Manifestația Unite The Right, cunoscută și sub denumirea de Protestul din Charlottesville sau Revoltele din Charlottesville, a fost o manifestație supremacistă și naționalistă care a avut loc în Charlottesville, Virginia în perioada 11-12 august 2017. Protestatarii erau membri ai grupurilor de extremă-drepta; printre aceștia se regăseau adepți ai mișcării alt-right, neoconfederați, membri KKK, neonaziști și indivizi din diverse miliții. Aceștia au scandat sloganuri rasiste și antisemite, erau înarmați cu puști semiautomate, purtau svastice, simboluri naziste (precum Crucea de Fier, Schwarze Sonne, runa Odal, Valknut), steaguri confederate, crucifixuri cu însemnul Deus Vult, respectiv diverse drapele și simboluri utilizate de diverse grupuri antisemite și islamofobe. În zona Charlottesville, protestul este cunoscut drept A12 sau 8/12. Scopul acestuia, conform organizatorilor, era acela de a uni mișcarea naționalistă albă din Statele Unite și de a opri îndepărtarea statuii lui Robert E. Lee din Parcul Emancipation.

Manifestația a fost organizată într-o perioadă în care a avut loc îndepărtarea a numeroase monumente confederate în întreaga țară ca urmare a atentatului din Charleston din 2015. Odată intrați în conflict cu contraprotestatarii, evenimentele au degenerat. Peste 30 de persoane au avut nevoie de îngrijiri medicale. În dimineața zilei de 12 august, guvernatorul statului Virginia, Tery McAuliffe, a declarat stare de urgență, afirmând că siguranța publică nu putea fi asigurată fără forțe suplimentare. O oră mai târziu, poliția statului a declarat că manifestația este ilegală. În jurul 13:45, un supremacist a trat cu mașina într-un grup de contraprotestatari la aproximativ 0.8km depărtare de locul protestului; Heather Heyer și-a pierdut viața, iar alte 19 persoane au fost rănite. Presupusul atacator, James Alex Fields Jr., a fost arestat și pus sub acuzare de crimă de gradul al II-lea. În decembrie 2017, statutul crimei săvârșite a fost modificat în crimă de gradul I. Jeff Sessions, procurorul general, a descris atacul drept terorism domestic, iar autoritățile au început o investigație. Pe 27 iunie 2013, James Alex Fields Jr. a fost pus sub acuzare pentru săvârșirea a diverse crime de incitare la ură.

Remarcile președintelui Donald Trump cu privire la Charlottesville au primit numeroase critici negative. În prima sa declarație, Trump nu a denunțat explicit faptele naționaliștilor albi, cu a condamnat "ura, bigotismul și violența ambelor părți". Declarația sa, pe care a susținut-o de fiecare dată când a fost atacată, a fost considerată de critici ca fiind o echivalare morală a actelor celor două grupuri implicate: supremaciștii albi și antifasciștii; în același timp, criticii l-au suspectat pe Trump că simpatizează ideile supremaciste. Comitetul Național Republican a condamnat evenimentele din Charlottesville, declarându-și repulsia față de demonstrațiile supremaciștilor și au cerut anchetarea acestora. Manifestația și conflictele au generat numeroase reacții în întreaga țară. În unele cazuri, conturile financiare și sociale ale unor participanți au fost suspendate, iar evenimentele organizate de diferite universități au fost anulate. Utilizatori Twitter și Facebook au inițiat campanii pe platformele de socializare care aveau ca scop identificarea și denunțarea în mod public a participanților la marș; ca urmare a acestei campanii, numeroși indivizi au fost discreditați de comunitatea online, unii dintre ei fiind chiar concediați.

Participanții Unite the Right plănuiesc să organizeze un protest aniversar în perioada 11-12 august 2018, în Washington D.C. La fel ca și în Charlottesville, se preconizează proteste uriașe din partea organizațiilor religioase, grupurilor care militează pentru drepturile civile și antifasciștilor

Istoric

Ca urmare a atentatului din Charleston în 2015, în întreaga țară s-au depus eforturi de îndepărtare a monumentelor confederate din spațiile publice și redenumirea străzilor care poartă numele unor figuri confederate. În unele cazuri, au existat reacții din partea unor cetățeni care doreau să-și protejeze moștenirea culturală. Manifestația din 11-12 august a fost organizată ca urmare a anunțului că statuia generalului Robert E. Lee din Parcul Emancipation (parc al cărui nume era Parcul Lee până în iunie 2016) urmează să fie îndepărtată. Evenimentul a fost organizat de Jason Kessler, dedicat cauzei încă din martie 2016 când viceprimarul orașului Charlottesville,Wes Bellamy, a declarat în timpul unei conferințe că statuia ar trebui eliminată, Kessler, care-l caracterizează pe Bellamy ca fiind "împotriva albilor", a expus o serie de tweet-uri ofensatoare publicate de viceprimar cu câțiva ani în urma. Cu toate că nu a fost concediat din această cauză, Bellamy a părăsit funcția din Virginia Board of Education și și-a cerut scuze pentru postările sale.

Kessler a precizat că și redenumirea parcului a reprezentat un motiv pentru protest.

Protestele din vara anului 2017
Pe 13 mai 2017, supremacistul Richard Spencer a organizat un protest în Charlottesville. Aceștia au manifestat împotriva planului de înlăturare a statuii lui Lee. Participanții la eveniment au fost înarmați cu torțe, iar contraprotestatarii au organizat o contrademonstrație cu lumânări în aceeași noapte.

Organizația Ku Klux Klan a organizat un alt protest în  Charlottesville pe 8 iulie. În jur de 50 de membri și 1.000 de contraprotestatari s-au adunat pentru manifestație; membrii KKK au părăsit parcul după aproximativ 45 de minute. Charlottesville Clercy Collective a creat un "safe space" în cadrul Bisericii Metodiste, spațiu utilizat de peste 600 de persoane.

Protestatarii
Printre grupurile de extremă-dreapta implicate în organizarea marșului erau membrii site-ului The Daily Stormer, The Right Stuff, National Policy Institute și alte patru grupuri din National Front: neoconfederații din League of the South, neonaziștii din Traditionalist Workers Party, Vanguard America și National Socialist Movement. Alte grupuri participante au fost Ku Klux Klan (mai precis fracțiunea Loyal White Knights), Fraternal Order of Alt-Knights, Identity Evropa, Rise Above Movement, American Guard, Detroit Right Wings, True Cascadia, ARM and Hammer Brothers și Anti-Communist Action.

Din cadrul acestor grupuri, au fost prezente persoane publice precum directorul National Policy Institute, Richard Spencer, Baked Alaska, Augustus Sol Invictus, fostul lider al Ku Klux Klan, David Duke, liderul Identity Evropa, Nathan Damigo, liderul Traditionalist Workers Party, Matthew Heimbach, fondatorul Right Stuff, Mike Enoch, Eric Striker din redacția The Daily Stormer, fondatorul și liderul League of the South, Michael Hill, fondatorul și gazda Red Ice, Henrik Palmgren, comentatorul The Rebel Media, comentatorul Faith Goldy, gazda Right Side Broadcasting Network, Nick Fuentes, youtuberul James Allsup, editorul AltRight.com, Daniel Friberg, fostul director tehnic al Business Insider, Pax Dickinson, blogger-ul Right Stuff, Johnny Monoxide, redactorii The Daily Stormer, Robert "Azzmador" Ray și Gabriel "Zeiger" Sohier-Chaput, organizatorul protestului, Jason Kessler și gazda Radical Agenda, Christopher Cantwell. Gavin McInnes, liderul grupului Proud Boys, a fost invitat, însă a refuzat deoarece nu dorește să fie "asociat cu neonaziști". În luna iunie, McInnes a declarat că "trebuie să ne distanțăm de ei", însă reacțiile au fost atât de negative în rândul mișcării alt-right încât declarația a fost retrasă.

Airbnb au anulat o serie de rezervări și conturi când au aflat că sunt utilizate de participanții la manifestație, declarând că pentru a avea acces la serviciile lor, utilizatorii să "accepte oamenii indiferent de rasă, religie, origine, etnicitate, invaliditate, sex, gen, orientare sexuală sau vârstă".

Milițiile
Numeroase grupuri de miliții înarmate au fost prezente la protest cu scopul de a proteja drepturile garantate de Primul Amendament din Constituție. grupurile implicate erau Pennsylvania Light Foot Militia, New York Light Foot Militia, Virginia Minutemen Militia, Oath Keepers și 3 Percenters.

Contraprotestatarii
Deși contraprotestatarii s-au unit împotriva supremacismului alb, aceștia erau caracterizați de o diversitate de credințe ideologice, tactici și scopuri politice. O mare parte din ei erau locuitori din Charlottesville care voiau să protesteze împotriva grupurilor neonaziste. Înainte de manifestație, o gamă largă de "organizații religioase, organizații pentru drepturile civile, întreprinderi locale și studenți și profesori din cadrul Universității din Virginia" au plănuit organizarea unui contraprotest. În iulie 2017, clerul din Charlottesville au chemat mii de membri să participe la manifestație. Grupurile care au protestat împotriva mișcărilor supremaciste au fost National Council of Churches, Black Lives Matter, Anti-Racist Action, Democratic Socialists of America, Workers World Party, Revolutionary Communist Party, Refuse Fascism, Redneck Revolt, Industrial Workers of the World, Metropolitan Anarchist Coordinating Council și Showing Up for Racial Justice. De asemenea, membri Antifa au fost prezenți la manifestație.

Pregătirile locale
Pe 4 august, președintele Universității, Teresa Sullivan, a trimis un e-mail studenților și profesorilor în care aceasta îi îndemna să nu participe pe 12 august la manifestație și să evite confruntările fizice. Centrul Medical al Universității Virginia a anulat toate operațiile și au activat preventiv planul de urgență. Fiind conștienți de posibilitatea unor conflicte violente, Muzeul Discovery din Virginia și unele întreprinderi din centrul orașului și-au suspendat activitatea pe parcursul protestului.

Însărcinat cu asigurarea securității publice în Virginia, Brian Moran, a declarat că statul a transmis câteva recomandări privind securitatea consiliului local printre care interzicerea armelor și bastoanelor și blocarea traficului în zona. Totuși, orașul nu a aplicat aceste restricții; administratorul Maurice Jones a precizat că ordonanțele locale făceau imposibilă aplicarea sugestiilor date de oficiali.

Desfășurarea evenimentelor

Obținerea autorizației și procesul
Organizatorul Jason Kessler și-a dorit ca evenimentul să aibă loc în Parcul Emancipation, însă consiliul local - printre care primarul Michael Signer, administratorul local Maurice Jones și șeful poliției Al Thomas - a decis că vor elibera autorizația doar dacă acesta este mutat în Parcul McIntire. Oficialii au precizat că decizia a fost motivată de problemele logistice și de securitate pe care le implică organizarea unui protest în zona Parcului Emancipation, aflat în apropiere de centrul orașului. Kessler a refuzat să accepte modificarea, însă consiliul l-a ignorat și a anunțat că evenimentul va avea loc în Parcul McIntire. Decizia a fost lăudată de Downtown Business Association of Charlottesville.

Kessler, susținut de Institutul Rutherford și American Civil Liberties Union, a intentat un proces consiliului Charlottesville pentru încălcarea Primului Amendament. În seara zilei de 11 august, judecătorul Glen E. Conrad a acordat un ordin de urgență conform căruia Marșul Unite the Right poate fi organizat în Parcul Emancipation. Motivele din spatele deciziei erau următoarele: statuia lui Robert E. Lee - care reprezenta obiectivul protestului - era situată în Parcul Emancipation; necesitatea de a împărți resursele între cele două parcuri, atât pentru marș, cât și pentru manifestațiile antifasciste; iar decizia de a schimba locația marșului a fost cauzată de perspectivele organizatorului și nu de grija pentru siguranța publică. Decizi curții a fost lăudată de ACLU. Primarul Signer a emis o declarație în care preciza că "Deși Consiliul este dezamăgit de verdicul din seara aceasta, vom respecta decizia judecătorului. ... Șeful de poliție Thomas, echipa sa și sutele de oameni ai legii din orașul nostru vor avea ca scop protejarea centrului pe parcursul evenimentelor de mâine". Pe 17 august, la câteva zile după marș, directorul executiv al ACLU a anunțat că "ACLU nu va mai apăra interesele grupurile înarmate care incită la ură".

Înainte de marș, contraprotestatarii au reușit să obțină o autorizație care le permitea adunarea în Parcul McGuffey și Parcul Justice, ambele la mică distanță de Parcul Emancipation. Purtătorul de cuvânt al Consiliului Local Charlottesville, Miriam I. Dickler, a declarat ulterior că aceștia nu ar fi avut nevoie de autorizație pentru a protesta împotriva marșului din Parcul Emancipation.

11 August
În seara de vineri, 11 august, un grup de naționaliști - numărul lor este estimat între "câteva duzini" și "aproximativ 250" - s-au adunat în cadrul unui marș neanunțat (aceștia nu au fost sancționați de către consiliul local) prin campusul Universității din Virginia. Aceștia au mărșăluit către The Lawn scandând sloganuri supremaciste și naziste precum "White lives matter" (ro: Viețile albilor conteaza), "You will not replace us" (ro: Nu ne veți înlocui) și "Jews will not replace us" (ro: Evreii nu ne vor înlocui). (Despre sloganul "You will not replace us", Anti-Defamation League a declarat că "reflectă un weltanschauung al supremacismului alb care ... consideră rasa albă ca fiind pe cale de dispariție din cauza unei presupuse "colorări la comandă a populației" controlate de către evreime"). Și sloganul nazist "Blood and Soil" (ro: Sânge și Pământ) a fost auzit în cadrul marșului. Grupul a fost compus în mare parte din bărbați albi, mulți dintre ei înarmați cu torțe tiki.

Lângă Rotunda, grupul a întâlnit un grup de aproximativ 30 de contraprotestatari, majoritatea studenți ai universității, care s-au așezat în jurul statuii lui Thomas Jefferson. Supremaciștii au înconjurat micul grup de manifestanți din jurul statuii, moment în care au început conflictele. Câteva persoane, atât protestatari, cât și contraprotestatari au fost atacate cu spray cu piper, în timp ce altele au avut nevoie de îngrijiri medicale pentru răni superficiale. Odată instalat haosul, naționaliștii au început să-i amenințe cu torțele pe manifestanți și chiar să le arunce spre ei. Poliția din Virginia a intervenit la scurt timp pentru a calma spiritele.

Între timp, clerul din zonă a organizat o chemare la rugăciune la Biserica Sf. Paul din University Avenue îndreptată împotriva marșului Unite the Right.

Ziarul local The Cavalier Daily a precizat că o parte din membri alt-right au jignit câțiva jurnaliști și membri ai comunității. Cei care au dorit să-i interogheze fie au fost agresați, fie li s-au adus injurii antisemite, homofobe și misogine. Primarul Michael Signer a condamnat mulțimea de admiratori ai extremei-drepte.

12 August
Protestatarii și contraprotestatarii s-au adunat în Parcul Emancipation înainte de inițierea activităților. Naționaliștii albi au început să scandeze din nou sloganuri supremaciste și naziste.

O parte din ei au flutural steaguri Confederate și alții au expus pancarte cu mesaje antisemite precum "the Goyim know" (ro: Goii știu) și "the Jewish media is going down" (ro: Mass-media evreiască se prăbușește). Protestatarii au strigat insulte rasiste și "evreu" în momentul în care primarul orașului Charlottesville, Michael Signer, a fost menționat; de asemenea, au fost fluturate steaguri naziste și pancarte cu mesaje precum "Jews are Satan's children" (ro: Evreii sunt copiii lui Satan). Propagandiștii The Daily Stormer, Robert "Azzmador" Ray și Gabriel Sohier-Chaput, au fost cei care au inițiat sloganul: "Gas the kikes, race war now" (ro: Gazați jidanii, război rasial acum). O parte din ei purtau șepcile roșii cu mesajul "Make America Great Again" din campania prezidențială a lui Donald Trump.

La început, contraprotestatarii au creat un grup interrasial și interconfesional de preoți care au început să se roage și să cânte melodii de pace precum "This Little Light of Mine". Mai târziu, aceștia au început să scandeze sloganuri precum "Kill All Nazis" (ro: Ucide toți naziștii) și "punch a Nazi in the mouth" (ro: Lovește un nazist în gură). Grupul armat de stânga, Redneck Revolt, a postat pe propriul website-ul următorul mesaj: "Către toți fasciștii și toți cei care le sunt alături, ne vom întâlni în Virginia". Cornel West, profesor al Universității Harvard, cel care a organizat o parte din contraproteste, a declarat că dacă nu ar fi fost anarhiștii și antifasciștii, peste 300, 350, grupul nostru format din 20 de persoane, majoritatea preoți, am fi fost zdrobiți. De asemenea, West a afirmat că neofasciștii dețineau propria muniție, fapt important de luat în considerare din moment ce majoritatea forțelor de ordine s-au retras.

Statul Virginia permite prin lege portul de armă în public, iar o mare parte din demonstranți erau înarmați, unii cu arme semiautomate. Acest lucru ridica dificultăți pentru poliția aflată la fața locului. Numeroși protestatari purtau scuturi, bastoane, armuri și căsti. Richard W. Preston, Imperial Wizard al Confederate White Knights of the Ku Klux Klan din statul Maryland, a fost suprins pe camerele video în timp ce trăgea cu un pistol în direcția lui Corey A. Long, un contramanifestant afro-american înarmat cu un generator de aerosol în flăcări. Preston a fost ulterior găsit vinovat de utilizarea unei arme de foc în apropierea unei școli. Long a fost acuzat de asalt și comportament turbulent; acesta așteaptă inițierea procesului.

DeAndre Harris, în vârsta de 20 de ani, fost asistent în domeniul psihopedagogiei speciale din Charlottesville, a fost bătut într-o parcare, moment surprins de fotografi și cameramani. Montajul prezintă un grup de șase persoane care îl atacă pe Harris cu bastoane, o țeavă de metal și plăci de lemn. Ca urmare a atacului, acesta a avut nevoie de suturi în zona capului, a suferit o comoție, a fost rănit la un genunchi, o suferit o fractură la una dintre încheieturi și a fost rănit la coloană. Atacul a fost investigat de poliția din Charlottesville, de cea statală și de FBI. Patru bărbați au fost arestați și acuzați vătămare corporală gravă. Doi dintre ei, Alex Michael Ramos și Jacob Scott Goodwin, au fost găsiți vinovați de către un juriu în Charlottesville. Un al treilea bărbat, Daniel P, Borden, a pledat vinovat. Cel de-al patrulea, Tyler Watkins Davis, își așteaptă procesul.

Începând de dimineața, înainte de ora la care era programat marșul, "protestatarii și contraprotestatarii s-au înfruntat"; în cadrul conflictelor violente au fost utilizate sprayuri cu chimicale și au fost aruncate sticle de apă. Un număr estimat de 500 de demonstranți și peste o mie de contraprotestatari au fost la fața prezenți la fața locului. The Associated Press a precizat că "oamenii se loveau, strigau, lansau bombe cu fum, sticle de apă și au utilizat sprayuri cu chimicale"; în timp ce unii s-au implicat în conflicte, alții au încercat să evite haosul. Cel puțin 14 persoane au fost rănite în conflictele stradale. Patru mandate de arestare pe numele supremacistului Christopher Cantwell au fost eliberate după încheierea protestului; procurorii din Virginia l-au acuzat de "utilizare ilegală de gazului și provocarea de răni cu ajutorul unui agent caustic sau exploziv." Jurnalistul The Hill, Taylor Lorenz, a declarat că a fost lovită de un contraprotestatar în timpul violențelor; un alt bărbat a fost surprins de camere lovind o femeie în timp ce mulțimea părăsea Parcul Emancipation. Ambii au fost arestați în aceeași zi și au fost găsiți vinovați de asalt.

Infanteristul Vasillios Pistolis, membru al grupului terorist Atomwaffen Division, a fost înregistrat în timp ce striga "White Lives Matter" și You will not replace us" alături de ceilalți protestatari; ulterior a descris pe un ton lăudăros modul în care a atracat o femeie trans cu un steag confederat. A fost judecat de curtea marțială a United States Marine Corps pentru încălcarea ordinelor și fals în declarații în iunie 2018.

La ora 11:00, consiliul  Charlottesville a declarat stare de urgență. O oră mai târziu, guvernatorul statului Virginia, Terry McAuliffe, a declarat stare de urgență la nivel de stat și a precizat că "este evident acum că siguranța publică nu poate fi asigurată fără forțe suplimentare și că majoritatea protestatarilor din alte state au venit în Virginia să pună viața cetățenilor și proprietățile în pericol. Sunt dezgustat de ura, bigotismul și violența pe care acești demonstranți au adus-o în statul nostru".

Poliția statală a declarat prin intermediul megafoanelor cu câteva minute înainte de începerea activităților că adunarea este ilegală și au evacuat zona. Ca urmare a acestei acțiuni "un număr de aproape 100 de protestatari de extremă-dreapta" s-au deplasat spre Parcul McIntire la 3km depărtare. Aici au avut loc o serie de discursuri programate pentru evenimentul "Unite the Right".

Accidentul aviatic
În jurul orei 16:40, pe 12 august, un elicopter Bell 407 aflat în proprietatea poliției statale din Virginia, s-a prăbușit la 11km sud-vest de Aeroportul Charlottesville-Albemarle. În urma incidentului, doi polițisti și-au pierdut viața. Locotenentul H. Jay Cullen, 48 de ani, din Midlothian, Virginia, și Berke M.M.Bates, 40 de ani, din Quinton, Virginia, se îndreptau spre oraș unde trebuiau să sprijine trupele de la sol în asigurarea securității. Prăbușirea este investigată de Federal Aviation Administration, National Transportation Safety Board și Poliția Statală Virginia.

Raportul preliminar al NTSB nu a dezvăluit cauza prăbușirii, însă a exclus posibilitatea c elicopterul să se fi ciocnit cu o pasăre sau un alt aparat de zbor. S-a precizat că un aparat identic a fost implicat într-un accident aviatic în 2010, însă nu s-au găsit legături între cele două evenimente. Raportul final va fi încheiat în 12-18 luni.

Moartea lui Heyer

Atacul

După anularea marșului în jurul orei 13:45, un individ pe nume James Alex Fields Jr. a intrat cu mașina într-un grup de contraprotestatari. Mașina s-a oprit într-o altă mașină parcată în zona, mașina care la rândul său a lovit un monovolum parcat. După impact, Fields a bagat mașina în marșarier și a părăsit zona. O persoană și-a pierdut viața și alte 19 au avut nevoie de îngrijiri medicale; poliția a considerat acest fapt drept unul premeditat.

Atacul a avut loc lângă un mall, la patru străzi distanță de Parcul Emancipation (). Heather D. Heyer, un paralegal din Charlottesville în vârstă de 32 de ani, a fost rănită mortal, decesul fiind pronunțat la Spitalul Universitar din Virginia. Montajul înregistrat de Brennan Gilmore la fața locului prezintă un Dodge Challenger, model 2010, de culoare gri care intră în viteză în mulțime. Momentul în care mașina intra în protestatari a fost surprins pe camere de trecători și de o dronă. Un fotograf prezent la fața locului a precizat că mașina "a zdrobit sedanul și apoi monovolumul. Erau persoane aruncate în aer. Oamenii erau înspăimântați și urlau". Conform The Guardian, trecătorii au declarat că "atacul a fost fără discuție unul violent". Din cei 19 supraviețuitori, spitalul a precizat că cinci erau inițial în stare critică. Până la 14 august, zece pacienți au fost lăsați să plece în timp ce ceilalți nouă pacienți erau în stare bună.

Heather Heyer
Heather Danielle Hayer (29 mai 1985 - 12 august 2017) a fost singura persoană care și-a pierdut viața în urma atacului.

Heyer a crescut în Ruckersville, Virginia, și a absolvit Liceul Monroe din Stanardsville, Virginia. A lucrat ca barmaniță și ospătăriță. A fost angajată de Alfred A. Wilson, administrator în Miller Law Group în Charlottesville; acesta a angajat-o la recomandarea unui prieten, cu toate că nu avea pregătire în drept.

Prietenii acesteia o descriau drept o "susținătoare pasionată a celor lipsiți de drepturi", o persoană care "a luptat împotriva inegalităților" și care "le cerea colegilor de serviciu să fie activi în propria comunitate". Era cunoscută drept o susținătoare a mișcării Black Lives Matter.

Heyer a considerat că protestul în cadrul Unite the Right ar fi mult prea periculos, însă în noaptea de dinaintea protestelor, Heyer s-a simțit obligată să participe.

Mama sa a declarat că își dorește ca numele lui Heather să fie asociat cu "o chemare la justiție, egalitate, dreptate și compasiune". Evenimentul dedicat lui Hayer a fost organizat la Teatrul Paramount din Charlottesville pe 16 august; mama lui Heyer a susținut un discurs în fața a sute de persoane cărora le-a cerut să o cinstească pe fiica sa prin implicarea în lupta împotriva nedreptății.

Arestarea lui James Alex Fields Jr.
La scurt timp după coliziune, James Alex Fields Jr, un tânăr de 20 de ani din Ohio, simpatizant al Germaniei Naziste încă din timpul liceului, a fost arestat și acuzate de crimă de gradul al II-lea.

Fields a fost surprins de un fotograf în cadrul marșului Unite the Right unde era înarmat cu un scut cu emblema Vanguard America, o organizație supremacistă Liderii organizației au declarat ulterior că acesta nu era membru, iar "scutul nu denotă apartenența la grup" deoarece acestea erau "distribuite tuturor celor prezenți la manifestație". Pe 14 august, cererea de eliberare pe cauțiune i-a fost respinsă. Este închis în închisoarea regională Albemarle-Charlottesville.

H.R.McMaster, consilier pe probleme de securitate națională, și alți senatori au descris atacul drept un act de terorism domestic. În noaptea de 12 august, procurorul general Jeff Sessions a declarat că Departamentul de Justiție va deschide o investigație. Ulterior, Sessions a declarat că atacul poate fi clasificat drept "terorism domestic" și l-a caracterizat drept "inacceptabil".

Concomitent, pagini pe site-ul GoFundMe au fost deschise pentru familia Heyer și cei răniți în accident; cea din urmă a fost organizată de copreședintele Democratic Socialists of America. UVA Health Foundation a deschis un cont dedicat cheltuielile medicale ale "pacienților răniți și afectați de violența din comunitate din Centru Medical UVA și Spitalul Sentara și Martha Jefferson".

Doi șoferi răniți în atac au dat în judecată organizatorii evenimentului și pe atacator.

Ancheta
Fields a fost acuzat de crimă de gradul al II-lea, 3 cazuri de vătămare corporală gravă și fugă de la locul accidentului. Pe 18 august, Fields a fost acuzat de încă 3 cazuri de vătămare corporală gravă și de două cazuri de vătămare corporală. Pe 14 decembrie, crima săvârșită a fost trecută la crimă de gradul întâi. Filmările depuse la dosar în vederea susținerii acuzaților cuprindeau un video din bucătăria restaurantului italian Red Pump și un montaj aerian realizat de elicopterul poliției statale. Ambele au fost sigilate de procurorul principal. Videoclipul aerian a fost realizat de același elicopter care avea să se prăbușească mai târziu.

Pe ianuarie 2018, a avut loc o audiere în care s-a stabilit data de 26 noiembrie 2018, ca fiind data la care va începe procesul lui Field. Se preconizează că procesul va dura trei săptămâni.

Pe 27 iunie 2018, Fields a fost acuzat de numeroase crime federale de incitare la ură, inclusiv cea care a condus la moartea lui Heather Heyer, și alte 28 de crime de incitare la ură care "au cauzat vătămări corporale", făcându-se referire la cei care au fost răniți în urma atacului.

Cazul DeAndre Harris
Șase persoane necunoscute l-au asaltat pe DeAndre Harris într-o parcare etajată în ziua manifestației. În 2017, trei bărbați au fost arestați în calitate de suspecți: Daniel P. Borden din Manson, Ohio; Alex Michael Ramons din Georgia și Jacob Scott Goodwin din Ward, Akansas. Aceștia au fost identificați de către investigatorii voluntari din mediul online. Toți au fost acuzați de vătămare corporală. Pe 1 mai 2018, Goodwin a fost condamnat de un juriu din Charlottesville care a cerut ca acesta să fie condamnat la 10 ani de închisoare și la plata unei amenzi în valoare de 20.000$. Pe 3 mai 2018, Ramos a fost condamnat la 6 ani de închisoare pentru vătămare corporală, iar Borden a pledat vinovat pe 22 mai. Acesta va primi verdictul pe 1 octombrie 2018.

În ianuarie 2018, un al patrulea bărbat, Tyler Watkins Davis, din statul Florida, a fost arestat și acuzat de vătămare corporală în cazul lui Harris; a fost extrădat în Virginia unde urmează să fie judecat începând cu luna septembrie.

Acuzarea și achitarea lui Harris
Într-o mișcare care a surprins atât activiștii, cât și departamentul de poliție din Charlottesville, Merlyn Goeschl, un judecător local, a semnat un mandat de arestare fără consultarea poliției locale pe 9 octombrie 2017, pe numele lui DeAndre Harris. Acesta era acuzat de acte de violență fizică, statutul delictului fiind modificat ulteiror. Harris, bărbat afro-american, a fost atacat brutal în interiorul unei parcări etajate de pe Strada Marker în Charlottesville în ziua evenimentului de către șase bărbați înarmați cu țevi de metal și plăci de lemn. Ca urmare a atacului, Harris a fost rănit în zona capului și la coloana vertebrală.

Harris a fost acuzat de Harold Crews, directorul grupului supremacist League of the South, că el a inițiat atacul, iar naționaliștii au acționat în legitimă apărare. Goeschl a redactat mandatul în baza declarațiilor lui Crews. Videoclipurile filmate în ziua respectivă portretizează încercarea lui Crews de a ataca un alt contraprotestatar afro-american, Corey Long, cu ajutorul lăncii drapelului. Acesta din urmă l-a atacat cu lanterna din dotare.

Harris a fost eliberat pe cauțiune după ce s-a predat polițiștilor din Charlottesville. În martie 2018, un alt judecător l-a achitat pe acesta în baza dovezilor care demonstrau că de fapt el a încercat să-și apare prietenul care era atacat de Crews.

Reacții
Într-un interviu cu The Washington Post, Shaun King a declarat că este dezgustat de sistemul juridic care a pus sub acuzare una din primele victime ale protestului din acea zi în timp persoanele care acționau extrem de agresiv nu au primit același tratament. "Naționaliștii sărbătoresc online arestarea lui Harris. O consideră o victorie."

Pe 10 ianuarie 2018, judecătorul Robert Downer a modificat statutul dosarului și capetele de acuzare, Harris fiind vinovat doar de înfracțiunea de atac, fapt care nu se pedepsește cu închisoarea. Pe 16  martie, acesta a fost găsit nevinovat de atac de același judecător. O recenzie independentă de 207 pagini - realizată la cererea consiliului local al Charlottesville și pregătită de Timothy J. Heaphy - a fost publicată pe 1 decembrie 2017.

Raportul a evaluat "reacțial consiliului la cele trei evenimente organizate de supremaciștii albi în oraș" în decursul anului 2017. Vinovați pentru majoritatea faptelor întâmplate erau angajații Departamentului de Poliție din Charlottesville, însă și acțiunile "Consiliului Local al orașului, avocatului local și statal, Universității din Virginia și Poliției Statale din Virginia" erau criticate. Raportul a concluzionat că "aproape tot ce putea merge prost a mers prost". Poliția statală a primit ordin prin care Parcul Emancipation trebuia să fie protejat fără să se implice în "dezastrul de pe Strada Market". La scurt timp după publicarea acestui raport despre marșul naționaliștilor, Șeful Poliției din Charlottesville, Alfred Thomas, a demisionat.

Interveniții străine
Conform unei surse FBI, Tom Garrett, membru din  statul Virginia al Camerei Reprezentanților, a declarat că implicarea agenților ruși a contribuit la escaladarea violențelor în cadrul manifestației.

Reacții

Critici la adresa forțelor de ordine

Criticile ACLU, raportul ProPublica și răspunsurile reprezentanților

Ca urmare a evenimentelor din cadrul marșului, unii au criticat poliția care nu a reușit să controleze protestul. Claire Gastañaga, director executiv al Virginia ACLU, a afirmat că "Situația putea fi prevenită", iar procesul ACLU, în urma căruia curtea federală a autorizat manifestația, nu a dus la escaladarea conflictelor. Gastañaga a redactat următoarele: "Lipsa oricăror tentative de despărțire a protestatarilor și contraprotestatarilor a contribuit la creșterea violențelor. [Poliția] nu a reacționat. De fapt, forțele de ordine așteptau pasiv producerea unor acțiuni violente în baza cărora să declare stare de urgență, să declare evenimentul ca fiind "ilegal" și să evacueze zona".

Pe 12 august, investigatorii organizației ProPublica au publicat un articol în care se menționa că polițiștii statali și locali "în echipament de protecție stăteau și priveau de dincolo de baricade"; aceștia le-au permis "supremaciștilor albi și contraprotestatarilor să recurgă la violență fizică". A.C. Thompson a declarat că polițiștii au fost martori pasivi la momentul în care un grup de supremaciști au înconjurat un grup de contraprotestatari, majoritatea oameni în vârstă, care s-au întâlnit în apropierea bisericii. Aceștia i-au atacat pe "fără milă pe dușmanii lor ideologici". În conflict, una dintre femei a fost trântită la pământ și a început să sângereze în zona capului.

Funcționarii Virginia au apărat acțiunile poliției. Guvernatorul Terry McAuliffe a declarat că forțele de ordine au făcut "o treabă minunată" și a menționat că "Din păcate, am fost dați în judecată de ACLU, iar judecătorul nu ne-a dat câștig de cauză. Marșul n-ar fi trebuit organizat în centrul orașului.[...] Trebuie să facem o treabă mai bună în sistemul judiciar. Trebuie să asculte opinia funcționarilor locali. ... Nu-mi convine că evenimentul nu a fost mutat în Parcul McIntire unde consiliul Charlottesville a cerut".

Șeful Poliției din Charlottesville, Al Thomas, a declarat că deși "există regrete" cu privire la unele chestiuni planificate, forțele de ordine au încercat să separe protestatarii, însă nu au reușit deoarece participanții nu au respectat planul poliției de a intra în Parcul Emancipation printr-un loc desemnat. "Am planificat să-i de aducem prin spatele parcului. Aceștia și-au dat acordul. Au început să intre în parc prin diferite locuri din jurul acestuia." Thomas a mai  precizat că: "De asemenea, au părăsit parcul de multe ori, intrând în zonele dedicate contraprotestatarilor[...]". Thomas a negat afirmațiile filialei ACLU din Virginia care a declarat că poliției i s-a ordonat să nu intervină și să nu realizeze aresturi: "Nu au existat  comenzi din partea mea sau a altor comandanți care cereau ignorarea evenimentelor" și au "existat o serie de altercații unde forțele de ordine au intervenit".

Raportul Heaphy
În urma protestului și criticilor la adresa poliției, consiliul orașului Charlottesville l-a angajat pe Thimothy J. Heaphy, fost avocat al Districtului Vestic din Virginia, să realizeze o recenzie independentă a marșului "Unite the Right" și a altor două evenimente supremaciste care au avut loc în oraș. Funcționarii locali le-au "cerut locuitorilor să depună mărturii legalte de crimele care au fost trecute cu vederea".

Pe 1 decembrie, Heaphy și firma sa de avocatură, Hunton & Williams LLP, au publicat raportul final. Acesta era extrem de critici față de modalitatea în care consiliul local a tratat protestul. Raportul a descoperit că Departamentul de Poliție din Charlottesville nu a fost suficient de pregătit pentru eveniment, avea un plan slab de intervenție, iar antrenamentul polițiștilor lăsa de dorit. Concomitent, raportul a criticat acțiunile consiliului local, a avocaților locali și statali, a Universității din Virginia și a Poliției Statale Virginia. Concluziile raportului erau următoarele:

 Forțele de ordine nu au reușit să pună capăt conflictelor sau să aibă un rol activ în prevenirea acestora și li s-a adus la cunoștință să intervină doar în caz de "violențe extreme". Acestă decizie a reprezentant "o eroare tactică monumentală cu consecințe reale și durabile". Superiorii polițiștilor erau vinovați de conceperea unui plan inaplicabil din cauza căruia siguranța polițiștilor a primat asupra siguranței publice.
 Poliția Charlottesville și cea statală nu au reușit să lucreze în echipă și nici măcar nu au utilizat același canal radio.
 Reprezentanții Universității din Virginia erau conștienți de marșul cu torțe tiki al naționaliștilor, însă "nu au luat măsuri de separare a grupurilor sau de prevenire la actelor violente".

Răspunsul organizatorilor
În ziua de 13 august, organizatorul Unite the Right, Jason Kessler, a încercat să susțină o conferință de presă în fața consiliului local al Charlottesville, însă a fost obligat să abandoneze zona după ce a fost atacat de o mulțime furioasă. Poliția intervenit și l-au escortat pe acesta din zonă. Sute de oameni au strigat "rușine" și "pronunță-i numele" (cu referire la Heather Heyer, femeia ucisă cu o zi în urmă). Înainte de a-și încheia scurta conferință de presă, Kessler a declarat următoarele: "Nu sunt de acord cu violența politică și întâmplarea de ieri a fost tragică". Ulterior, acesta a postat videoclipur online în care blama consiliul orașului pentru violență și moartea lui Heyer. O persoană a fost preluată de poliție după ce l-ar fi scuipat pe Kessler în timpul conferinței de presă.

La o zi după protest, David Duke a declarat în cadrul unui interviu că evenimentele reprezintă "un punct de cotitură pentru cetățenii acestei țări. Suntem determinați să ne luăm țara înapoi. Vom îndeplini promisiunile lui Donald Trump". Ca urmare a comentariilor inițiale ale președintelui, Duke a postat pe contul de Twitter: "Mulțimesc Președinte Trump pentru onestitatea & curajul de a spune adevărul despre #Charlottesville & a condamna teroriștii de stânga din BLM/Antifa".

Richard Spencer, care urma să susțină un discurs la evenimentul Unite the Right, a declarat că nu este responsabil pentru violență, iar responsabilitatea cade pe umerii contraprotestatarilor și a forțele de ordine.

Priveghiuri și proteste
Pe 13 august, numeroase grupuri au organizat priveghiuri și demonstrații în câteva orașe din întreaga țară. Diverse motive au stat în spatele acestor manifestații: susținerea antifasciștilor, susținerea planului de îndepărtare a monumentelor confederate, denunțarea fascismului și a declarațiilor făcute de președintele Statelor Unite.

În Brooklyn, demonstranții din cadrul marșului "Peace and Sanity" au luat parte la discursuri susținute de Letitia James și Scott Stringer. În Los Angeles, sute de persoane s-au adunat în fața primăriei unde au condamnat violențele naționaliștilor și i-au comemorat pe cei care și-au pierdut viața.

Mii de protestatari anti-Trump au mărșăluit în jurul Trump Tower; aceștia strigau sloganuri precum "Shame, shame shame!" (ro: Rușine, rușine, rușine") și "Lock Him Up"" (ro: Închideți-l!). susținătorii lui Trump au fluturat steaguri americane și au strigat "Make America White Again" (ro: Să facem America albă din nou).

Confruntările au continuat și în ziua de 15 august când contraprotestatarii i-au cerut unui bărbat din Carolina de Nord îmbrăcat într-o uniformă confederată și înarmat cu o pușcă semiautomată să părăsească parcul. Poliția l-a escortat pe acesta până la mașina sa.

Reacții în mediul online

GoDaddy, companie de înregistrare domenii și găzduire web le-au cerut proprietarilor The Daily Stormer să-și găsească alt furnizor după ce Andrew Anglin a descris atacul lui Fields în termeni peiorativi. The Daily Stormer s-a mutat pe Google Domains pe 14 august. Aceștia le-au anulat înregistrarea site-ului pentru încălcarea termenilor de utilizare la doar 3 ore după înregistare.

PayPal a suspendat conturile grupurilor de extremă-dreapta pe care activau o parte din organizatorii marșului pe motiv că aceștia încălcau termenii de utilizare, sumele fiind utilizare în "activitățile care provoacă ura, violența sau intoleranța rasială".

Grupul Anonymous a închis mai multe site-uri asociate Ku Klux Klanului și grupurilor neonaziste în perioada de după proteste. În același timp, un server Discord, cunoscut ca fiind frecventat de adepții alt-right, a fost spart de hackeri.

Înainte de publicarea datelor atacatorului din 12 august, a existat o campanie online a organizațiilor de extremă-dreapta de identificare a șoferului cu scopul de a demonstra că acesta nu a fost motivat politic și de a învinovăți tabăra opusă. Aceștia au identificat greșit o persoană care, alături de familia sa, a trebuit să-și părăsească casa la recomandarea poliției după ce a primit numeroase amenințări cu moartea. Familia i-a dat în judecată pe cei din GotNews și pe redactorul Charles C. Johnson pentru defăimare; aceștia i-au plătit reclamantului aproape 30.000$ în 2018. Alte persoane din sfera "alt-right" care au promovat afirmații false își așteaptă verdictul.

Pe Twitter, un grup de utilizatori au identificat cu ajutorul fotografiilor participanți supremaciști prezenți marșul Unite the Right; acțiunea a dus la publicarea a cel puțin nouă nume. După ce a fost identificat ca participant, unul dintre indivizi și-a dat demisia. A existat cel puțin un caz de identificare greșită; un profesor de inginerie din cadrul Universității din Arkansas a primit mesaje cu amenințări pe contul de Twitter după ce a fost confundat cu un participant care purta un tricou cu textul "Arkansas Engineering".

Un scurt metraj produs de Departamentul de Război din Statele Unite în 1943 intitulat Don't Be a Sucker a fost descoperit de către "un nou public" și a devenit viral.

Conform jurnalistei Angela Nagle, subculturile Troll de pe site-uri precum 4Chan sau Tumblr au suferit modificări ca urmare a manifestației, o mare parte din adepți nefiind de acord cu cele întâmplate.

Reacții în mediul politic

Înainte de începerea protestului, senatorul statului Virginia, Tim Kaine, și-a exprimat susținerea față de libertatea cuvântului, însă a condamnat marșul.

După încheierea protestului, guvernatorul Terry McAuliffe s-a adresat în mod direct participanților: "Am un mesaj pentru toți supremaciștii albi și naziștii care au venit azi în Charlottesville. Mesajul nostru este simplu. Mergeți acasă ... Nu sunteți bine veniți în acestă comunitate". Signer și-a declarat dezgustul față de prezența supremaciștilor în propriul său oraș și l-a acuzat pe Donald Trump că a contribuit la inflamarea tensiunilor rasiale în timpul campaniei sale prezidențiale din 2016.

Directorul University of Virginia Center for Politics, Larry J. Sabato, martor al marșului din 11 august, a declarat următoarele: "Sper ca oamenii să nu-l scoată din context și să înțeleagă că nu aveam control asupra indivizilor care l-au organizat și nici asupra persoanelor care au luat parte la acesta.[...] Am fost martor al răutății pure".

Primarul Atlanta, Kasim Reed, a cerut arborarea steagului la jumătatea catargului și a declarat că este în favoarea redenumirii Confederate Avenue.

Cancelarul Angela Merkel a declarat că împotriva violenței de extremă-dreapta trebuie luate măsuri, indiferent de locul în care au loc. Ministrul Justiției din Germania, Heiko Mass, a condamnat violența, antisemitismul și rasismul neonaziștilor prezent la protest.

În interviul cu Robert Kuttner, Steve Bannon a numit extrema-dreaptă "irelevantă" după ce Kuttner l-a întrebat despre "naționalismul alb înglobat de violența rasistă din Charlottesville și ezitarea lui Trump de a-l condamna". Banon a declarat că "Naționalismul etnic este pentru fraieri. Este un element marginal. Cred că mass-media îl utilizează prea mult și trebuie să-l distrugem, știi tu [...]Oamenii aștia sunt o adunătură de clovni".

Reacții din partea instituțiilor religioase
Secretarul World Council of Churchers, Olav Fykse Tveit, a declarat că "teroarea și violența îndreptată împotriva pacifiștilor în Charlottesville trebuie condamnată de toți ... Suntem mândri de conducerea morală a clerului și a credincioșilor care luptă împotriva unei astfel de promovări a rasismului și supremacismului alb".

Biserica Prezbiteriană (U.S.A.), United Methodist Church,  Evangelical Lutheran Church in America, Orthodox Church in America, toate membre ale World Council of Churchers, au condamnat individual marșul Unite the Right și ideologia rasistă din spatele acestuia. Același lucru l-au făcut și Biserica lui Isus Hristos a Sfinților din Zilele din Urmă și Biserica Catolică.

Rabbinical Council of America, Rabbinical Assembly and United Synagogue of Conservative Judaism, and Union for Reform Judaism, reprezentanți ai evreilor ortodocși, conservatori și reformați, au condamnat în termeni duri violențele din Charlottesville.

Reacții în mediul academic
Conform istoricului Kevin M. Kruse din cadrul Universității Princeton, nu este pentru prima dată când se realizează o "falsă echivalență" între cele două "părți". Kruse menționează că politicienii segregaționiști i-au considerat pe supremaciștii albi egali ai mișcării pentru drepturile civile, condamnând atât Ku Klux Klanul, cât și NAACP. Mai mulți istorici au pus sub semnul întrebării sugestia lui Trump că după ce monumentele confederate vor fi eliminate, vor urma statuile lui George Washington și Thomas Jefferson. Istoricul Annette Gordon-Reed a precizat că deși imperfecți, Washington și Jefferson au contribuit la crearea Statelor Unite în timp ce personalități din armata confederată precum Robert E. Lee și Jefferson Davis sunt cunoscuți datorită faptului că au luptat împotriva Statelor Unite pentru dreptul de a deține sclavi.

Unii istorici precizează că s-a luat în considerare mutarea acestora monumente în muzee unde pot fi expuse în context.

Antifa a fost criticată de lingvistul Noam Chomsky. Acesta a descris gruparea ca fiind "o mică fracțiune la periferia stângii [și] un adevărat cadou pentru dreaptă, în special pentru cea militantă[...]".

Declarațiile președintelui

Prima declarație

Remarcile președintelui Donald Trump cu privire la evenimentele din Charlottesville de pe 12 august au apărut la aproape două ore după atacul lui Fields. Acesta a declarat din casa sa de vacanță din Bedminster, New Jersey că "Trebuie să fim uniți și să condamnăm toată ura. Nu vom tolera în America astfel de violențe. Haideți să fim uniți!". Acesta a mai precizat că "condamnă în cei mai duri termeni acestă manifestare șocantă de ură, bigotism și violență de partea ambelor părți". Trump a mai adăugat că "este vitală reinstaurarea urgentă a legii și ordinii".

Purtătorul de cuvânt al președintelui a publicat addendă pe 13 august în care se menționau următoarele: "Președintele a afirmat cu tărie în declarația de ieri că condamnă toate formele de violență, bigotism și ură. Bineînțeles că asta îi include pe supremaciștii albi, pe neonaziștii KKK și pe toate grupurile extremiste. Acesta a făcut apel la solidaritate națională și la coeziune între toți americanii" (Declarația a fost republicată după ce prima variantă oferită mass-mediei conținea termenul de "nepotnazist" în loc de "neonazist").

Remarca lui Trump cu privire la violența "ambelor părți" a fost critica de către unii membri ai Congresului, atât democrați, cât și republicani.

În timp ce membrii ambelor partide au condamnat violența și ura naționaliștilor albi, neonaziștilor și activiștilor alt-right, The New York Times a precizat că Trump "a fost singura personalitate publică care a învinovățit ambele părți pentru ura, bigotismul și violența în urma cărora o persoană și-a pierdut viața". S-a raportat că decizia ar fi venit din partea lui Steve Bannon.

Organizația Congressional Black Caucus a deplâns falsa echivalență realizată de Trump și a declarat că "Supremacismul alb este de vină". Justin Amash, membru al Camerei Reprezentanților, și senatorii Cory Gardner, Jeff Flake, Orrin Hatch și Marco Rubin i-au cerut lui Trump să-i condamne pe supremaciști și pe neonaziști; într-o postare publicată pe Twitter, Gardner i-a cerut președintelui să-i condamne pe protestatari. Mark Herring, procurorul general al Virginiei, a declarat că "Violența, haosul și pierderea de vieți omenești din Charlottesville nu este vina "ambelor părți". Este vina rasiștilor și a supremaciștilor albi".

Senatorul Cory Gardner a numit evenimentele drept "acte de terorism domestic", iar senatorul republican Ted Cruz a publicat pe Facebook mesajul că "Naziștii, KKK și supremaciștii albi sunt ostili și periculoși; toți avem obligația morală de a condamna minciunile, bigotismul, antisemitismul și ura pe care aceștia o propagă[...]."

Fostul lider al organizației Ku Klux Klan, David Duke, a precizat că Donald Trump ar trebui "să se uite în oglindă și să-și reamintească că americanii albi l-au făcut președinte și nu stânga radicală". Alți supremaciști și neonaziști nu au comentat negativ remarcilor lui Trump.

Organizația NAACP a publicat declarație în care precizau că deși acceptă și apreciază afirmațiile lui Donald Trump, aceștia doresc ca președintele să-l concedieze pe Steve Bannon, un cunoscut lider al supremaciștilor albi, din echipa sa de consilieri. Declarație îi descrie pe Bannon drept "un simbol al naționalismului alb" care "stimulează acel sentiment" prin poziția sa curentă din Casa Albă.

Concomitent, politologul Larry Sabato, dramaturgul Beau Willimon, jurnalistul conservator David A. Frenc, politicienii Ted Lieu și Nancy Pelosi au cerut concedierea lui Bannon. Doi foști avocați guvernamentali, Vaita Gupta și Richard Painter, asociați ai administrației Obama și W. Bush, au cerut concedierea lui Bannon și a lui Sebastian Gorka.

Steven Bannon a fost concediat pe 18 august; Gorka a fost concediat pe 25 august ca urmare a disputelor cu ceilalți membri ai staffului. Bill Pascrell, membru al Camerei Reprezentanților, i-a cerut lui Donald Trump să-l concedieze și pe Stephen Miller pe motiv că ar avea legături naționaliste.

Cea de-a doua declarație
Pe 14 august, Donald Trump a transmis din Casa Albă o a doua declarație cu privire la evenimentele din Charlottesville:Tuturor celor care au săvârșit fapte criminale în violențele din acesta weekend, veți fi trași la răspundere. Se va face dreptate. [...] Rasismul este rău. Iar cei care provoacă acte violente în numele acestuia sunt criminali și huligani, inclusiv KKK-ul, neonaziștii, supremaciștii albi și toate grupurile care incită la ură; faptele acestora sunt incompatibile cu tot ce iubim noi americanii.Trump nu și-a dorit să elaboreze o a doua declarație, considerând-o pe prima ca fiind corespunzătoare, însă a fost convins de către Directorul Staffului de la Casa Albă, John F. Kelly.

Richard Spencer a caracterizat cea de-a doua declarație drept "fără conținut" și a menționat că nu consideră că Trump a denunțat mișcare alt-right sau naționalismul alb. Senatorul statului Carolina de Sud, Tim Scott, a declarat că afirmațiile președintelui au venit prea târziu. Redactorii The Los Angeles Times au caractertizat în același mod intervenția lui Trump.

Trump a publicat ulterior un mesaj pe contul de Twitter în care descria presa nemulțumită de declarațiile sale ca fiind "fake news".

Urmări

Cheltuieli financiare
Comitatul Albemarie, orașul Charlottesville, Universitatea Virginia și centrul său medical au suportat cheltuielile intervențiilor (540.000$) atât în cazul manifestației Ku Klux Klan din iulie 2017, cât și în cazul Unite the Right din august 2017. Concomitent, Spitalul privat Sentara Martha Jefferson a cheltuit peste 59.000$.

Îndepărtarea statuilor
Violențele din Charlottesville au contribuit la accelerarea procesului de îndepărtare a statuilor Confederate din numeroase orașe americane. În jur de douăzeci de monumente au fost îndepărtate. În Baltimore, cele patru statui confederate au fost îndepărtate în noaptea dintre 15 și 16 august. În Durham, Carolina de Nord, un grup de persoane au distrus o statuie situată în față vechiului Palat de Justiție din comitatul Durham; patru activiști au fost arestați și acuzați de distrugerea acesteia. De asemenea, alte trei statui confederate au fost îndepărtate din cadrul Universității Texas din Austin ca urmare a evenimentului din Charlottesville.

În Lexington, Kentucky, primarul Jim Gray le-a cerut membrilor consiliului local să aprobe mutarea celor două statui din palatul de justiție. Alte cereri asemănătoare au fost redactate în Jacksonville, Florida; Memphis, Tennessee și în alte localități.

O placă comemorativă inaugurată în 1957 de către United Daughters of the Confederacy în Montreal a fost îndepărtată după mai multe plângeri.

Marșul aniversar din 2018

În noiembrie 2017, Jason Kessler, organizatorul marșului Unite the Right, a aplicat pentru obținerea autorizației de organizare a unui marș în Charlottesville în august 2018, la un an de la primul eveniment. În decembrie, 2017, consiliul i-a respins cererea pe motiv că cererea sa "subestimează cu siguranță numărul participanților" și că "nu există suficiente fonduri sau resurse care garantează că participanții la eveniment vor fi protejați de actele violente". Deși Kessler a deschis un proces împotriva orașului, acesta și-a retras plângerea înainte ca funcționarii să ajungă la un verdict.

În iunie 2018, Jason Kessler a primit autorizația de organizare a marșului Unite the Right II pe data de 11 și 12 august din partea National Park Service. Marșul avea să fie organizat în Washington D.C. . O coaliție de 18 grupuri de activiști a plănuit organizarea de contraproteste în scopul anulării evenimentului.

Pe 31 iulie 2018, Facebook a anunțat că a șters o serie de conturi implicate în activități denaturate, unele având legătură cu organizarea unui contraprotest în D.C. la un an de la marșul din Charlottesville. Raporturile inițiale au expuse corelații între conturile șterse și Internet Research Agency, companie cu o sediul în Sankt Petersburg.

În mass-media

 Echipa de marketing a jocului Wolfenstein II: The New Colossus a publicat un videoclip în care existau se făcea referire la evenimentele marșului.
 Episodul White People Renovating Houses al serialului animat South Park a fost o parodie a evenimentelor din Charlottesville.
 Melodia Like Home a rapperului Eminem face referire la Heather Heyer și la marșul din Charlottesville: "If we start from scratch like a scab for scars to heal/And band together for Charlottesville/And for Heather, fallen heroes".
 Cântărețul de muzică country, Jesse Dayton, a redactat o melodie intitulată "Charlottesville".
 Melodia The Perilous Night a celor de la Drive-by Truckers conține numeroase critici la adresa comentariilor lui Donald Trump și aluzii cu privire la evenimentele din 12 august.
 Filmul BlacKkKlansman (2018) conține scene din cadrul evenimentului.

Referințe

Legături externe

 Reportaj realizat de Heidi Zhou-Castro, Al Jazeera, Charlottesville, Virginia

Videoclipuri

 Montaj TMZ
 Montaj AP
 Montaj ABC News filmat cu ajutorul unei drone
 Filmare realizată în momentul atacului

Proteste în 2017
Alt-right
Naționalism alb în Statele Unite ale Americii
Supremație albă în Statele Unite ale Americii
Neonazism în Statele Unite ale Americii

Manifestația Unite the Right


Microcontinente Jan Mayen é a designação dada a um fragmento continental que se encontra incrustado no bordo ocidental oceânico da Placa Euroasiática, a nordeste da Islândia. Este fragmento de crusta continental era parte da margem oriental da Placa da Gronelândia, mas a propagação de um novo centro de expansão da Dorsal de Reykjanes, no início da separação entre a Placa da Gronelândia e Placa Euroasiática, 55 milhões de anos atrás, levou a que por um curto período ali se formasse uma microplaca tectónica constituída maioritariamente por aquele fragmento. Quando a Dorsal de Aegir se tornou inativa, a microplaca passou a fazer parte da Placa Euroasiática. A ilha de Jan Mayen, presente no extremo norte da estrutura, é de formação muito recente, constituída exclusivamente por rochas vulcânicas emitidas por um complexo vulcânico que se instalou sobre o extremo norte do microcontinente.

Descrição
O Microcontinente Jan Mayen é uma zona de batimetria elevada, com até 160 km de largura, que se estende por cerca de 500 km para sul da zona de fratura de Jan Mayen. Esta estrutura, por vezes impropriamente referida como a dorsal de Jan Mayen, separa o Mar da Noruega (a Bacia da Noruega) do Mar da Gronelândia.

O microcontinente foi inicialmente identificado com base na configuração batimétrica da região, onde ocorre uma plataforma alongada elevada em relação aos fundos marinhos contíguos, associada à presença de uma anomalia gravítica de ar livre positiva e à falta de anomalias magnéticas detetáveis, conjunto de características que indiciavam a presença de um fragmento submerso de crusta continental. Esta interpretação foi confirmada usando dados de reflexão sísmica de grande ângulo e de refração sísmica, juntamente com dados de reflexão sísmica padrão de incidência normal.

O microcontinente consiste numa plataforma batimétrica proeminente, a Dorsal Jan Mayen, complementada por vários cumes subsidiários e bacias intermédias, que se estende em direção ao sul e oeste. Estudos usando dados de reflexão e refração sísmica identificaram duas sequências de margem passiva nos dois lados do microcontinente. As falhas mapeadas com base nos dados de reflexão sísmica apresentam uma tendência aproximadamente N-S na parte norte, tornando-se tendencialmente SW-NE para o sul.

A espessura da crusta do microcontinente atinge um máximo de 16 km no lado leste da cordilheira principal, adelgaçando-se para oeste.

Formação
Na época da separação inicial ao longo da margem do Atlântico Norte (conhecida por Dorsal de Aegir nesta área), o microcontinente Jan Mayen fazia parte da margem passiva desenvolvida ao longo do bordo leste da Placa da Gronelândia.

No final do período Eoceno, por volta do tempo marcado pelo cron 17 (Eoceno Médio a Eoceno Final), um novo centro de expansão começou a propagar-se para nordeste a partir da Dorsal de Reykjanes, formando a Dorsal de Kolbeinsey. Durante o período em que as dorsais de Kolbeinsey e de Aegir estavam simultaneamente ativas, o microcontinente passou por uma rotação de 30°–50° no sentido anti-horário. Esta rotação foi causada pela propagação para nordeste da Dorsal de Kolbeinsey, com redução simultânea na taxa de propagação no extremo sudoeste da Dorsal de Aegir. Um modelo alternativo, mas desafiador, não envolve rotação, mas o desenvolvimento de várias zonas de fratura de curta duração cortando o microcontinente.

A Dorsal de Kolbeinsey atingiu a Zona de Fratura de Jan Mayen e, portanto, ligou-se à dorsal Mohn, por volta do cron 6 (Oligoceno tardio a Mioceno inicial). Nessa época, a atividade na dorsal de Aegir desapareceu e o microcontinente tornou-se parte da placa da Eurásia. Após essa incorporação, o extremo norte do microcontinente foi afetado por um novo deslocamento ao longo da zona de fratura de Jan Mayen.

A ilha vulcânica de Jan Mayen só se formou no Pleistoceno, possivelmente em resultado do aparecimento na região de um ponto quente mantélico, conhecido como Ponto quente de Jan Mayen, instalado sob a junção tripla que se formou no extremo da dorsal de Mohn.

Recursos económicos
A área ao redor do microcontinente foi recentemente aberta para concessão para exploração de hidrocarbonetos. As licenças na parte sul, conhecida como Área Norte de Dreki, foram entregues pela Autoridade Nacional de Energia para gestão pelo Governo da Islândia e a área norte está sendo avaliada para futuras atividades petrolíferas pela Agência Norueguesa do Petróleo.

Referências

Jan Mayen
Geografia da Noruega
Geologia do Oceano Atlântico
Fragmentos continentais

Microcontinente Jan Mayen


Adam Wagner (* in Wüstung Lichtenfels, heute zu Dornhan-Leinstetten; † 1594 in Heilbronn) war ein deutscher Bildhauer.

Leben
Seit 1574 wohnte er in Heilbronn und wurde am 28. Oktober 1577 Bürger der Stadt. Um 1580 heiratete er die Heilbronner Bürgerstochter Agnes Zapf. 1593 verklagten sich die Ehegatten wechselseitig beim Rat. Adam kam in Haft, bei seiner Entlassung musste er eine Urfehde ausstellen. Im Frühjahr 1594 verstarb er in Heilbronn, seine Witwe überlebte ihn bis 1603.

Wirken
1577 wurde er von Graf Eitel Friedrich IV. von Zollern beauftragt, Wappen und Dekoration des Tors zwischen Marstall und Hofgarten in Hechingen zu schaffen (Totalverlust). 1581 wurde er am Heilbronner Rathaus tätig und schuf den Skulpturenschmuck der Freitreppe. 1587 schuf er das Grabmal Dietrichs von und zu Gemmingen im Schlosshof in Gemmingen. 1591/93 schuf er zusammen mit seinem Schüler Jakob Müller das Grabmal des Christian Wilhelm v. Massenbach in der Kirche zu Massenbach (erhalten). 1593 bewarb er sich um Arbeit in Heidelberg. Adam Wagner war der Bruder des Pankraz Wagner. Adam war auch bekannt für seine von ihm ausgehende Schülerreihe von Bildhauern in Heilbronn und im württembergischen Franken.

Moriz von Rauch schreibt Wagner mehrere, den gleichen Typus aufweisende Grabmäler zu:
 Grabmäler im Historischen Museum Heilbronn:
 Syndikus Stephan Feyerabend
 Johann Wendel Anns
 Bürgermeister Johann Hofmann
 Franz Birker
 Balthasar Aff

 andere Grabmäler
 Alberecht vorn Hausen in der Stadtkirche zu Urach
 Christoph von Helmstatt in der Totenkirche zu Neckarbischofsheim sowie das Tor von 1590 ebenda.
 Gregorius Kugler
 Maria Wilhem geb. Gruber

Weblinks

 Wagner, Adam, Landesbibliographie Baden-Württemberg online
 Wagner, Adam, LEO-BW Landeskunde Baden-Württemberg online: Personen

Einzelnachweise

Bildhauer (Heilbronn)
Historische Person (Baden-Württemberg)
Deutscher
Geboren im 16. Jahrhundert
Gestorben 1594
Mann

Adam Wagner


Dirigentska palica je laki, kratki štap (palica) kojim dirigent upravlja, to jest rukovodi, instrumentalnim ili vokalnim glazbenim izvođenjem.

Povijest
Određenim predmetima od drveta i kosti se još u prvom mileniju prije nove ere davao ritam. To su preteče dirigentskih palica. Prve palice bile su priručni zgodni oblici koji su se našli pri neposrednom izvođenju muzike (violinska gudala). Prve palice u modernom smislu te riječi vezuju se za 19. stoljeće između 1820. i 1840. godine. Bili su to dugi uski konusni drveni štapići s tri prstena na debljem dijelu koji su imali ulogu drške. Od 1833. godine, zahvaljujući Felixu Mendelssohnu, palica je u redovnoj upotrebi u Londonskoj filharmoniji.

Opis
Dirigentska palica je štap valjkastog konusnog oblika dužine od 38 do 71 cm, težine od četiri do deset grama debljim krajem usađena u dršku. Sam štap je od svjetlog drveta, fiberglasa ili karbonskih vlakana, a drška, po kojoj se palice uglavnom i razlikuju, je ovalna, kuglasta ili cilindrična, načinjena od ebanovine, pluta ili gume.(Najčuvenije palice su "Maestro". Njihove drške su načinjene od slonovače i s uloškom od alumininij.

Upotreba
Palica nije neophodna dirigentu u izvođenju glazbenog djela i on je koristi po vlastitom nahođenju. Drži se između palca i prva dva prsta oslonjena na dlan, najčešće desne ruke. Ljevacima se predlaže da palicu drže u desnoj ruci.

Izrada
Poslije finog struganja, brušenja i šmirglanja štap se usađuje u pripremljenu dršku i lijepi. Poslije lakiranja u dršku palice se utiskuje logo firme.

Izvori

Vanjske poveznice
 Dirigentske palice sa tradicijom, Deutsche Welle, 22. listopada 2012.

Glazba
Dirigenti

Dirigentska palica


The Citroën BX is a large family car which was produced by the French manufacturer Citroën from 1982 to 1994. In total, 2,315,739 BXs were built during its 12-year history. The hatchback was discontinued in 1993 with the arrival of the Xantia, but the estate continued for another year. The BX was designed to be lightweight, using particularly few body parts, including many made from plastics.

History

The Citroën BX was announced in June 1982, but its commercial life really only began in the Autumn of that year, with a Paris presentation on 2 October 1982 under the Eiffel Tower. The BX was designed to replace the successful small family car Citroën GS/GSA that was launched in 1970, with a larger vehicle (although the GSA continued until 1986). The French advertising campaign used the slogan "J'aime, j'aime, j'aime" showing the car accompanied by music written specially by Julien Clerc. The British advertising campaign used the slogan "Loves Driving, Hates Garages", reflecting the effort of Citroën to promote the reduced maintenance costs of the BX, over the higher than average maintenance costs of the technologically advanced GS/GSA; while still performing in the Citroën style on the road.

The angular hatchback was designed by Marcello Gandini of Bertone, based on his unused design for the British 1977 Reliant FW11 concept and his 1979 Volvo Tundra concept car. It was the second car to benefit from the merger of Peugeot and Citroën in 1976, the first being the Citroën Visa launched in 1978. The BX shared its platform with the more conventional 405 that appeared in 1987, except the rear suspension which is from a Peugeot 305 Break. Among the features that set the car apart from the competition was the traditional Citroën hydropneumatic self-levelling suspension, extensive use of plastic body panels (bonnet, tailgate, bumpers), and front and rear disc brakes.

The BX was launched onto the right-hand drive UK market in August 1983, initially only with 1.4 and 1.6 petrol engines, although by 1986 it had been joined by more engine options as well as a five-door estate model. The BX enjoyed a four-year run as the UK's best selling diesel engine car from 1987, and was one of the most popular foreign-built cars there during the second half of the 1980s. However, just 485 examples were remaining on Britain's roads by February 2016.

The BX dispensed with the air cooled, flat four engine which powered the GS, and replaced it with the new PSA group XY, TU and XU series of petrol engines in 1360 cc, 1580 cc and, from 1984, 1905 cc displacements.  A 1124 cc engine, very unusual in a car of this size, was also available in countries where car tax was a direct function of engine capacity, such as Ireland, Italy, Portugal and Greece. The 1.1 and 1.4 models used the PSA X engine (known widely as the "Douvrin" or "Suitcase Engine"), the product of an earlier Peugeot/Renault joint venture, and already fitted in the Peugeot 104 and Renault 14. The 1.6 version was the first car to use the all-new short-stroke XU-series engine. It was produced in a new engine plant at Trémery built specifically for this purpose, and was later introduced in a larger 1.9-litre version and saw long service in a variety of Peugeots and Citroëns. The XUD diesel engine version was launched in November 1983. The diesel and turbo diesel models were to become the most successful variants, they were especially popular as estates and became the best selling diesel car in Britain in the late 1980s.

The petrol engines were badged as 11, 14, 16, 19 — signifying engine size (with the exception of the 17 diesel model, which was actually a 1769 cc, 1.8-liter unit). In some countries, a weaker,  DIN version of the 1.6 L engine was badged as the BX15 instead of BX16. The 11TE model was seen by foreign motoring press as slow and uncomfortable. The 1.1 L engine with engine code H1A was installed in the BX for the Italian, Greek, and Portuguese markets specifically. It was fitted from 1988 to 1993 and produces  DIN at 5800 rpm.

A year after the launch of the hatchback model, an estate version ("Break", "Evasion") was made available. The Breaks were all built by Heuliez at their recently updated plant in Cerizay. In 1984 power steering became optional, welcome particularly in the diesel models. In the late 1980s, a four-wheel drive system and turbodiesel engines were introduced.

In 1986 the MK2 BX was launched. The interior and dashboard was redesigned to be more conventional-looking than the original, which used Citroën's idiosyncratic "satellite" switchgear, and "bathroom scale" speedometer. These were replaced with more conventional stalks for light and wipers and analogue instruments. The earlier GT (and Sport) models already had a "normal" speedometer and tachometer. The exterior was also slightly updated, with new more rounded bumpers, flared wheelarches to accept wider tyres, new and improved mirrors and the front indicators replaced with larger clear ones which fitted flush with the headlights. The elderly Douvrin engine was replaced by the newer TU-series engine on the 1.4 litre models, although it continued to be installed in the tiny BX11 until 1992.

1988 saw the launch of the BX Turbo Diesel, which was praised by the motoring press. The BX diesel was already a strong seller, but the Turbo model brought new levels of refinement and performance to the diesel market, which brought an end to the common notion that diesel cars were slow and noisy. Diesel Car magazine said of the BX "We can think of no other car currently on sale in the UK that comes anywhere near approaching the BX Turbo's combination of performance, accommodation and economy".

In 1989, the BX range had further minor revisions and specification improvements made to it, including smoked rear lamp units, new wheeltrims and interior fabrics.

Winning many Towcar of the Year awards, the BX was renowned as a tow car (as was its larger sister, the CX), especially the diesel models, due to their power and economy combined with the self levelling suspension.

The biggest problem of the BX was its variable build quality, compared to its competition. In 1983, one quarter of the production needed "touchups" before they could be shipped. Later models were better built, but the reputation had been tarnished. It had been partially replaced by the smaller ZX in early 1991, but its key replacement was the slightly larger Xantia that went on sale at the beginning of 1993, when the BX hatchback was discontinued, although the estate models lasted into the following year, when the estate version of the Xantia was launched.

Performance models

Sport

As well as the normal BX, Citroën produced the BX Sport from 1985 to 1987. During this period, Citroën produced 7,500 BX Sports; 2,500 in the first series, then an extra 5,000 due to its sales success. Rated at  at 5800 rpm and equipped with dual twin-barrel carburettors, the BX Sport was the most powerful BX in production at that time. The engine modifications, including a reshaped combustion chamber and larger valves, were developed by famous French tuner Danielson. It also stood out with its unique body kit, alloy wheels later also used on the GTi, a unique dashboard and Pullman interior. The seat fabric was the same as that used on the CX Turbo at the time. The body kit included a rear wing, side skirts, and fender extensions that added 10 cm to each side of the car in order to accommodate the larger wheels. The car was only available in LHD and was not sold in the United Kingdom. Period road tests complimented the ride quality (as usual with Citroëns) but complained that the driving characteristics were not all that sporty as a result, even though the suspension had also been modified.

GT

The BX GT was launched in 1985 and featured a 1.9 L Peugeot-sourced engine, in general a Sport engine with only one twin choke carburettor. Max power is . That same year, Citroën produced a "Digit" model, which was based on the BX GT. It featured a digital instrument cluster and an onboard computer. Citroën only produced 4,000 BX Digits in 1985.

4TC

Citroën entered Group B rallying with the BX in 1986. The specially designed rally BX was called the BX 4TC and bore little resemblance to the standard BX. It had a very long nose because the engine (a turbocharger fitted version of Chrysler Europe's Simca Type 180 engine) was mounted longitudinally, unlike in the regular BX. The engine was downsleeved to 2,141.5 cc (from 2,155 cc) to stay under the three-litre limit after FIA's multiplication factor of 1.4 was applied. The rally version of the BX also featured the unique hydropneumatic suspension, and the five-speed manual gearbox from the Citroën SM. The rear axle was from the rear-wheel drive Peugeot 505, with a carbon fibre prop shaft. Because of the Group B regulations, 200 street versions of the 4TC also had to be built, with a  at 5,250 rpm version of the N9TE engine.

The 4TC was not successful in World Rally Championship competition, its best result being a sixth place in the 1986 Swedish Rally. The 4TC only participated in three rallies before the Group B class was banned in late 1986, following the death of Henri Toivonen in his Lancia Delta S4 at the Tour de Corse Rally. Aside from being overweight and with bad weight distribution, the BX 4TC also suffered from restricted suspension travel compared to the competition and did not feature a central differential, meaning that the front and rear axle were usually struggling against each other - limiting the cars effectiveness on tarmac in particular.

Already discouraged by the car's poor performance in motorsport and the demise of Group B, Citroën was only able to sell 62 roadgoing 4TCs; build quality and reliability problems led Citroën to buy back many of these 4TCs for salvage and destruction. With only a fraction of the original 200 examples remaining, the 4TC is now highly sought after. While a few privateers continued to campaign the BX 4TC Evolution in the French rallycross championships, Citroën pressured them to stop and by 1989 the competition history of the BX 4TC came to a final end.

GTi

An uprated version of the BX GT, the BX19 GTi was fitted with a 1.9 L eight-valve fuel injected engine producing  (this engine also fitted to the Peugeot 405 SRi, and being very similar to the engine also fitted to the 205 GTi, however the BX19 GTi and Peugeot 405 SRi used a different inlet manifold and cylinder head to the Peugeot 205 GTi,), a spoiler and firmer suspension spheres/anti-roll bar than the standard model; it could reach 198 km/h. There was also a special export model, the BX16 GTi, using the  XU5JA engine from the Peugeot 205 GTi 1.6. Top speed is .

16V

In May 1987, a 16-valve version of the GTi was launched. This was the first mass-produced French car to be fitted with a 16-valve engine. A DOHC twin-exhaust port cylinder head, based on that of the Peugeot 205 Turbo 16 Group B rally car was bolted to an uprated version of the 1905 cc XU9 8v alloy engine block as fitted to the BX GTi and Peugeot 205 GTi. The result was the XU9J4; a naturally aspirated 1.9 L engine, (also fitted to the phase 1 Peugeot 405 Mi16) producing  and  of torque. More specifically, it produced a specific output of 84 bhp/litre, which for a fixed cam-timing, naturally aspirated engine was fairly impressive at the time. This helped "rocket" the BX to  in 7.6 seconds (0-60 mph (97 km/h) in 7.4 seconds) and then  in 19.9 seconds before then finally stopping at a top speed of . Anti-lock brakes were fitted as standard. Its side skirts made it easily recognizable from all other BX models. In 1990, the facelift of the 16V gave the car a new lease of life. The updated car came with new fibreglass bumpers, anthracite painted wheels, smoked taillight lenses, and a redesigned rear spoiler. These cosmetic changes made the car look even more distinctive from other BXs. There were also a few subtle changes made to the car's performance, the most noticeable being harder suspension and a thicker anti-roll bar, which improved handling.

The BX 16V was found to be faster around a race-track than the "in house" competitor Peugeot 405 Mi16 in a test in the Swedish motoring magazine Teknikens Värld. Also in Sweden, young driver Magnus Gustafsson competed successfully in rally with a group A tuned BX 16V. The engine produced  and Gustafsson was second in the Swedish International Rally 1993 in the A7 category.

Engines

BX Van

A version of the BX with an extended fiberglass roof and no rear seat called the BX Van was produced in Finland. At the time vans had to pay a smaller registration tax than passenger cars so people wanted to be able to register the BX as a van. The regular BX estate couldn't be registered as a van in Finland because Finnish law required vans to have a cargo space at least 130 centimeters high and 2.5m3 in cargo volume, lengthwise measured awkwardly from inner boot lid to the bottom of steering wheel. The higher roof was achieved by cutting off the original steel roof and replacing it with a large box made of fiberglass. The BX Van was quite popular and over 2000 of them were sold.

A different van version was marketed in Ireland. This was directly based upon the shape of the estate but with rear doors and windows removed.

See also
Anadol FW 11 (1977)

References

External links

Citroën BX - Citroën Origins
 Citroën BX 16-valve Club
 BX links Citroën World
 web based UK BX owners club
 1984 Citroën BX16 TRS - road test
 Citroën Car Club

1990s cars
All-wheel-drive vehicles
BX
Front-wheel-drive vehicles
Group B cars
Hatchbacks
Mid-size cars
Rally cars
Station wagons
Cars introduced in 1982
Cars discontinued in 1994

Citroën BX


Melgarejo es una película argentina en blanco y negro dirigida por Luis José Moglia Barth sobre su propio guion según la obra homónima de Florencio Parravicini que se estrenó el 19 de mayo de 1937 y que tuvo como protagonistas a Florencio Parravicini, Mecha Ortiz, Santiago Gómez Cou y Orestes Caviglia.

Sinopsis
Una estanciera inducida al adulterio es ayudada por su chofer que descubre a los villanos.

Producción
Florencio Parravicini había estrenado en 1920 su obra Melgarejo, una comedia en tres actos que, a lo largo de las representaciones, iba retocando con su característico hábito de "morcillar", cuyo éxito le había permitido reponerla varias veces. Ángel Mentasti imaginó que una película de Parravicini podía llevar al cine a gran concurrencia, incluyendo muchas señoras que no se animaban a verlo en el teatro por el lenguaje muchas veces zafado que usaba. La película salió muy teatral y el director no pudo con el famoso actor y tuvo que permitirle repetir en cámara los chistes de grueso calibre usuales en sus representaciones; Parravicini incluso realizó algunos "apartes" insólitos en cine, como cuando larga un monólogo acerca de del que pierde todo menos la honradez, mientras escucha a un cantor de tangos, o cuando en una escena con un surtidor mira directamente a la cámara y se dirige a los espectadores como hacía en el teatro. Tal era la atracción de la película que se dio durante dos semanas en el cine Hispano de Nueva York.

Fue la primera película en la cual –por encargo de Mentasti-Carlos Rinaldi se hizo cargo del montaje que en filmes anteriores hacía Moglia Barth; Rinaldi fabricó una moviola usando la cabeza de un viejo proyector Pathé y un volante que le permitía detener la proyección a voluntad y se instaló en su departamento donde comenzó a operar con sus hermanos Gerardo y Atilio como ayudantes. Primero estudiaba las tomas elegidas, hasta conocerlas, una vez familiarizado con el material razonaba mentalmente sobre sus posibilidades de armado, luego la ponía sobre el papel escribiendo una especie de encuadre del montaje y recién después cortaba y pegaba, tras lo cual todavía era posible algunos ajustes. Si consideraba que todavía faltaban tomas para obtener el grado de fluidez, equilibrio estético o valoración dramática deseables, hablaba con el director y si éste estaba convencido las filmaba. Por eso se esforzaba para compaginar cada escena antes que en el estudio se desmontara el decorado.

Reparto
Actuaron en el filme los siguientes intérpretes:

Comentarios
Un aspecto valioso del filme es que permite que las siguientes generaciones el estilo teatral de entonces y la modalidad actoral de un grande de la escena como es Parravicini. Sobre la película dijo el crítico Calki: "Alcanza en muchos instantes gran comicidad. Parravicini a toda cuerda, como en el teatro, vivaz exuberante arrollador, llenando la pantalla al igual que la escena …la película es Parravicini".

Referencias

Enlaces externos
 Información sobre Melgarejo en Internet Movie Data Base |2=http://www.imdb.es/title/tt0195052/ |bot=InternetArchiveBot }}
 Información sobre Melgarejo en el sitio del cine nacional

Películas en blanco y negro de Argentina
Películas cómicas de Argentina

Melgarejo (película de 1937)


Thomas Ryan Scrubb, né le  à Richmond en Colombie Britannique, est un joueur canadien de basket-ball. Il évolue au poste d'ailier.

Biographie

Carrière universitaire
Entre 2009 et 2015, il joue pour les Ravens à l'université Carleton.

Carrière professionnelle

Kataja Basket Club (2015-2016)
Le , lors de la draft 2013 de la NBA, automatiquement éligible, il n'est pas sélectionné.

Le 4 septembre 2015, il signe son premier contrat professionnel en Finlande avec le Kataja Basket Club.

Gießen 46ers (2016-2017)
Le 31 mai 2016, il signe un contrat avec le club allemand du Gießen 46ers.

Scandone Avellino (2017-2018)
Le 9 juillet 2017, il signe un contrat avec le club italien du Scandone Avellino.

Pallacanestro Varèse (2018-2019)
Le 13 juillet 2018, il signe un contrat avec le club italien du Pallacanestro Varèse.

SIG Strasbourg (2019-2020)
Le 25 juillet 2019, il signe un contrat avec le club français de la SIG Strasbourg.

Blackjacks d'Ottawa (juin - juil. 2020)
Le 11 juin 2020, Scrubb signe avec les Blackjacks d'Ottawa dans la Canadian Elite Basketball League (CEBL).

JL Bourg-en-Bresse (2020-2021)
Le 21 juillet 2020, il signe un contrat avec le club français de la JL Bourg-en-Bresse.

Blackjacks d'Ottawa (juil. - sept. 2021)
Le 27 juillet 2021, Scrubb signe avec les  dans la Canadian Elite Basketball League (CEBL).

Monbus Obradoiro (depuis 2021)
Le 14 juillet 2021, il signe avec le club espagnol du Monbus Obradoiro.

Palmarès
 5× CIS champion (2011–2015)
 CIS Tournament MVP (2013)
 CIS First Team (2015)
 2× CIS Defensive Player of the Year (2014, 2015)

Références

Liens externes

Joueur canadien de basket-ball
Naissance en septembre 1991
Naissance à Richmond (Colombie-Britannique)
Joueur de Kataja Basket Club
Joueur des Gießen 46ers
Joueur du SS Felice Scandone
Joueur du Pallacanestro Varese
Joueur de Strasbourg IG
Joueur de la Jeunesse laïque de Bourg-en-Bresse
Joueur de l'Obradoiro CAB

Thomas Scrubb


قيس ناشف ممثل فلسطيني من عرب 48 من مدينة الطيبة المثلث، من مواليد 1978، يتحدث اللغة العربي والألمانية والعبرية والمحادثة الفرنسية، ابن لوالد فلسطيني مسلم وأم ألمانية مسيحية/ يحمل الجنسية الإسرائيلية والألمانية.اشتهر بعد تائديته دور «سعيد» في فيلم الجنة الآن الذي نال عدة جوائز عالمية ورُشح لنيل جائزة الأوسكار. درس في مدرسة «بيت تسفي» للفنون.

أعماله
 الجنة الآن 2005 - (سعيد) ترشيح لجائزة الأكاديمية لأفضل فيلم اجنبي
 Alenbi Romance - 2005
 (2006) The Nativity Story (بنيامين)
 Djihad! (2006) TV (لقمان)
 باراشات ها شوفوا.... أمير الناشف (الحلقات 24, 2006–2008)
 AmericanEast 2008 (عمر)
 2008 Body of lies (مصطفى كرامي)
 Winds of Sand 2008).... (أحد المتشددين)
 Denn die Seele ist in deiner Hand (2009) TV
 تورا بورا 2009 (لم يعرض بعد)
 Mörderischer Besuch (يائير) 2010
 حبيبي راسك خربان 2010 (قيس) (لم يعرض بعد)
 آخر أيام في القدس 2011
 الجيتار الأزرق (عاصف) 2012 (تحت الإعداد)
 مسلسل «أناندا»

رابط اضافي

 Movie of Kais Nashif

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الطيبة (إسرائيل)
ألمان مغتربون في إسرائيل
إسرائيليون من أصل ألماني
عرب 48
مسلمون إسرائيليون
ممثلو أفلام فلسطينيون
ممثلون من أصل ألماني
ممثلون وممثلات فلسطينيون
مواليد 1398 هـ
مواليد 1978
مواليد في الطيبة (إسرائيل)

قيس ناشف


Marie-Magdeleine Carbet, nom de plume d'Anna Marie-Magdeleine, née le 25 août 1902  et morte le 10 janvier 1996, est une écrivaine et éducatrice afro-martiniquaise. Elle et sa compagne lesbienne ont co-écrit des poèmes, des histoires et des chansons sous le pseudonyme commun de Carbet, ce qui les a laissées libres d'explorer des sujets sensibles, habituellement interdits aux femmes. Elle a remporté plusieurs prix littéraires d'organismes culturels français.

Jeunesse
Louise Eugénie Anna Marie-Magdeleine, qui s'appelait Anna, est née le 25 août 1902 à Ducos en Martinique d'Inès (appelée Aya) et d'Eugène Marie-Magdeleine. À l'époque, l'île était une colonie française et son père est né dans la première décennie après l'abolition de l'esclavage. Son nom de famille était Constantin et tout au long de sa vie, lui et sa femme étaient appelés  et . Constantin familièrement, bien qu'officiellement, après son mariage, son nom de famille était Marie-Magdeleine. Après avoir terminé ses études primaires dans son village natal, Marie-Magdeleine fréquente l'école de Fort-de-France grâce à une bourse, obtenant ses diplômes d'études secondaires à l'âge de dix-sept ans.

En 1923, Marie-Magdeleine part pour Paris pour poursuivre ses études. Elle a étudié pendant les quatre années suivantes à l'Université de Paris pour obtenir ses diplômes d'enseignement pour l'enseignement professionnel (Certificat d'aptitudes professionnelles), qui comprend des cours d'économie domestique, de couture et d'artisanat, mais elle a également suivi des cours d'art à l'École des beaux-arts, de journalisme et de droit. Achevant ses études en 1928, elle retourne en Martinique et enseigne au  lycée de jeunes filles de Fort-de-France  jusqu'en 1935. Peu de temps après son retour en Martinique, Marie-Magdeleine entame une relation de vingt-cinq ans avec une femme divorcée, diversement signalée comme Olympe Claude ou Claude Tricot. Les deux femmes adoptent le nom de famille Carbet et ont ouvertement vécu ensemble en tant que couple lesbien et famille avec le fils de Claude, Peter. Le pseudonyme Carbet, tiré du nom du quartier Le Carbet de la Martinique, est une représentation tangible de leur identification avec leur patrie. Claude était une collègue enseignante et les deux ont coécrit des poèmes, des histoires et des chansons sous leur nom de famille commun. L'adoption du pseudonyme a permis à Carbet d'écrire sur des questions habituellement interdites aux femmes et de discuter de questions telles que la marginalisation, la race et la sexualité.

En 1935, Carbet revient en France pour enseigner. Pendant son séjour, elle participe à diverses activités culturelles : publication d'articles, de critiques et d'essais, dans des revues telles que Droit et Liberté, associées au MRAP , ; diffusion d'une performance sur Radio France depuis la Tour Eiffel ; participation à des clubs. Elle fonde le premier théâtre noir antillais à Paris en 1937 avec Claude. En 1938, elles mettent en scène une pièce de théâtre, Dans sa case qu'elles coécrivent, à la Salle Jean Goujon, qui est l'une des premières productions uniquement créées et produites par des Noirs à Paris. Ironiquement, bien que Paulette Nardal était la belle-sœur de Carbet, il n'y a aucune preuve que Carbet ait participé au mouvement négritude associé à Nardal dans les années 1930. En 1939, elle est choisie par Georges Mandel du ministère français d'outre-mer pour collecter le folklore de la Martinique. Peu de temps après qu'elle ait quitté la France, les Allemands envahissent la France et Philippe Pétain est nommé Premier ministre de la France. L'opposition virulente de Mandel au régime nazi aboutit à son arrestation et comme que Carbet avait été nommée par Mandel, elle s'est vu interdire de retourner en France, sa mission de recensement du patrimoine folklorique étant annulée. Elle retourne à l'école secondaire pour filles pour enseigner, mais est démise de ses fonctions en 1940 par des représentants du gouvernement.

En 1941, Carbet ouvre une école privée, enseignant l'anglais, la couture et dispensant des cours particuliers, rue Lamartine à Fort-de-France. Au bout de quatre ans, elle ferme l'école et ouvre avec Claude une librairie, la Cité du Livre, rue Schoelcher, qu'elles exploitent jusqu'en 1957, date à laquelle leur relation se dissout. En 1957, Carbet revient seule en France et  commence sa période littéraire la plus productive au cours de la décennie suivantte. Entre 1957 et 1970, elle siège au comité de rédaction et au conseil national du Mouvement contre le racisme et pour l'amitié entre les peuples (MRAP), produit des articles de journaux et six volumes de poésie. Elle continue avec des émissions de radio, ainsi que des conférences et des conférences, pour promouvoir la culture des Antilles françaises. Après 1970, Carbet oriente son activité littéraire vers le Canada, publiant avec Leméac à Montréal et participant à l'Association des écrivains catholiques jusqu'en 1984. En 1988, Carbet revient à Fort-de-France et vit avec sa sœur Mathilde.

Mort et héritage
Carbet est décédée le 10 janvier 1996 à Fort-de-France. Elle reçoit le Prix littéraire de la Caraïbe en 1970 pour Rose de ta grâce et le Prix critique ADELF en 1975. Les deux prix ont été décernés par l'Association des écrivains de langue française. Carbet reçoit le Grand Prix Humanitaire de France pour ses services aux arts et aux lettres pour l'ensemble de son œuvre.

Œuvres choisies

 Féfé et Doudou, contes (1936) avec Claude Carbet
 Point d'Orgue, poésie (1958)
 Écoute, soleil-dieu, poésie (1961)
 Viens voir ma ville, poésie (1963)
 Rose de ta grace, poésie (1970), a reçu le Prix littéraire des Caraïbes de l'Association des écrivains de langue française
 Au péril de ta joie, roman (1972)
 D'une rive à l'autre, roman (1975)
 Mini-poèmes sur trois méridiens, poésie (1977)
 Au sommet, la sérénité, roman (1980)

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Littérature martiniquaise

Bibliographie

Liens externes

Écrivain martiniquais
Autrice de littérature lesbienne
Romancière française du XXe siècle
Naissance en août 1902
Naissance à Ducos
Décès en janvier 1996
Décès à Fort-de-France
Décès à 93 ans

Marie-Magdeleine Carbet


Tavola Strozzi je slika napravljena temperom na drvu i pripisuje se Francescu Rosselliju, datirana u 1472.-1473. i čuva se u Nacionalnom muzeju San Martino u Napulju. Predstavlja vedutu Napulja iz 15. stoljeća.

Izvori

Slike iz 15. stoljeća
Povijest Napulja
Umjetnička djela u Napulju

Tavola Strozzi


An Prasophyllum uvidulum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni David Lloyd Jones ngan D.T.Rouse. An Prasophyllum uvidulum in nahilalakip ha genus nga Prasophyllum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Prasophyllum

Prasophyllum uvidulum


Moresnet (niz. Neutraal-Moresnet, fra. Moresnet Neutre, nje. Neutral-Moresnet, Altenberg - izgovor "Morezne"), neutralno ozemlje kojim su zajedno kao kondominijem upravljali Ujedinjeno Kraljevstvo Nizozemske odnosno od 1830. godine Belgija i Kraljevina Pruska odnosno od 1871. Njemački Reich.

Povijest
Nastao je nakon oblikovanja državnih granica nakon svršetka Napoleonskih ratova 1815. godine. Ujedinjena Kraljevina Nizozemska i Kraljevina Pruska nisu se u potpunosti našli jedinstveni stav kome će pripasti moresnetski kraj. Zapadni je pripao Ujedinjenom Kraljevstvu Nizozemske, južni i istočni Kraljevini Pruskoj, a predio u sredini, oko čije se pripadnosti dvije države nisu složile, proglašen je neutralnim ozemljem, tako zvani Neutralni Moresnet. Aachenskim sporazumom od 26. lipnja 1816. godine. Nalazio se 7 km jugozapadno od Aachena. Tvorevina je bila trokutasta i vodila je ka Vaalserbergu. Neformalni glavni grad bio je Kelmis. Bila je površine 3,4 km². Od 1830. godine na tom je mjestu tvorila četveromeđu s Nizozemskom, Belgijom i Pruskom odnosno poslije Njemačkom. Točnije, Belgija je bila neovisna od 1830., što je nizozemska država priznala 1839. godine a granica između dviju država formalno je utvrđena 1843. godine. Broj stanovnika na tom je području bio 256 1815. godine a naglo je narastao na 4668 stanovnika netom prije Prvoga svjetskog rata. U prvom je svjetskom ratu Njemačka zaposjela Belgiju i sve do njemačkog pripajanja 27. lipnja 1915. bila je pod odvojenom upravom. Kao odštetu za ratna razaranja u Belgija je dobila Moresnet i veliki dio njemačkogovornog Ostkantone. Versailleskim sporazumom od 28. lipnja 1919. priznao je Njemački Reich puni suverenitet Belgije nad Neutralnim Moresnetom. 10. siječnja 1920. pripojena je Belgiji i došla je pod upravu posebne belgijske upravne jedinice Guvernerata Eupena-Malmedyja i promijenila je ime u Kelmis (fra. La Calamine). Pruski Moresnet pripao je Neu-Moresnetu u Belgiji. U drugom svjetskom ratu ovaj je kraj bio pripojen Trećem Reichu.

Gospodarstvo
Godine 1885. rudu iz rudnika je iscrpljena te se pojavila zabrinutost za budućnost Neutralnog Moresneta. Iznešeno je nekoliko u vezi pretvaranja ovog kraja u više neovisni entitet. Godine 1886., glavni rudnički je liječnik dr Wilhelm Molly (1838. – 1919.), filatelist, pokušao je organizirati mjesnu poštansku službu koja bi imala vlastite marke. Na Belgijsko upletanje zamisao je odbačena. Pokušalo se otvoriti legalnu kockarnicu 1903. godine. Kazino je uspostavljen u kolovozu 1903. nakon što je Belgija dotad prisilila svaki takvi subjekt na zatvaranje. Kazino je djelovao pod strogim ograničenjima, nije bilo dopušteno mjesnom stanovništvu kockati niti je smjelo biti više od 20 osoba ni u jednom trenutku na tom mjestu. Poslovni pothvat je napušten nakon što je njemački car Vilim II. zaprijetio podjelom ozemlja ili ustupanjem Belgiji radi okončanja kockanja. Oko ovog vremena u Moresnetu su bile tri destilerije i tvornica gina. U cijelom je području cvalo krijumčarenje sa susjednim zemljama. Nije postojala vojna obveza. Bili su zabranjeni sindikati radnika i namještenika. Stanovnici su plaćali svećenike. Bile su brojne ilegalne pecare rakije i razvijena trgovina alkoholom.

Esperantistička inicijativa
Najzanimljivija inicijativa je ona od esperantskih zaljubljenika iz 1908. godine. Među ostalim pokušajima tu su pokušaj francuskog profesora Gustavea Roya i dr Mollyja, zamjenika gradonačelnika i glavnog liječnika u rudniku, koji su pokušali proglasiti Moresnet prvom esperantskom državom. Dr. Molly predložio je da Moresnet bude prva država na svijetu koja bi bila govornica esperanta. Zvala bi se Amikejo ("mjesto prijateljstva"). Državna himna bila bi koračnica istog imena na melodiu skladbe O Tannenbaum. Izvjestan broj stanovnika naučio je esperanto te je održan skup u Kelmisu za potporu ideji Amikeja 13. kolovoza 1908. godine, i otkriven je grb. Svjetski esperantistički kongres održan u Dresdenu čak je ovaj kondominij proglasio svjetskim gradom esperantističke zajednice i premjestili ga tamo iz Geneve. Održao se rastući broj kongresa i vlasnici pivnica i drugih ugostiteljskih objekata za ispijanje (Kneipe) pokušali su svoje lokale napraviti višejezičnim.

Kraljevski komesari za neutralno područje Moresneta
 Nizozemska
 1817. – 1823.: Werner Jacob; odvjetnik i zastupnik grada Liègea
 1823. – 1830.: Josef Brandès; školski inspektor i zastupnik grada Liègea
 Belgija
 1830. – 1835.: tijekom prvih godina belgijske revolucije upražnjeno
 1835. – 1840.: Lambert Ernst; zamjenik glavnog prokuratora u Liègeu
 1840. – 1889.: Mathieu Crémer; sudac u Verviersu
 1889. – 1915.: Fernand Jacques Bleyfuesz; okružni komesar Verviersa
 1915.: Dr. Bayer; carsko-gradski komesar u Verviersu
 1915. – 1918.: pripojila ga Pruska
 1918. – 1920.: Fernand Jacques Bleyfuesz
 Pruska
 1817. – 1819.: Wilhelm Hardt; rudarskojamski savjetnik za rudnik cinka
 1819. – 1836.: Johann Martin Daniel Mayer; rudarski odvjetnik i direktor rudarske službe u Dürenu
 1836. – 1854.: Heinrich Martins; viši rudarski odvjetnik i pri višoj rudarskoj službi u Bonnu
 1854. – 1866.: Amand von Harenne; prije od 1852. do 1854. policijski komesar; zemaljski vijećnik u Eupenu
 1866. – 1868.: Robert Freiherr von der Heydt; zemaljski vijećnik u Eupenu
 1868. – 1870.: Edwin Gülcher; zemaljski vijećnik u Eupenu
 1871. – 1893.: Alfred Sternickel; zemaljski vijećnik u Eupenu
 1893. – 1909.: Alfred Gülcher; zemaljski vijećnik u Eupenu
 1909. – 1918.: Walter The Losen; zemaljski vijećnik u Eupenu
 1918. – 1920.: nakon primirja iz Compiègnea 1918. odposjednut s njemačke strane

Gradonačelnici Neutralnog Moresneta
 1817. – 1859.: Arnold Timothée de Lasaulx
 1859.: Adolf Hubert van Scherpenzeel-Thim
 1859. – 1882.: Joseph Kohl
 1882. – 1885.: prazno
 1885. – 1915.: Hubert Schmetz
 1915. – 1918.: Wilhelm Kyll
 1918. – 1920.: Pierre Grignard

Izvori

Povijest Belgije
Povijest Nizozemske
Povijest Njemačke

Neutralni Moresnet