer forma, substituiu Uqueba ibne Nafi, que estava no comando da Ifríquia até então, por  em 671 ou em 675. Maslama permaneceu um firme adepto dos omíadas até o fim, e quando Moáuia morreu em 680, imediatamente reconheceu seu filho, , como seu sucessor; supostamente ameaçou até o filho de Anre ibne Alas, Abedalá, outro Companheiro e respeitado estudioso de hádice, com execução quando objetou.

Bibliografia

Árabes do século VI
Árabes do século VII
Governadores omíadas do Egito

Maslama ibne Mucalade


III. Mswati (d. Makhosetive Dlamini; 19 Nisan 1968), 1986'dan beri görev başında olan Esvatini kralı. Aynı zamanda Swazi Kraliyet Ailesi başkanıdır. Ülkesini monarşi ile yönetmektedir. Mswati kabine üyeleri ve yargı atama yetkisine sahiptir ve bu özellikle dünyanın son mutlak hükûmdarlardan biri olarak kabul edilir. Ancak, Swazi geleneklerine belli ölçüde bağlıdır ve mirasçısı seçme yetkisine sahip değildir. Mswati'nin politikaları ve lüks yaşam tarzı yerli protestoları ve uluslararası eleştirileri tetiklemiştir.

Hayatı
III. Mswati, Kral II. Sobhuza'nın (70 tane eşi, 210 çocuğu vardı ve ölümüne kadar en az 1000 torunu vardı) ve ayrıca Inkhosikati LaTfwala, kralın genç eşlerinden biri olarak bilinen Ntombi Tfwala'nın tek çocuğu ve birçok oğullarından biridir. Esvatini'nin İngiltere'den bağımsızlığını elde etmesinden dört ay önce, Raleigh Fitkin Memorial Hastanesi'nde doğdu ve annesi taburcu edildiğinde Masundwini Sarayı yakınında Etjeni Sobhuza  kralı konutlarından birinde yaşamaya başladı. III. Mswati'nin Doğum ismi Makhosetive (Milletler Kralı) idi. Genç bir prens olarak, Makhosetive, Masundwini İlköğretim Okulu ve Lozitha Sarayı Okuluna katıldı. Umbutfo Esvatini Savunma Kuvvetlerine (USDF) katılan ilk genç bir askeri öğrenci oldu.

Kral II. Sobhuza 1982 yılında öldüğünde, Devlet Büyük Konseyi (Liqoqo) sonraki kral olması için 14 yaşındaki prens Makhosetive'yi seçti. İngiltere'de, Sherborne Okulu'nda, üniversite eğitimi alırken, önümüzdeki dört yıl için Kraliçe Dzeliwe Shongwe (1982-1983) ve Kraliçe Ntombi Tfwala (1983-1986), iki eşleri naibi olarak görev devralmak için kendisini geri çağırdı. III. Mswati, Eylül 1983 yılında Veliaht Prens olarak tanıtıldı ve 25 Nisan 1986 tarihinde Swaziland kralı oldu.
Kral III. Mswati'nin henüz 14 eşi vardır ve 23 çocuk babasıdır. Bir Swazi kralının ilk iki eşi ulusal meclis üyeleri tarafından seçilir.

Serveti
Mswati, özellikle medya tarafından kendi yaşam tarzıyla eleştirilmiştir. $ 500,000 dolara Bir DaimlerChrysler amiral gemisi, 62 adet Maybach lüks otomobil de dahil olmak üzere lüks arabası vardır ve satın alma eleştirilerinin ardından araçlarının fotoğrafının çekilmesi yasaklanmıştır. en zengin on beşinci devlet başkanı olarak yer aldı.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 III. Mswati ve Svaziland monarşisi resmî sitesi  (İngilizce)
 King of Swaziland – Svazilan monarşisi hakkında bilgiler  (İngilizce)
 Afrikas letzte absolute Monarchie. Gefährliche Liebschaften in Swasiland.  Der Spiegel, 19 Ağustos 2010. (Almanca)

1968 doğumlular
Görev başındaki ulusal liderler
Yaşayan insanlar
Esvatini kralları

III. Mswati


Mustafa Sevgi (d. 18 Haziran 1983, Eskişehir), Türk futbolcudur. 1. Lig ekiplerinden Samsunspor'da oynamaktadır.

Futbolculuk kariyeri

Kulüp kariyeri
Futbola Anadolu Üniversitesi SK altyapısında başladı ve daha sonra 2002 yılında Eskişehirspor'a profesyonelliğe geçiş mukavelesi imzalayarak buraya transafer oldu. Burada ilk resmî karşılaşmasına 24 Mart 2002 tarihinde Mezitlispor'a karşı oynanan 1. Lig karşılaşmasında çıktı.. 2009-10 sezonunda Sakaryaspor'a transfer oldu. Bir sezon aradan sonra Karşıyaka'ya geçti.

Kaynakça

Dış bağlantılar

1983 doğumlular
Eskişehir doğumlu futbolcular
Türk erkek futbolcular
Resim aranan futbolcular
Karşıyaka SK futbolcuları
Sakaryaspor futbolcuları
Eskişehirspor futbolcuları
Yaşayan insanlar
1. Lig futbolcuları
Samsunspor futbolcuları
Orta saha futbolcuları

Mustafa Sevgi


An Sobralia macdougallii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Soto Arenas, Pérez-garcía ngan Gerardo A. Salazar. An Sobralia macdougallii in nahilalakip ha genus nga Sobralia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sobralia

Sobralia macdougallii


Den 18. november 2009 blev afholdt kommunalvalg i Danmark, og dermed i Aarhus Kommune.

Der var opstillet 206 kandidater fra 17 partier, af dem skulle vælges 31 til den nye kommunalbestyrelse. Resultatet blev således, at syv af partierne blev repræsenteret. Venstre mistede seks mandater og Radikale Venstre ét mandat, mens Socialistisk Folkeparti vandt tre mandater, Konservative Folkeparti to, Dansk Folkeparti og Socialdemokratiet hver ét mandat, mens Enhedslisten bevarede sit mandat. Fordelingen mellem rød og blå blok kom til at hedde 21 mandater til rød blok (A - 14, B - 1, F - 5, Ø - 1) mod 10 til blå (V - 5, C - 3, O - 2). Dermed kunne socialdemokraternes spidskandidat, Nicolai Wammen, fortsætte som borgmester. Han var samtidig den kandidat, der opnåede det klart højeste stemmetal og i øvrigt også landets højeste personlige stemmetal ved kommunalvalget i 2009.

Stemmeprocenten lå på 63,70 % for kommunen, hvilket betød at 155.178 af de 243.776 mulige stemmer blev afgivet.

Valgte byrådsmedlemmer
De valgte er listet efter hvilket mandat de fik tildelt efter den d'hondtske metode.

Opstillede partier
Stemmefordelingen på listerne var som følger:

Referencer

Kommunal- og regionsrådsvalg 2009

Kommunalvalget i Aarhus Kommune 2009


غلبدين حكمتيار ، (البشتو: گلبدين حكمتيار) زعيم الحزب الإسلامي الأفغاني أحد فصائل الإخوان المسلمين في أفغانستان، ولد في ولاية قندوز في أفغانستان وهو أحد قادة المجاهدين في فترة الغزو السوفيتي لأفغانستان. وكان من معارضي النظام السابق بقيادة حامد كرزاي ومن معارضي الاحتلال الأمريكي والغربي على أفغانستان. وقف ضد أحمد شاه مسعود مع أسامة بن لادن وطالبان وانتصروا عليه.

سيرته
ولد غلبدين حكمتيار عام 1947 وهو مؤسس الحزب الإسلامي الأفغاني، يعتبر أحد قادة المجاهدين الأفغان لا سيما إبّان الغزو السوفياتي لأفغانستان بين 1979 و1989. تلألأ نجمه بعد تأسيس جماعته الجهادية لمحاربة الغُزاة الروس في أفغانستان وعقب انسحاب الجيش السوفياتي عام 1989، أصبح رئيساً لوزراء أفغانستان في التسعينيات من القرن المنصرم وسط احتفال ضخم أُقيم بكابل ولكنه جرَّ البلاد إلى حرب أهلية بمشاركة قادة آخرين من المجاهدين الأفغان.

يصفه البعض في أفغانستان أنه مدبر الحروب الأهلية بالبلاد وشخصية مثيرة للجدل وقد قاتل المجاهدين أنفسهم قبل محاربة الجنود الروس في فترة الجهاد. تطلبه الإدارة الأمريكية حياً أو ميتاً بسبب محاولاته المتكررة من أجل إسقاط حكومة كرزاي ووضعته وزارة الخارجية الأمريكية هو وحزبه ضمن القائمة السوداء في 19 فبراير 2003.

يتقن حكمتيار عدة لغات ومن بينها اللغة العربية وقد بثت قناة الجزيرة القطرية شريطاً مصوراً له وهو يتحدث باللغة العربية بطلاقة.

حياته

ينحدر من قبيلة غلزائي البشتونية وقد وُلد ببلدة إمام صاحب في ولاية قندوز شمال أفغانستان عام 1947. التحق حكمتيار بمدرسة عسكرية بكابول ثم درس الهندسة المدنية وهو خريج جامعة كابل. التحق حكمتيار بمجموعة الشباب المسلم عام 1970 كما أعلن انضمامه للحزب اليساري الديمقراطي الشعبي بأفغانستان. مارس حكمتيار نشاطه عضوًا بارزًا بالحزب حتى 1972 لكن القضاء الأفغاني اتهمه بالضلوع في قتل أحد نشطاء الحزب اليساري وقضي عليه بالسجن لمدة عامين ولكنه مع تسلم الرئيس داود خان زمام السلطة في عام 1973، هرب حكمتيار إلى باكستان حيث انضم هو وعدد من المنشقّين الأفغان هناك وقرّر عقد اتصالات مع جهاز المخابرات الباكستاني (ISI).

منفاه
أسّس حكمتيار خلال منفاه بباكستان الحزب الإسلامي في 1975 لمناهضة نظام الرئيس داود خان بأفغانستان. استقر مقر الحزب الإسلامي في البداية بمنطقة ناصر باغ ومخيم شمشاتو للاجئين الأفغان بباكستان حيث كان جاهزاً للعمل والقيام بمهمة ما داخل الأراضي الأفغانية. كما أسّس حكمتيار بعد ولادة حزبه المعارض شبكة اجتماعية وسياسية داخل المخيمات لإدارة كافة الشوؤن من المدارس إلى السجون ولكن بمباركة مباشرة من المخابرات الباكستانية.

الغزو السوفياتي والجهاد
تلقّى الحزب الإسلامي بزعامة غلبدين حكمتيار دعماً مباشراً من باكستان والمملكة العربية السعودية. كما انضم إليه العديد من المجاهدين الأجانب لا سيما العرب ممن دخلوا أفغانستان لمقاتلة القوات السوفياتية.
وصف الرئيس الأمريكي السابق رونالد ريغان حكمتيار وقادة آخرين من الأفغان بأنهم رجال يستحقون التقدير. يرى البعض أن سبب تقديم المخابرات الباكستانية المساعدات لحكمتيار وتوفير الحماية اللازمة له يرجع لكونه قائداً ميدانياً مؤثراً ومناهضاً للوجود العسكري السوفياتي بأفغانستان ولكن البعض الآخر يصف إمكانياته الجهادية بالمتواضعة وعدم وجود عسكري مشهود له قط داخل الأراضي الأفغانية دفعه إلى تلقّي دعم عسكري من الرئيس الباكستاني الراحل ضياء الحق.

تعرّض حكمتيار في الآونة الأخيرة لانتقادات لاذعة بسبب إتخاذه أسلوباً متضارباً ومتغيراً فيما يتعلق بمقاومة الغُزاة ودوره بالحرب الأهلية في البلاد لاحقاً. أمر حكمتيار بشن هجمات متكررة على الأحزاب الأفغانية المتناحرة سعياً لإضعافهم وتعزيز مكانته الشخصية مستخدماً الفراغ السياسي الذي خلّفه الانسحاب الروسي من أفغانستان. حاول حكمتيار القبض على أحمد شاه مسعود في 1976 بباكستان بتهمة التجسس.

أصدرت منظمة أطباء بلا حدود من مقرها في باريس تقريراً تتهم فيه مقاتلي حكمتيار بخطف وسرقة قافلة مكوّنة من 96 حصاناً تنقل إمدادات طبية وأموالاً إلى شمال أفغانستان في 1987 وأضاف التقرير أن تيري نيكيت أحد مُنسّقي المساعدات الإنسانية المُكلّف بنقل المعونات إلى القرى الأفغانية هُناك، لقي حتفه بأيدي مقاتلين موالين لحكمتيار في 1986.

تشير بعض التقارير الاستخباراتية أيضاً أن الصحفيين الأمريكيين «لي شبيرو وجيم لندالوس» الذين كانا يرافقان حكمتيار عام 1987 لم يُقتلا بنيران الجيش السوفياتي كما ادّعى أنصار حكمتيار بل توفيّا إثر اندلاع اشتباك بين قوات غلبدين حكمتيار ومقاتلين من حزب متناحر آخر وتشير التقارير أيضاً إلى مفاوضات سرية جرت بين قادة الحزب الإسلامي ومليشيات محلية شمالي أفغانستان.

تعرّض حكمتيار لانتقاد سافر آخر وهو تلقيه 600 مليون دولار من أمريكا بذريعة محاربة الجنود السوفييت ولكنه لم يحقق أي إنجاز على الصعيد الميداني للمعارك الطاحنة ضد الروس بل أنفق الأموال في سبيل تدريب مقاتلين أجانب من مختلف دول العالم والقضاء على الآخرين من المجاهدين الأفغان وتبنّي إستراتيجيةً مناهضةً للغرب رغم تلقّيه كافة المساعدات الأمريكية، تسلّم حكمتيار أيضاً دعماً لا يّستهان به من السعودية.

حذّر الرئيس الباكستاني الراحل ضياء الحق حكمتيار من مغبة تبنّيه أسلوباً مناهضاً لباكستان بل لمّح إليه أن باكستان هي التي صنعته زعيماً وقائداً أفغانياً معروفاً وباكستان ستقضي عليه متى وأين وكيف شاءت.

مع اقتراب المجاهدين الأفغان من أبواب كابول وتسلّمهم زمام السلطة في البلاد، أعلن الإسلاميون في أفغانستان وباكستان عن رغبتهم لترشيح حكمتيار كزعيم جديد وموحّد لأفغانستان التي تحررت آنذاك.

ما وراء الحرب الأهلية

بعد سقوط حكومة الرئيس محمد نجيب الله، استولى مقاتلو تحالف الشمال بالتحالف مع قادة مليشيا عبد الرشيد دوستم الشيوعي على كابول، الأمر الذي دفع أنصار حكمتيار إلى عدم قبول هذه الحكومة. تم التوصّل إلى اتفاقية سلام بين أحمد شاه مسعود وحكمتيار في 25 مايو 1992 والذي نصَّ على تعيين حكمتيار كرئيس وزراء أفغانستان ولكن الاتفاقية المُبرمة نُقِضت عقب اتهام أنصار حكمتيار بإطلاق صاروخ على طائرة صبغة الله مجدّدي الأمر الذي جمع بين أحمد شاه مسعود وعبد الرشيد دوستم وبرهان الدين رباني على مائدة واحدة وإعلان حرب شاملة ضد مقاتلي الحزب الإسلامي ولكن حكمتيار غَيّر من تكتيكاته الحربية وتحالفاته الحزبية وأعلن عن تشكيل تيّار جديد مع عبد الرشيد دوستم وحزب الوحدة الإسلامي الشيعي في 1994. استولى أنصار التحالف الجديد على كابول وحاربوا مقاتلي أحمد شاه مسعود وبرهان الدين رباني سعياً لإنقاذ البلاد من الانقسام. دمّرت الأحزاب الأفغانية المتناحرة بين 1992 و1996 أكثر من 70% من أنحاء كابول وقتلت أكثر من 50000 شخص، مُعظمهم من المدنيّين العُزّل خلال الحرب الأهلية التي اندلعت في البلاد. أدّى الاقتتال الداخلي وتناحر الأحزاب إلى تشويه صورة قادة المجاهدين لدى الشعب الأفغاني والحكومة الباكستانية ولكن مع مرور الزمن وبالتحديد في يونيو 1996، أعلن حكمتيار وبرهان الدين رباني عن تشكيل حكومة تقاسم السلطة في البلاد، حيث أصبح حكمتيار رئيس وزراء أفغانستان.

طالبان
لم يتمكّن حكمتيار وبرهان الدين ربّاني من فرض سيطرة الحكومة على البلاد إلا لبضعة أشهر بعد أن تعرّضت حكومتهم للإسقاط بيد مجموعة أُخرى تسمّي نفسها حركة طالبان. استطاعت طالبان أن تشدّد قبضتها على كابول في سبتمبر 1996 وسقطت حكومة المجاهدين. إنضم معظم مقاتلو الحزب الإسلامي إلى طالبان وفي باكستان تسلّمت الحركة كافة مخيمات التدريب من الحزب الإسلامي وسلّمتها في وقت لاحق إلى جماعة جيش الصحابة الباكستانية. هرب حكمتيار إلى إيران لاحقاً من حيث استمر في ترأّسه للحزب الإسلامي.

أحداث أيلول/سبتمبر 2001
عقب هجمات الحادي عشر من سبتمبر/أيلول عام 2001 وما أعقبها من حرب شنّتها الولايات المتحدة على القاعدة وطالبان بأفغانستان، كانت لحكمتيار علاقات وطيدة مع أسامة بن لادن لا سيما في التسعينيات من القرن الفائت أعلن معارضته الشديدة للحرب الأمريكية على أفغانستان وانتقد باكستان بشدة بسبب دعمها للولايات المتحدة. بعد الغزو الأمريكي لأفغانستان وسقوط حركة طالبان، رفض حكمتيار اتفاقية 5 ديسمبر 2001 المُبرمة أممياً والتي تم التوصل إليها بألمانيا ووصفها «بالحكومة العميلة لأمريكا».

أُغلقت كافة مكاتب الحزب الإسلامي في 10 فبراير 2002 بإيران ونفي حكمتيار من هناك بناءً على طلب من السلطات الإيرانية ومنذ ذلك الحين لم يحدد مكانه بالضبط.

في 6 مايو عام 2002، أطلقت طائرة MQ-1 صاروخاً من طراز AGM-114 وهو صاروخ جو-أرض باتجاه موكبه ولكن الصاروخ أخطأ ولم يُصِب الهدف بل وقع قرب مدرسة محلية هناك وأودى بحياة عدد من المدنيين. تتهم الولايات المتحدة حكمتيار بالوقوف وراء دعوة عناصر طالبان إلى الوحدة وتسوية الصفوف ومحاربة قوات التحالف بأفغانستان، كما تتهمه بتقديم مكافأة وجوائز نقدية لمن يقتل أو يجرح الجنود الأمريكان. وصف الحكوميون بإدارة حامد قرضاي المدعومة أمريكياً حكمتيار بمجرم حرب، كما يشتبه بتورطه في محاولة فاشلة نُفذت في 5 سبتمبر 2002 لاغتيال فاشلة للرئيس الأفغاني حامد قرضاي.

أصدر حكمتيار في سبتمبر 2002 شريطاً يدعو الناس للجهاد ضد القوات الأمريكية بأفغانستان وفي 25 ديسمبر 2002، وردت أنباء كشفت عنها وكالة الاستخبارات الأمريكية أن حكمتيار يسعى للانضمام إلى تنظيم القاعدة بزعامة أسامة بن لادن ونقلت الوكالة اعتراف حكمتيار بالقول أنه مستعد لمساعدة إخوانه بالقاعدة ولكنه نفى تقديم أي دعم أو تشكيل تحالف مع تنظيم القاعدة أو حركة طالبان ضمن شريط مصور آخر أصدره في 1 سبتمبر 2003 بل أشاد بالهجمات التي تستهدف القوات الأمريكية والناتو في البلاد.

وصفت وزارة الخارجية الأمريكية في بيان مشترك أصدرته في 19 سبتمبر 2003 غلبدين حكمتيار بـ«إرهابي عالمي» وقد ترجم البعض هذا الوصف أنه يعني تجميد كافة الممتلكات والأموال الخاصة بحكمتيار داخل الأراضي الأمريكية وخارجها بأسرع وقت ممكن كما طالبت أمريكا لجنة الأمم المتحدة لشؤون الإرهاب بملاحقة وتطبيق الدعوى القضائية هذه، كما اعتبرت حكمتيار مساعداً لبن لادن.

توصّل حكمتيار إلى هدنة مع عدد من القادة المحليين في جلال آباد وكنر ولوجر وسروبي في أكتوبر 2003 ودعاهم إلى محاربة الغزاة الكفرة فقط. وفي مايو 2006، أصدر حكمتيار تسجيلاً مصوراً خص به قناة الجزيرة القطرية واتهم فيه إيران بالوقوف وراء دعم أمريكا للحرب في أفغانستان وأعلن عن استعداده لدعم تنظيم القاعدة وأسامة بن لادن ومحاربة القوات الغازية في البلاد، كما اتهم أمريكا مباشرة بالوقوف خلف الصراعات في العراق وفلسطين وأفغانستان.

في سبتمبر 2006، أوردت وكالات أنباء عالمية أخباراً تُفيد باحتجازه لكن الأنباء تم نفيها في وقت لاحق. وفي يناير 2007، نقلت شبكة سي إن إن الأمريكية عن حكمتيار اعترافه بمساعدة زعيم القاعدة أسامة بن لادن بالهروب من جبال تورا بورا في 2001 وتوفير ملاذ آمن له من قبل أنصاره. نقلت إذاعة بي بي سي مقابلة له في ديسمبر 2006 أجرتها معه قناة جيو تي في الباكستانية اعترف فيها بمساندة بن لادن وأيمن الظواهري وقادة كبار آخرين من القاعدة بالهروب من كهوف تورا بورا ونقلهم إلى مكان آمن.

المصادر

وصلات خارجية
 المستقبل السياسي لأفغانستان بعد طالبان، برنامج بلا حدود، قناة الجزيرة، 12 ديسمبر 2001م

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من ولاية قندوز
إخوان مسلمون أفغان
بشتون
رؤساء وزراء أفغانستان
سياسيون أفغان في القرن 20
مترجمو القرآن الكريم
مجاهدون في الحرب السوفيتية في أفغانستان
مسلمون أفغان
مسلمون سنة أفغان
مغتربون أفغان في إيران
مغتربون أفغان في باكستان
مواليد 1366 هـ
مواليد 1947
مواليد 1949
مواليد في ولاية قندوز

غلبدين حكمتيار


Riadh is a town in Tunisia, near the capital city of Tunis.

Transport
In June 2012, an electrified railway service opened from the capital city of Tunis.

See also
 Rail transport in Tunisia
 Transport in Tunisia

References

Populated places in Tunisia

Riadh


Elías "Larry" Ayuso (d. 27 Mart 1977) forvet ve oyun kurucu pozisyonlarında görev yapabilen Larry Ayuso Porto Riko millî basketbol takımının da en önemli oyuncularından biridir.

Porto Riko'da doğan Ayuso, henüz 9 yaşında iken ailesinin ABD'ye taşınması ile New York'a gitmek zorunda kalmıştır. Bu değişiklik hayatını oldukça olumsuz etkilemiş ve ilk gençlik yıllarında uyuşturucu satışı ve hırsızlık gibi olaylara ismi karışmıştır. Ancak çok yakın arkadaşlarının ve kardeşinin peşpeşe sokak kavgalarından ölmesi sonucu hayatını değiştirmeye karar vemiş ve rkendini sokak basketboluna vermiştir.

Bir sezon Türkiye Basketbol Ligi'nde Beşiktaş forması giymiştir. Ayrıca NBA takımlarından San Antonio Spurs'un antreamanlarına çıkan Ayuso; kendi ülke ligi dışında İtalya, Yunanistan ve Rus liglerinde önemli takımlarda görev almıştır. Larry Ayuso şu anda, [Hırvat] takımı Zagreb'da forma giymektedir.

Dış bağlantılar
 InterBasket.net profili  (İngilizce)
 NBA.com profili (İngilizce)
 TBLStat.net Oyuncu Profili

1977 doğumlular
Beşiktaş JK basketbolcuları
Porto Rikolu basketbolcular
Yaşayan insanlar
2015 Panamerikan Oyunları basketbolcuları
2003 Panamerikan Oyunları basketbolcuları

Elías Larry Ayuso


Le tournoi de tennis de Gaiba est un tournoi de tennis féminin du circuit professionnel WTA qui se joue sur gazon en extérieur.

Il est créé en 2022 pour rejoindre les tournois classés en WTA 125. L'épreuve est placée dans le calendrier féminin avant le tournoi de Wimbledon. Le tournoi se déroule à Gaiba, dans la région de Vénétie en Italie, au sein du club Gaiba Tennis Club.

Palmarès

Simple

Double

Notes et références
 https://venetopen.com/wp-content/uploads/2022/02/VenetoOpen-Comunicato-stampa-EN.pdf
 https://www.tennisitaliano.it/gaiba-apre-le-porte-al-tennis-femminile-a-giugno-un-torneo-wta-da-115000-dollari-di-montepremi-52071

Liens externes
 Site officiel du tournoi
  Site de la WTA

Navigation

Tournoi de tennis de Gaiba


Laurier ist eine U-Bahn-Station in Montreal. Sie befindet sich im Arrondissement Le Plateau-Mont-Royal an der Kreuzung von Rue Berri und Avenue Laurier. Hier verkehren Züge der orangen Linie 2. Im Jahr 2019 nutzten 4.996.694 Fahrgäste die Station, was dem 21. Rang unter den insgesamt 68 Stationen der Metro Montreal entspricht.

Bauwerk
Die von Jean P. Pothier entworfene Station entstand als nüchtern gestalteter Tunnelbahnhof. Während die Wände mit grauem Granit verkleidet sind, weisen orangefarbene Paneele an beiden Enden auf die Zugänge hin. Der Hauptzugang am südlichen Stationsende führt über eine Verteilerebene mit gewundenen Wänden zu einem Pavillonbau, der sich inmitten einer kleinen Grünanlage an der Rue Saint-Joseph befindet und die Form einer Pfeilspitze aufweist. Ein bedeutend kleinerer Pavillon an der Avenue Laurier kann vom nördlichen Stationsende aus erreicht werden.

In 10,7 Metern Tiefe befindet sich die Bahnsteigebene mit zwei Seitenbahnsteigen. Die Entfernungen zu den benachbarten Stationen, jeweils von Stationsende zu Stationsanfang gemessen, betragen 499,60 Meter bis Mont-Royal und 746,10 Meter bis Rosemont. Es bestehen Anschlüsse zu acht Buslinien und einer Nachtbuslinie der Société de transport de Montréal. Sehenswürdigkeiten in der Nähe sind die nationale Theaterschule und die Hochschule für zeitgenössisches Ballett.

Geschichte
Die Eröffnung der Station erfolgte am 14. Oktober 1966, zusammen mit dem Teilstück Place-d'Armes–Henri-Bourassa der orangen Linie. Laurier gehört somit zum Grundnetz der Montrealer Metro. Namensgeber ist die Avenue Laurier, benannt nach Wilfrid Laurier (1841–1919), der von 1896 bis 1911 der erste frankophone Premierminister Kanadas war.

Weblinks

 Seite der STM über die Station Laurier (französisch)
 Detaillierte Informationen zur Station Laurier (französisch)

Einzelnachweise

Station der Metro Montreal
Erbaut in den 1960er Jahren

Laurier (Metro Montreal)


García Álvarez de Toledo y Sarmiento (? - 30 de junio de 1488) fue un eclesiástico español, obispo de Astorga en el . Era hijo de Alonso Álvarez de Toledo, contador mayor del rey Juan II de Castilla.

Referencias

Obispos de Astorga
Obispos de España del siglo XV

García Álvarez de Toledo y Sarmiento


The North Carolina Secretary of State is an elected constitutional officer in the executive branch of the government of the U.S. state of North Carolina, and is fourth in the line of succession to the office of Governor of North Carolina. The secretary maintains the official journal of the North Carolina General Assembly and is responsible for overseeing land records, chartering corporations, and administering some commercial regulations. The incumbent is Elaine Marshall, a Democrat and the first woman elected to the office.

The office traces its origins to the office of the Colonial Secretary of Carolina, created in 1665, and was formally created as an office in 1776. Since 1868, the secretary has been popularly elected every four years. The office's responsibilities—determined by statute—have varied over its existence. Historically weaker than their contemporaries around the United States, the secretary does not oversee elections in the state. They lead the Department of Secretary of State and sit on the North Carolina Council of State.

History of the office
In 1665, the Lord Proprietors of the Province of Carolina created the office of the Colonial Secretary of Carolina. The inaugural secretary, Richard Cobthrop, never travelled to America, but most of the subsequent 23 secretaries came to Carolina. In 1675, the secretary became responsible to the King of England, and was largely tasked with clerical duties relating to land ownership. Following the United States Declaration of Independence, North Carolina created a constitution in 1776 which provided for the North Carolina General Assembly to "triennially appoint a secretary for this State." The Assembly appointed James Glasgow to the office in December and reappointed him the following year. He held the office for over 20 years before resigning due to allegations that he had issued fraudulent land warrants. William Hill served as secretary from 1811 to 1857, setting the record tenure for the office until the 20th century. When the North Carolina State House caught fire in 1831, he saved many of the office's records.

In 1868, North Carolina created a new constitution, which provided for the popular election of the secretary of state with four-year terms and no term limits. Thad A. Eure held the office from 1936 to 1989, setting the latest record tenure. Most secretaries of the state have come from eastern North Carolina. Rufus L. Edmisten, sworn-in in 1989, was the first one to come from the western portion of the state. Janice H. Faulkner, appointed by the Governor of North Carolina in 1996 to fill the vacancy created by Edmisten's resignation, became the first woman to hold the office. Elaine Marshall, who assumed the office in 1997, was the first woman ever elected to a North Carolina statewide executive office. Since the passage of the Executive Reorganization Act of 1971, the secretary's agency has been the Department of Secretary of State.

The office's responsibilities—determined by statute—have varied over its existence. The secretariat managed the issuance of land grants from its colonial creation until 1957. In 1831, the secretary was briefly designated state librarian. In 1868, a Bureau of Statistics, Agriculture, and Immigration was placed within the office and remained there until a separate Department of Agriculture was created in 1877. The office has also at times been responsible for insurance regulation, vehicle registration, and collection of the state gas tax. Until the General Assembly was moved to the State Legislative Building and given a professional staff in the 1960s, the secretary was responsible for assisting it in several matters, including seating assignment in the legislative chambers, enrolling acts and resolutions before their ratification, and indexing and printing the session laws. A 1968 constitutional study commission recommended making the governor responsible for the selection of the secretary to reduce voters' burden by shortening the ballot, but this proposal was disregarded by the General Assembly when it revised the state constitution in 1971. The State Board of Elections briefly operated under the secretary from 1971 to 1972.

Powers, duties, and structure

The secretary of state is a constitutional officer. Article III, Section 7, of the Constitution of North Carolina stipulates the popular election of the secretary of state every four years. The office holder is not subject to term limits. In the event of a vacancy in the office, the Governor of North Carolina has the authority to appoint a successor until a candidate is elected at the next general election for members of the General Assembly. Per Article III, Section 8 of the constitution, the secretary sits on the Council of State. They maintain the schedule and agenda of council meetings. They are ex officio a member of the Local Government Commission and Capital Planning Commission. They are fourth in line of succession to the governor.

Historically, the North Carolina Secretary of State has been weaker than their contemporaries around the United States. Unlike in other states, where the secretary of state serves as the chief elections officer, in North Carolina the State Board of Elections administers elections independently of other agencies. With regards to elections, the secretary is responsible for storing official copies of election results sent to them by the State Board of Elections and arranging the meeting of North Carolina's presidential electors every four years. The secretary is charged with attending sessions of the General Assembly to obtain possession of laws passed by it, and maintains the official journals of each house. They also administer the North Carolina Securities Act and the Uniform Commercial Code, charter corporations, register trademarks, manage land records, and register legislative lobbyists. They are empowered to investigate violations of lobbying laws and impose civil fines not exceeding $5,000 for infractions. The secretary commissions notary publics in the state, and they are empowered to administer oaths of office to public officials and law enforcement officers. They attend the ceremonies in which an outgoing governor turns over the Great Seal of North Carolina to their successor.

The Department of Secretary of State has several divisions and sections: corporations division, publications division, securities division, trademarks section, Uniform Commercial Code section, authentications section, charitable solicitation licensing section, land records section, lobbyist compliance division, and notary public section. As of December 2022, the department has 163 employees retained under the terms of the State Human Resources Act. As with all Council of State officers, the secretary of state's salary is fixed by the General Assembly and cannot be reduced during their term of office. In 2022, the secretary's annual salary was $146,421.

List of secretaries of state

References

Works cited

External links
 Official Site
 Biennial reports of the NC Secretary of State, 1867-1948
 Partial History of NC Secretary of State Races at OurCampaigns.com

1665 establishments in the Thirteen Colonies

North Carolina Secretary of State


Terry Balsamo (d. 9 Ekim 1973, Florida), müzik grubu Evanescence'te ritim gitar çalan Amerikalı müzisyen.

Cold grubunda ritim ve solo gitaristlikte yapmıştır. 2000'lerin "13 Ways to Bleed Onstage" kaydını yapmadan önce kısa bir süre kaldığı bu gruptan 2003 yılında ayrıldı ve Evanescence grubuna katıldı. 7 Ağustos 2015 yılında sağlık sorunları nedeniyle Evanescence grubundan ayrıldı. Gitar çalmaya 13 yaşında başlamıştır. Limp Bizkit'te çalmıştır. Elektrikçi olarak da eğitim almıştır. Medeni hali bekardır.

Ekipmanları

Gitarlar

Amplifikatörler

Efektler

1973 doğumlular
Tampa doğumlular
Florida doğumlu müzisyenler
Amerikalı heavy metal gitaristler
Amerikalı rock gitaristleri
Alternatif metal müzisyenleri
Evanescence üyeleri
Yaşayan insanlar

Terry Balsamo


Havniveaustigning refererer til en stigning i mængden af vand i verdenshavene, hvilket resulterer i en stigning i det globale havniveau også benævnt den globale havspejlsstigning eller middelvandstandsstigningen. På engelsk bruges betegnelsen global mean sea level (GMSL) rise.

I løbet af Jordens geologiske perioder har havniveauet ændret sig drastisk med store udsving. I det tyvende århundrede er havniveauet steget med 18,5 cm, og vi er nu på et tidspunkt med en stigende vandstand på 3,2 mm per år, der tilskrives den globale opvarmning.

I den nuværende periode bidrager tre forhold ligeligt til havniveaustigningen:
 Den  termiske udvidelse af vandet i havene
 Smeltning af indlandsisen på Grønland og Antarktis.
 Smeltningen af gletsjere overalt på jorden.

Man har regnet på havvandsstigningen og finder at Danmark stort set vil drukne i havvandet, såfremt menneskeheden forbrænder alt fossilt brændstof på jorden.

Den globale stigning

Havniveaustigning på bestemte steder, kan være mere eller mindre end det globale gennemsnit. Lokale faktorer kan omfatte tektoniske effekter, nedsynkning af landet, tidevand, strømforhold, storme osv. Den nuværende havniveaustigning forventes at fortsætte i århundreder på grund af den lange reaktionstid for dele af klimasystemet.

På nuværende tidspunkt stiger det globale havspejl med lidt mere end 3 mm om året. Fra 1993 til 2013 steg vandstanden over hele kloden med 6,5 cm, fra 1900 i gennemsnit 17 til 21 centimeter. Det globale havniveau vil fortsætte med at stige i det 21 århundrede, sandsynligvis i et hurtigere tempo, end hvad der er observeret siden 1993.

I 2017 anbefaler NOAA (National Oceanic and Atmospheric Administration, U.S. Department of Commerce) at man skal forudse en "ekstrem" øvre grænse for den globale havniveaustigning på 2,5 m i år 2100.

Stigning i havniveauet er en af de alvorlige samfundsmæssige konsekvenser af den globale opvarmning. Mange storbyer ligger ved kysten og en stor del af jordens befolkning lever i områder, der vil blive berørt. Havniveaustigningen vil desuden påvirke både naturen, specielt marine økosystemer og landbrug.

Danske vurderinger
DMI og GEUS vurderede i 2012, at der over de næste årtier kan forventes flere og kraftigere storme, som kan føre til hyppigere oversvømmelser af lavtliggende kystområder, på længere sigt til øgede stormflodshøjder. I den samme rapport forventedes en havniveaustigning frem til år 2100 på mellem 20 cm og 140 cm. Den mindste stigning er i Nordjylland, hvor havstigningen delvist kompenseres af landets fortsatte hævning efter sidste istid. Rapporten vurderede havniveaustigningen frem til år 2200 at være mellem 0,6 og 4 m.

Nogle estimater for middelvandstandsstigningen omkring Danmark frem til år 2100 blev i 2015 angivet af Styrelsen for Vand- og Naturforvaltning til at blive mellem 10 cm og 1,2 m med de bedste bud på forskellige scenarier på 30-60 cm.

Med hensyn til De oversvømmede egne af Danmark er der udarbejdet kort, der viser konsekvensen af havniveaustigningerne.

Teknologirådet opregner konsekvenserne af havniveaustigningen for de danske kystområder:
 Øget kysterosion
 Tab af naturlige vådområder
 Ekstra pres på stormflodstruede områder
 *Omkostningerne:
 Kystsikring
 Udlægning af landbrugsområder til vådområder
 Forhøjelse og forstærkning af diger
 Nye diger
 Afvanding af landbrugsjord

Bidrag fra Grønlands indlandsis

Afsmeltningen af Grønlands indlandsis er accelereret og udgør for perioden 2002 til 2016 omtrent 230 km2 om året, svarende til en andel af havvandsstigningen på 0,7 mm om året.

Bidrag fra Antarktis iskappe

Se også

 Grønlands gletsjere
 Syndflod
 Thwaites Gletsjer, Dommedagsgletsjeren

Eksterne links og referencer

Stigende havspejl. Klimatilpasning
 Vandstanden omkring Danmark og dens ændringer. DMI
Fagligt notat om ændringer i havniveauet i Danmark de næste 100 til 200 år af GEUS/DMI. 2012

Miljø

Havniveaustigning


Regen is a Landkreis (district) in Bavaria, Germany. It is bounded by (from the south and clockwise) the districts of Freyung-Grafenau, Deggendorf, Straubing-Bogen and Cham, and by the Czech Republic (Plzeň Region).

History
The district was established in 1972 by merging the former districts of Regen and Viechtach.

Geography

The district is entirely located in the Bavarian Forest. It is named after the Regen river and its two headstreams, the Black Regen and the White Regen.

Coat of arms
The coat of arms displays:
 the blue and white checked pattern of Bavaria
 a glass, symbolising the glass industry
 a pine tree, symbolising the Bavarian Forest
 a tower, symbolising the castles in the district

Towns and municipalities

References

External links

Official website (German)

Districts of Bavaria

Regen (district)


Seimas je krajem lipnja odbacio prijedlog za legalizaciju životnog partnerstva osoba istog spola. Prijedlog su definirali i predložili uglavnom liberalni zastupnici. 59 zastupnika u parlamentu Seimasu glasovalo je protiv, 20 je bilo suzdržanih i 29 za.  Da bi se nastavila procedura, u 1. fazi zakonodavnog postupka prijedlog mora prikupiti većinu svih glasova te suzdržani glas je u biti glasovanje protiv. Za su bila 9 konzervativaca, 9 devet socijaldemokrata, 8 liberala i 3 neovisna člana. Iz vladajuće stranke Savez poljoprivrednika i zelenih, oporbene Red i pravda i neovisne Izborna akcija Poljaka Litve nitko nije podržao prijedlog. Pokušaj da se zadovolji liberalne medije i birokrate u Bruxellesu nije uspio. Pokušalo se poništiti nacionalni konsenzus o moralnim pitanjima i vratiti prijedlog na reviziju ali srećom nije nego je potpuno odbijen. Protiv vraćanja na reviziju bilo je šezdesetčetvero pripadnika Seimasa, a samo 43 je podržalo reviziju. Time je parlament iskazao potporu stvarnoj volji naroda i prirodnom poretku stvari. Ankete su potvrdile da više od 80 posto Litavaca jasno je protiv bilo kojeg oblika istospolnog partnerstva, a među biračima vladajuće stranke Savez poljoprivrednika i zelenih to je više od 90 posto. U Litvi zahvaljujući pobjedi razuma Zakon o zajedničkom životu štiti prirodnu obitelj, jer ne izjednačava druge oblike zajedničkog života s izvanrednom zajednicom oženjenog muškarca i žene i njihove djece.
Litva je tako poslušala riječi pape Franje rečenih u govoru pape Franje uručenom litavskim biskupima, koje je 3. veljače 2015. papa primio u prigodi njihova posjet ad limina. Sveti Otac osvrnio se na temu obitelji. Upozorio je da je Litva izložena ideologijama koje na osnovi krivog poimanja osobne slobode, žele destabilizirati obitelji. Ohrabrio je litavske biskupe da na srcu imaju pastoral obitelji, da bi supružnici osjetili bliskost kršćanske zajednice i da bi im ona pomogla ne suobličiti se ovome svijetu, nego se trajno obnavljati u duhu Evanđelja.

Izvori

Litva
Litva

Brak u Litvi