Thaddeus Stevens () a fost membru al Camerei Reprezentanților a Statelor Unite din statul Pennsylvania și unul dintre liderii facțiunii  din cadrul  în anii 1860. Aprig adversar al sclaviei și al discriminării împotriva afro-americanilor, Stevens a încercat să le asigure drepturile în timpul Reconstrucției, în opoziție față de președintele Andrew Johnson. În calitate de președinte al  a Camerei în timpul Războiului Civil American, el a jucat un rol fruntaș, concentrându-și atenția asupra înfrângerii Confederației, finanțarea războiului cu noi taxe și credite, zdrobirea puterii proprietarilor de sclavi, desființarea sclaviei, și asigurarea de drepturi egale pentru sclavii eliberați.

Stevens s-a născut în Vermontul rural, în sărăcie, și cu un , ceea ce l-a făcut să șchioapete toată viața. S-a mutat în Pennsylvania încă din tinerețe, și a devenit rapid un avocat de succes în Gettysburg. El s-a interesat de afacerile municipale, și apoi de politică. A fost ales în , unde a devenit un puternic susținător al educației publice gratuite. Obstacolele financiare din 1842 l-au făcut să se mute cu locuința și meseria în orașul mai mare Lancaster. Acolo, el a aderat la Partidul Whig, și a fost ales în Congres în 1848. Activitățile sale ca avocat și politician oponent al sclaviei l-a costat însă voturi și nu a mai candidat și în 1852. După ce a cochetat scurt timp cu Partidul Know-Nothing, Stevens a aderat la nou înființatul Partid Republican, și a fost ales din nou în Congres în 1858. Acolo, împreună cu colegii radicali, ca Senatorul de Massachusetts Charles Sumner, s-a opus expansiunii sclaviei și concesiunilor față de Sud în anii dinaintea războiului.

Stevens a susținut că sclavia nu trebuie să supraviețuiască războiului, și era frustrat de încetineala cu care președintele Abraham Lincoln îi susținea poziția. El a ghidat legislația financiară a guvernului prin Cameră în calitate de președinte al Comisiei de Mijloace. Pe măsură ce războiul înainta spre victoria nordului, Stevens a ajuns să creadă nu numai că trebuie eliminată sclavia, ci și că afro-americanii trebuie să aibă un interes și un cuvânt de spus despre viitorul Sudului, și a promovat confiscarea de terenuri ale stăpânilor de plantații și . Planurile lui mergeau prea departe pentru republicanii moderați și nu au fost adoptate.

După asasinarea lui Lincoln în aprilie 1865, Stevens a intrat în conflict cu noul președinte, Johnson, care a încercat restaurarea rapidă a statelor separatiste fără garanții pentru sclavii eliberați. Diferența de opinii a provocat o luptă continuă între Johnson și Congres, Stevens aflându-se în fruntea republicanilor radicali. După avansul obținut în alegerile din 1866, radicalii au luat frâiele Reconstrucției de la Johnson. Ultima mare bătălie a lui Stevens a fost să asigure  în Cameră împotriva lui Johnson, deși Senatul nu l-a condamnat pe președinte. Perspectiva istoriografică asupra lui Stevens a basculat dramatic de-a lungul anilor, de la o viziune de la începutul secolului al XX-lea în care Stevens apărea nesăbuit și motivat de ură față de albii din Sud, la o perspectivă a  din anii 1950 și de după aceea, care l-au aplaudat pentru vederile sale .

Viața timpurie și educația
Stevens s-a născut în , pe 4 aprilie 1792. A fost al doilea din cei patru copii, toți băieți, și a fost numit în cinstea generalului polonez care luptase în Revoluția Americană, Tadeus Kosciuszko. Părinții lui erau baptiști care emigraseră din Massachusetts în preajma lui 1786. Thaddeus s-a născut cu un , ceea ce la acea vreme era văzut ca o judecată a lui Dumnezeu pentru păcate secrete ale părinților—iar fratele lui mai mare s-a născut cu acest defect la ambele picioare. Tatăl băieților, Joshua Stevens, era fermier și cizmar, care își câștiga cu greu traiul în Vermont. După ce a avut încă doi fii (născuți fără handicap), Joshua și-a abandonat copiii și soția, Sarah (născută Morrill). Circumstanțele plecării sale și soarta lui ulterioară sunt incerte; este posibil să fi murit în  în timpul Războiului din 1812.

Lui Sarah Stevens i-a fost și mai greu să își câștige existența cu ferma, dar a primit din ce în ce mai mult ajutor de la fiii ei care creșteau. Ea era hotărâtă să-și ajute fiii să devină mai buni, și în 1807 a mutat familia în orașul vecin , unde l-a înscris pe tânărul Thaddeus la Caledonia Grammar School (adesea numită Academia Peacham). El a suferit mult de pe urma ironiilor colegilor lui din cauza handicapului. Relatările ulterioare îl descriu ca "plin de voință și încăpățânat", cu "o copleșitoare și arzătoare dorință de a-și asigura o educație".

După absolvire, s-a înscris la Colegiul Burlington din cadrul Universitatății Vermontului, dar și-a suspendat studiile din cauza rechiziției clădirilor din campus de către guvernul federal în timpul Războiului din 1812. Stevens s-a înscris apoi în  la  din . La Dartmouth, în ciuda unei cariere academice strălucite, nu a fost ales în ; aceasta a fost o altă experiență traumatizantă pentru el.

Stevens a absolvit Dartmouth în 1814, și a fost ales să țină . Ulterior, el a revenit la Peacham și pentru scurt timp a învățat acolo. Stevens a început să și studieze dreptul cu judecătorul John Mattocks în Danville. La începutul lui 1815, după ce le-a scris prietenilor din York, Pennsylvania, s-a mutat acolo.

Avocat și politician în Pennsylvania

Avocat la Gettysburg
În Pennsylvania, Stevens a predat dreptul la  și și-a continuat studiile pentru barou. Avocații locali au adoptat o rezoluție de restricționare a aderării, interzicând primirea celor care "urmau orice altă profesie în timp ce se pregăteau pentru admitere", restricție probabil îndreptată împotriva lui Stevens. Neînfricat, se pare (conform unei relatări povestită de mai multe ori de el însuși), s-a prezentat cu patru sticle de vin de Madeira la comisia de examinare din Chatham County, Maryland, și acolo s-au pus puține întrebări, dar s-a băut mult vin. A plecat din  în dimineața următoare cu un certificat care  îi permitea, prin , să practice dreptul oriunde. Stevens a mers apoi la Gettysburg, reședința comitatului Adams, unde și-a deschis un cabinet în septembrie 1816.

Stevens nu cunoștea pe nimeni în Gettysburg, și inițial nu a avut succes ca avocat. La mijlocul anului 1817, șansa lui a fost un caz în care un fermier care fusese închis pentru datorii a ucis ulterior pe unul dintre polițiștii care îl arestase. Apărarea lui, deși fără succes, i-a impresionat pe localnici, și nu i-au mai lipsit cazurile. În cariera juridică, el a demonstrat tendința spre sarcasm care, mai târziu, avea să-l marcheze ca politician, spunându-i unui judecător care îl acuzase de , "Domnule, fac și eu ce pot să mi-o ascund".

Mulți din cei care își aminteau de Stevens după moartea sa în 1868, erau de acord că avea talent de avocat. El a fost implicat în primele zece cazuri care au ajuns la  din comitatul Adams, după ce a început să lucreze, și a câștigat nouă din ele. Un caz pe care ulterior și-a dorit să nu-l fi câștigat a fost Butler v. Delaplaine, în care a reușit să recupereze un sclav pentru stăpânul lui.

În Gettysburg, Stevens a început să se implice și în politică, obținând șase mandate de un an în consiliul local între 1822 și 1831 și devenind președintele acestuia. El a luat profiturile din cabinetul său și le-a investit în afaceri imobiliare în Gettysburg, devenind cel mai mare proprietar de pământ din comunitate prin 1825, având interese financiare și în mai multe topitorii de fier din afara orașului. Pe lângă bunuri, a adunat și dușmani; după moartea unei femei gravide de culoare din Gettysburg, s-au scris mai multe scrisori anonime la ziare prin care se sugera că Stevens ar fi fost vinovat. Zvonurile s-au ținut de el ani de zile; atunci când un ziar care se opunea lui Stevens a tipărit o scrisoare din 1831 în care era numit ca asasin, l-a dat în judecată pentru calomnie și a câștigat.

Antimason
Prima cauză politică a lui Stevens a fost antimasoneria, care devenise larg răspândită în 1826, după dispariția și moartea lui , un mason din ; colegii masoni erau suspectați de moartea lui Morgan deoarece nu erau de acord cu publicarea de către acesta a unei cărți în care dezvăluia ritualurile secrete ale ordinului. Din moment ce principalul candidat în opoziție față de președintele John Quincy Adams era generalul Andrew Jackson, un mason care îi ironiza pe adversarii ordinului, antimasoneria a devenit strâns asociată cu opoziția față de Jackson și față de  după ce a fost ales președinte în 1828.

Susținătorii lui Jackson erau din vechiul Partid Democrat-Republican care a evoluat ulterior în Partidul Democrat. Lui Stevens i s-a de către colegul avocat (și viitor președinte), James Buchanan că ar putea promova pe linie politică, dacă i se alătură, dar Stevens nu-l putea susține pe Jackson, din principiu. Pentru Stevens, antimasoneria a devenit un mijloc de a i se opune lui Jackson; este posibil ca el să fi avut și motive personale, deoarece masonii nu primeau în rândurile lor "ologi". Stevens a abordat antimasoneria cu entuziasm, și i-a rămas fidel chiar și după ce majoritatea pennsylvănenilor abandonaseră cauza. Biograful său, Hans Trefousse, sugera că un alt motiv pentru virulența lui Stevens era un atac de boală din anii 1820, în urma căruia și-a pierdut părul (el a purtat ulterior peruci, care de multe ori nu îi stăteau bine), și "nedorita boală ar fi putut să contribuie la nerezonabilul său fanatism față de masoni".

Prin 1829, antimasoneria evoluase într-un partid politic, care s-a dovedit popular în mediul rural din centrul Pennsylvaniei. Stevens a devenit rapid un membru proeminent al mișcării, participqnd la primele două convenții naționale ale partidului în 1830 și 1831. La acesta din urmă, el a promovat candidatura   pentru funcția de președinte al partidului, dar în zadar deoarece nominalizarea i-a revenit fostului procuror general . Jackson a fost reales cu ușurință; înfrângerea zdrobitoare (Wirt a câștigat doar în Vermont) a făcut ca partidul să dispară în cele mai multe locuri, deși a rămas puternic în Pennsylvania pentru mai mulți ani.

În septembrie 1833, Stevens a fost ales pentru un mandat de un an în Camera Reprezentanților a statului Pennsylvania ca antimason, și în Harrisburg a încercat odată să înființeze o comisie care să investigheze masoneria. Stevens a câștigat atenție mult în afara granițelor Pennsylvaniei pentru discursul său împotriva masoneriei, și a devenit rapid expert în manevrele legislative. În 1835, o ruptură în rândul democraților i-a adus pe antimasoni la controlul . După ce a primit dreptul de a emite , Stevens a convocat în fața camerei politicieni de seamă care erau masoni, inclusiv pe guvernatorul . Martorii au  împotriva autoincriminării, și când Stevens l-a abuzat verbal pe unul dintre ei, reacția rezultată l-a făcut pe propriul său partid să pună capăt anchetei. Agitația l-a costat pe Stevens realegerea în 1836, și chestiunea antimasoneriei a murit în Pennsylvania. Cu toate acestea, Stevens a rămas tot restul vieții sale  un adversar al ordinului.

Cruciada pentru educație
Începând cu primii săi ani în Gettysburg, Stevens a promovat cauza educației universale. La momentul respectiv, niciun stat din afara New Englandului nu avea învățământ public gratuit pentru toți. În Pennsylvania, exista educație gratuită în Philadelphia, dar în alte părți ale statului, cei care doreau să-și educe copiii fără taxe de școlarizare trebuia să depună un . Stevens și-a deschis publicului vasta bibliotecă privată și a renunțat la președinția consiliului local, considerând că este mai importantă activitatea sa în cadrul inspectoratului școlar. În 1825, a fost ales de către alegătorii din comitatul Adams ca administrator al Academiei Gettysburg. Cum școala era în colaps financiar, Stevens a convins alegătorii din comitat să accepte să plătească datoria acesteia, permițând vânzarea ei ca un seminar luteran. Ea a primit dreptul de a acorda diplome de colegiu în 1831 sub titulatura de Pennsylvania College, și în 1921 a devenit . Stevens a dat școlii teren pe care să se construiască o clădire și a fost mulți ani .

În aprilie 1834, în colaborare cu guvernatorul Wolf, a îndrumat prin legislativ o propunere de lege care să permită districtelor din tot statul să voteze dacă să aibă școli publice finanțate din impozite. Districtul Gettysburgului a votat pentru, și l-a ales și pe Stevens ca director al școlilor, post în care a lucrat până în 1839. Zeci de mii de alegători au semnat petiții cerând anularea. Rezultatul a fost o lege de abrogare care a trecut cu ușurință de . Se credea că proiectul de lege va trece și de Cameră, și că va fi adoptat în ciuda opoziției lui Stevens. Atunci când s-a ridicat să vorbească pe , el a apărat noul sistem de învățământ, afirmând că, de fapt, el economisește bani, și a demonstrat cum. El a precizat că adversarii lui căutau să-i separe pe săraci într-o castă inferioară lor, și i-a acuzat pe bogați de lăcomie și de lipsă de empatie cu cei săraci. Stevens a susținut: "nu vă ridicați monumente din bronz sau din marmură, faceți-le din minți veșnic vii!" Proiectul de abrogare a fost respins; Stevens a primit mare parte din credit pentru aceasta. Trefousse sugera că victoria nu a fost din cauza elocvenței lui Stevens, ci din cauza influenței sale, combinată cu cea guvernatorului Wolf.

Schimbarea politică; mutarea la Lancaster
În 1838, Stevens a candidat din nou pentru legislativ. El spera că dacă restul antimasonilor împreună cu Partidul emergent Whig câștigă o majoritate, el ar putea fi ales în Senatul Statelor Unite, ai cărei membri erau delegați în 1913 de către legislativele statelor. A urmat o campanie murdară chiar și după standardele vremii. Rezultatul a fost algerea unui democrat ca guvernator, controlul Whig asupra Senatului statului, și Camera în blocaj politic, numărul de locuri pentru Philadelphia fiind contestat, deși Stevens își câștigase locul  în comitatul Adams. Stevens a încercat să obțină excluderea acelor democrați din Philadelphia, ceea ce ar fi creat o majoritate Whig care ar fi putut alege un președinte al Camerei și pe el ca senator. Pe fondul revoltelor din Harrisburg—cunoscute mai târziu ca " "—planul lui Stevens a eșuat, democrații câștigând controlul asupra Camerei. Stevens a rămas în legislativ majoritatea anilor până în 1842, dar episodul l-a costat mare parte din influența sa politică, Whig-ii dând pe el vina pentru dezastru și nefiind dispuși să dea o funcție de conducere pe mâna cuiva care încă nu aderase la partidul lor. Cu toate acestea, el a susținut pozițiile Whig pro-business și pro-dezvoltare. El a militat pentru candidatul Whig de la alegerile prezidențiale din 1840, fostul general William Henry Harrison. Deși Stevens a susținut mai târziu că Harrison îi promisese o funcție în guvern, dacă va fi ales, el nu a primit niciuna, și orice influență pe care o avea a pierdut-o atunci când Harrison a murit după doar o lună în funcție, și a fost urmat de John Tyler, un sudist ostil pozițiilor lui Stevens pe tema sclaviei.

Deși Stevens era cel mai de succes avocat din Gettysburg, el a acumulat datorii din cauza intereselor sale de afaceri. Refuzând să profite de legile falimentului, a simțit că trebuia să se mute într-un oraș mai mare, în scopul de a obține bani să-și plătească obligațiile. În 1842, Stevens și-a mutat locuința și cabinetul în orașul Lancaster. El știa că comitatul Lancaster era un fief antimason și Whig, care i-ar fi asigurat păstrarea unei baze politice. Într-o perioadă scurtă, ajunsese să câștige mai mult decât orice alt avocat din Lancaster; în 1848, el își redusese datoriile la 30.000 dolari, pe care i-a plătit la scurt timp. În Lancaster și-a asigurat serviciile , o menajeră, a cărei apartenență rasială a fost descris ca mulatru, și care au rămas cu el tot restul vieții sale.

Aboliționist și congresman antebelic

Evoluția ideilor
În 1830, puțini doreau eradicarea imediată a sclaviei. Mișcarea  era tânără și doar recent avea în rândurile ei figuri ca . Motivul lui Stevens pentru adoptarea sclaviei drept cauză politică a fost disputat între recentele sale biografii. Richard Current sugera în 1942 că a fost din ambiție; , în controversata ei psihobiografie din 1959 a lui Stevens, a sugerat că a fost din empatia sa față de cei asupriți, întrucât și el, din cauza handicapului său, se confruntase cu prejudecățile și cu disprețul societății. Trefousse, în lucrarea sa din 1997, sugera și el că sentimentele lui Stevens față de cei asupriți au fost un factor, combinat cu remușcările pentru cazul Butler, și că este puțin probabil ca ambiția să fi fost un motivator major, întrucât fervoarea anti-sclavie a lui Stevens îi dăuna de fapt carierei.

La convenția constituțională din Pennsylvania din 1837, Stevens, care era delegat, a luptat împotriva privării afro-americanilor de drepturile electorale, deși era dispus să susțină o minimă cerință de proprietate pentru toți alegătorii. Conform istoricului Eric Foner, "când Stevens a refuzat să semneze constituția din 1837 din cauza prevederilor ei despre dreptul la vot, și-a anunțat angajamentul pentru o definiție nerasială a cetățeniei americane, la care a aderat pentru tot restul vieții sale". După ce s-a mutat în Lancaster, un oraș nu departe de linia Mason–Dixon, el a devenit activ în Underground Railroad, nu doar apărându-i pe cei acuzați că sunt sclavi fugari, ci și coordonând mișcările celor care își căutau libertatea. O renovare efectuată în 2003 la fostul său domiciliu din Lancaster a dezvăluit faptul că locuința avea o cisternă ascunsă, atașat de clădirea principală printr-un tunel ascuns, în care se ascundeau sclavi evadați.

Până la izbucnirea Războiului Civil, Stevens și-a asumat public poziția de sprijin pentru sfârșitul slaviei și s-a opus extinderii ei. Cu toate acestea, el nu încerca să o perturbe în statele în care ea exista, întrucât Constituția protejat afacerile interne ale acestora de amestecul din afară. El a susținut și candidați stăpâni de sclavi din Partidul Whig pentru funcția de președinte: Henry Clay în 1844 și Zachary Taylor în 1848.

Primul mandat în Congres
În 1848, Stevens a candidat la alegerile pentru Congres în . A întâmpinat opoziție la convenția Whig. Unii delegați simțeau că, deoarece venise târziu în partid, Stevens nu ar trebui să primească nominalizarea; altora le plăcea poziția lui față de sclavie. În cele din urmă, a câștigat nominalizarea. Într-un an puternic pentru Whig-i la nivel național, Taylor a fost ales președinte și Stevens a fost ales în Congres.Când  s-a întrunit în decembrie 1849, Stevens și-a luat locul, alături de alți adversari nou-aleși ai sclaviei, cum ar fi Salmon P. Chase. Stevens s-a pronunțat împotriva Compromisului din 1850, pus la punct de senatorul de Kentucky Henry Clay, care dădea victorii și Nordului și Sudului, dar permitea ca unele dintre teritoriile recent dobândite de la Mexic să devină state practicante ale sclaviei. În iunie, în timp ce dezbaterile continuau, el a declarat: "Acest cuvânt, «compromis», când se aplică la drepturile omului și la drepturile constituționale, îl detest". În ciuda opoziției lui, legile care formau Compromisul au fost adoptate, inclusiv Legea Sclavilor Fugari, pe care Stevens o găsea deosebit de ofensatoare. Deși mulți americani sperau că Compromisul sa aducă pace internă, Stevens a avertizat că el este "mama fertilă a viitoarelor rebeliuni, dezbinări, și război civil".

Stevens a fost ușor renominalizat și reales în 1850, chiar dacă poziția lui i-a cauzat probleme în rândul Whig-ilor pro-Compromis. În anul 1851, Stevens a fost unul dintre avocații apărării în procesul a 38 de afro-americani și altor trei persoanel în tribunalul federal din Philadelphia, acuzați de trădare. Inculpații fuseseră implicați în așa-numita Răscoală din Christiana, în care o încercare de a pune în aplicare un mandat emis pe Legea Sclavilor Fugari s-a soldat cu uciderea stăpânului sclavilor. Judecătorul  de la Curtea Supremă a SUA, care a judecat cazul în calitate de judecător de circuit,  pe motiv că, deși aceștia ar putea fi vinovați de crimă sau de tulburarea ordinii, ei nu au fost acuzați de aceasta, iar de trădare nu se făceau vinovați. Mediatizatul incident (și altele ca acesta) au crescut polarizarea pe tema sclaviei și a făcut din Stevens o figură proeminentă a aboliționismului din Nord.

În ciuda acestei tendințe, Stevens a suferit probleme politice. El a plecat din grupul parlamentar Whig în decembrie 1851, când colegii lui nu i s-au alăturat în încercarea de abrogare a elementelor celor mai incomode ale Compromisului, deși l-a susținut pe candidatul lor care în 1852 nu a reușit să fie ales președinte, generalul . Adversarii săi politici, precum și aversiunea locală față de poziția lui în raport cu sclavia și participarea la procesul de trădare, l-a făcut să îi fie greu să obțină o nouă candidatură, și el nu a mai încercat decât să-și aleagă un succesor. Cel ales de el nu a obținut însă nici el nominalizarea PartidulWhig.

și republican
Rămas fără funcție, Stevens s-a concentrat pe cabinetul său de avocatură din Lancaster, rămânând unul dintre cei mai importanti avocați din stat. El a rămas activ în politică, și în 1854, pentru a obține mai multe voturi pentru mișcarea anti-sclavie, s-a alăturat grupării nativiste Know-Nothing. Membrii acesteia se angajaseră să nu vorbească deloc despre deliberarile din cadrul Partidului (de unde că "nu știu nimic"), și Stevens a fost atacat pentru calitatea de membru într-o organizație secretă similară Masoneriei. În 1855, Stevens s-a alăturat noului Partid Republican. Acolo au mers și alți foști Whig-i adversari ai sclaviei, între care și William H. Seward din New York, Charles Sumner din Massachusetts, și Abraham Lincoln din Illinois.

Stevens a fost delegat la , unde l-a susținut pe judecătorul McLean, ca și în 1832. Convenția l-a nominalizat însă pe John C. Freemont, pe care Stevens îl sprijinise activ în cursa împotriva concetățeanului său din Lancaster, candidatul democrat James Buchanan. Cu toate acestea, Pennsylvania a contribuit la alegerea lui Buchanan. Stevens a revenit la practica avocaturii, dar până în 1858, cum președintele și partidul său erau foarte nepopulari și țara era sfâșiată de controverse ca decizia din cazul Dred Scott, Stevens a găsit ocazia de a reveni în Congres. Drept candidat Republican, a fost ales cu ușurință. Ziarele democrate erau consternate. Un titlu de pe prima pagină anunța "Negroteismul triumfător".

Alegerile din 1860; criza secesiunii
Stevens și-a luat locul în  în decembrie 1859, la doar câteva zile după spânzurarea lui John Brown, care atacase arsenalul federal de la  în speranța de a provoca o insurecție a sclavilor. Stevens s-a opus la acea dată acțiunii violente a lui Brown, deși mai târziu și-a schimbat atitudinea într-o direcție mai aprobatoare. Tensiunile secționale s-au revărsat în Cameră, care s-a dovedit incapabilă a alege un  timp de opt săptămâni. Stevens a fost activ în fluxul amar de invective din ambele părți; la un moment dat, congresmanul de Mississippi  l-a atacat cu un cuțit, deși nu s-a vărsat sânge.

Cum democrații nu reușeau să se pună de acord asupra unui singur candidat la președinție,  de la Chicago a devenit crucială, deoarece candidatul ar fi fost într-o poziție favorabilă pentru a deveni președinte. Figuri proeminente în partid, cum ar fi Seward și Lincoln, au cerut nominalizarea. Stevens a continuat să-l sprijine pe judecătorul McLean, acum ajuns la vârsta de 75 de ani. De la al doilea tur de scrutin, majoritatea delegaților din Pennsylvania l-au sprijinit pe Lincoln, ajutându-l pe illinoisan să obțină nominalizarea. Cum democrații nu au propus niciun candidat în colegiul său, Stevens era asigurat de realegerea sa în Cameră, și a făcut campanie pentru Lincoln în Pennsylvania. Lincoln a câștigat majoritatea în Colegiul Electoral. Opoziția cunoscută a președintelui ales față de extinderea sclaviei a dus la declanșarea imediată a discuțiilor despre secesiune în statele din sud, o amenințare pe care Stevens o minimalizase în timpul campaniei.

Congresul s-a întrunit în decembrie 1860, în timp ce mai multe dintre statele din sud deja se hotărâseră să se separe. Stevens era neînduplecat în opoziția sa față de eforturile de a-i mulțumi pe sudiști, cum ar fi , care ar fi încetățenit sclavia ca fiind protejată de orice amendament constituțional. El a declarat, într-un comentariu citat pe larg atât în Nord cât și în Sud, că decât să ofere concesii din cauza alegerii lui Lincoln, el ar fi preferat să vadă cum "acest Guvern se năruie într-o mie de atomi", și că forțele Statelor Unite vor zdrobi orice rebeliune. În ciuda protestelor lui Stevens, administrația  a lui Buchanan a făcut prea puțin ca răspuns la voturile de secesiune, și a permis ca majoritatea resurselor federale din Sud să cadă în mâinile rebelilor. Mulți, chiar și în mișcarea aboliționistă, erau mulțumiți să rămână lucrurile așa, și să lase Sudul să meargă pe calea lui. Stevens nu a fost de acord, și congresmanul a fost "fără îndoială, mulțumit" de declarația lui Lincoln în  din 4 martie 1861, că el va "ține, ocupa și poseda proprietățile și locuri care aparțin Guvernului".

Războiul Civil American

Sclavia
Când a izbucnit războiul în aprilie 1861, Stevens a susținut că Confederații sunt niște rebeli care trebuie zdrobiți prin forță. De asemenea, el considera că Confederația se scosese de sub protecția Constituției Statelor Unite prin declanșarea războiului, și că în Statele Unite reconstituite, sclavia nu-și va mai avea locul. Speakerul , ale cărui opinii îl înscriau, împreună cu Stevens, printre congressmanii care aveau să devină cunoscuți ca  (pentru poziția lor față de sclavie, spre deosebire de conservatori sau ), l-a desemnat președinte al . Această poziție i-a dat putere asupra ordinii de zi a Camerei.În iulie 1861, Stevens a obținut adoptarea  de confiscare a proprietății unor rebeli, inclusiv a sclavilor. În noiembrie 1861, Stevens a introdus o rezoluție de eliberare a tuturor sclavilor; dar ea a fost respinsă. Cu toate acestea, s-au adoptat legi prin care se abolea sclavia în  și în teritorii. Până în martie 1862, spre exasperarea lui Stevens, maximul ce susținuse Lincoln în public fusese o emancipare treptată în , cu despăgubirea stăpânilor de sclavi de către guvernul federal.

Stevens și alți radicali erau frustrați de cât de lent le adoptase Lincoln politicile de emancipare; conform lui Brodie, "Lincoln a reușit rareori să țină pasul cu Stevens, deși amândoi mergeau către aceleași orizonturi luminoase". În aprilie 1862, Stevens îi scria unui prieten: "cât ce privește speranțele de viitor, sunt sărace, pentru Lincoln e un nimeni". Radicalii au insistat agresiv cu chestiunea, provocându-l pe Lincoln să comenteze: "Stevens, Sumner și [senatorul de Massachusetts Henry] Wilson mă tot bântuie cu stăruințele lor pentru o Proclamație de Emancipare. Oriunde mă duc și oriîncontro mă întorc, sunt pe urmele mele, și totuși încă în inima mea, am profunda convingere că ceasul nu a sosit încă."  Președintele a afirmat că dacă se ajunge la o luptă finală între radicali și dușmanii lor, va fi obligat să țină partea lui Stevens și tovarășilor lui, pe care i-a numit "diavolii cei mai incomozi din lume" dar "cu chipurile ... întoarse către Zion". Deși Lincoln și-a compus proclamația în iunie sau iulie 1862, secretul a fost păstrat în cadrul Cabinetului, iar președintele a refuzat rugămințile radicalilor de a o emite până după victoria unionistă de la bătălia de pe Antietam în septembrie. Stevens a adoptat rapid Proclamația de Emancipare și a folosit-o în campania de realegere. Când Congresul s-a reîntrunit în decembrie, Stevens a continuat să critice politicile lui Lincoln, numindu-le "uzurpări flagrante, demne de condamnare din partea comunității". Stevens s-a opus în general planurilor lui Lincoln de a coloniza în străinătate sclavii eliberați, deși uneori susținea, din motive politice, propunerile de emigrare. Stevens i-a scris în iunie 1863 unui nepot: "sclavii ar trebui incitați la insurecție, ca să le arate rebelilor cum este un război civil adevărat".În timpul incursiunii confederate în Nord de la mijlocul anului 1863, care a culminat în bătălia de la Gettysburg, confederații au trimis de două ori niște detașamente la  a lui Stevens. Acesta, care fusese acolo pentru a supraveghea operațiunile, a fost mutat de angajații săi împotriva voinței sale. Generalul  a jefuit și vandalizat Forge, provocând lui Stevens pagube în valoare de aproximativ 80.000 de dolari. Early a susținut că și Nordul făcuse același lucru cu personalitățile Sudului, și că Stevens era bine cunoscut pentru dorința lui de răzbunare față de Sud. Întrebat dacă l-ar fi luat pe congresman la  din Richmond, early a răspuns că l-ar fi spânzurat pe Stevens și i-ar fi împărțit oasele între statele confederate.

Stevens a presat Congresul să adopte un amendament constituțional de abolire a sclaviei. Proclamația de Emancipare a fost o măsură de război, care nu se aplica tuturor sclavilor, și ar fi putut fi anulată pe timp de pace de instanțele de judecată; un amendament constituțional ar fi însemnat sfârșitul sclaviei. Al treisprezecelea Amendament—care a abolit sclavia și servitutea involuntară, cu excepția pedepselor pentru crimă—a fost adoptat rapid de Senat, dar a picat în Cameră, în iunie; temerile că aceasta ar putea să nu fie adoptat au întârziat o nouă tentativă de a-l discuta. Lincoln a militat agresiv pentru amendament după realegerea sa în 1864, și Stevens i-a descris cuvântarea anuală din fața Congresului din decembrie ca "cel mai important și mai bun mesaj care i-a fost comunicat Congresului în ultimii 60 de ani". Stevens a închis dezbaterea amendamentului la 13 ianuarie 1865. Reprezentantul de Illinois  scria: "distinși soldați și cetățeni ocupau toate locurile disponibile, să-l audă pe elocventul vârstnic vorbind despre o măsură care avea să pună capăt războiului de patruzeci de ani împotriva sclaviei".

Amendamentul a trecut la limită, abia după ce Lincoln însuși a exercitat presiuni puternice, împreună cu ofertele de numiri politice din partea "". Democrații au făcut acuzații de dare de mită; Stevens a declarat: "cea mai măreață măsură a secolului al XIX-lea a fost adoptată prin corupție, ajutată și instigată de cel mai pur om din America". Amendamentul a fost declarat ratificat la 18 decembrie 1865. Stevens a continuat să facă presiuni pentru o interpretare cât mai largă a acestuia, care cuprindea dreptate economică justiție în plus față de sfârșitul oficial al sclaviei.

După adoptarea celui de al treisprezecelea Amendament, Congresul a dezbătut drepturile economice ale sclavilor eliberați. La cererea lui Stevens, s-a votat pentru a autoriza , cu un mandat (dar fără finanțare) pentru a înființa școli și a distribui "nu mai mult de patruzeci de acri" [16 ha] de teren confiscat de la confederați fiecărei familii de sclavi eliberați.

Finanțarea războiului
Stevens a lucrat îndeaproape cu oficialii administrației Lincoln pe tema legislației de finanțare a războiului. La mai puțin de o zi de la numirea sa ca președinte al Comisiei de Mijloace și Modalități, el a prezentat un proiect de lege pentru un credit de război. Au urmat rapid legi care să-i plătească pe soldații deja chemați sub arme de Lincoln și care să permită administrației să se împrumute pentru a purta războiul. Aceste legi și mai multe altele au fost promovate în Cameră de Stevens. Pentru a învinge tacticile de tergiversare a adversarilor , el a impus în Cameră durate de dezbatere de nu mai mult jumătate de minut.

Stevens a jucat un rol important în adoptarea de , când, pentru prima dată, Statele Unite ale Americii au emis monedă susținută numai prin propriul său de credit, nu și de aur sau argint. Mecanismele anterioare de finanțare a războiului, cum ar fi obligațiunile de război, eșuaseră după ce a devenit clar că războiul nu va fi unul scurt. În 1863, Stevens a asistat la adoptarea , conform căreia băncile erau obligate să-și limiteze emisiile monetare la valoarea obligațiunilor federale pe care erau obligate să le dețină. Sistemul a rezistat timp de o jumătate de secol, până când a fost înlocuit de Sistemul Rezervei Federale în 1913.

Deși Legea Mijloacelor de Plată permitea plata obligațiilor guvernului în bani de hârtie, Stevens nu a putut obține de la Senat acordul ca dobânda la datoria națională să  fie plătit cu . Cum valoarea banilor de hârtie scădea, Stevens a protestat împotriva speculatorilor cu aur, iar în iunie 1864, după consultarea cu secretarul trezoreriei Salmon P. Chase, a propus ceea ce a devenit cunoscut ca Legea Aurului—abolirea pieții aurului prin interzicerea vânzării sale de către brokeri sau pentru livrare viitoare. Ea a fost adoptată de Congres în iunie; haosul cauzat de lipsa unei piețe organizate a aurului a accelerat scăderea valorii hârtiei. Sub presiunea puternică din partea comunității de afaceri, Congresul a abrogat legea la 1 iulie, la douăsprezece zile după ce o adoptase. Stevens nu a avut remușcări, nici chiar după ce valoarea monedei de hârtie și-a revenit la sfârșitul lui 1864, pe fondul așteptărilor ca Uniunea să câștige războiul, și a propus o lege care interzicea plata unei sume în  în schimbul uneia în monedă de aur. Aceasta nu a fost adoptată.

Ca și majoritatea politicienilor din Pennsylvania din ambele partide, Stevens a fost un mare susținător al taxelor vamale, care au crescut de la 19% la 48% din anul fiscal 1861 până în anul fiscal 1865. Potrivit activistei  în "Taxa în vremurile noastre:" "Taxele  [de import] nu erau niciodată prea mari pentru [Stevens], în special pe fier, pentru că el era producător și se spunea adesea în Pennsylvania că taxele pe care le susținea nu reprezintă în niciun fel marile interese ale statului în domeniul fierului, ci erau promovate doar pentru a acoperi nevoile propriilor lui... fabrici prost gestionate."

Reconstrucția

Problema reconstrucției Sudului
După ce Congresul a dezbătut modul în care SUA va fi organizată după război, statutul sclavilor eliberați și al foștilor confederați rămăsese nedeterminat. Stevens a declarat că era nevoie de o "reorganizare radicală a instituțiilor, obiceiurilor și manierelor Sudului". Stevens, Sumner și alți radicali susțineau că statele din Sud ar trebui să fie tratate ca provincii cucerite, fără drepturi constituționale. Lincoln, dimpotrivă, spunea că numai persoane fizice, nu statele, fuseseră rebele. În iulie 1864, Stevens a insistat ca Lincoln să promulge , care îi obliga pe cel puțin jumătate din alegătorii dinainte de război să semneze un jurământ de loialitate ca precondiție ca un stat să-și redobândească statutul autonom în cadrul federației. Lincoln, care a susținut mai indulgentul , .

Stevens a votat fără tragere de inimă pentru Lincoln la convenția , o coaliție comună a republicanilor cu . El ar fi preferat să voteze pentru vice-președintele în funcție, Hannibal Hamlin, drept partener de cursă electorală pentru Lincoln în 1864, dar delegația sa a ales să folosească votul statului lor în favoarea candidatului preferat de administrație, guvernatorul militar al Tennessee-ului Andrew Johnson, un democrat al războiului, care fusese senator de Tennessee și ales guvernator. Stevens a fost dezgustat de nominalizarea lui Johnson, protestând: "nu puteți găsi un candidat pentru postul de vicepreședinte fără să vă duceți după el la naiba într-o provincie rebelă?" Stevens a făcut însă campanie pentru candidatura Lincoln-Johnson; Lincoln a fost reales președinte, și la fel și Stevens în Cameră. Atunci când, în ianuarie 1865, Congresul a aflat că Lincoln încercase , Stevens, revoltat, a declarat că, dacă electoratul american ar putea vota din nou, ei l-ar alege pe generalul  în locul lui Lincoln.

Reconstrucția Prezidențială
Înainte de a părăsi orașul după ce Congresul și-a suspendat lucrările în martie 1865, Stevens l-a îndemnat pe Lincoln să pună presiune militară mare asupra Sudului, deși războiul era pe sfârșite. Lincoln i-a răspuns: "Stevens, încercăm să prindem un mistreț mare și să-l și ținem după ce-l vom fi prins. Trebuie să avem grijă să nu ne scape". El nu avea să se mai întâlnească cu Lincoln, și a plecat doar cu "o metafora familiară, dar fără certitudinea de a-și fi lăsat măcar o urmă asupra politicii lui Lincoln." În seara zilei de 14 aprilie 1865, Lincoln a fost asasinat de simpatizantul confederat John Wilkes Booth. Stevens nu a participat la ceremonii când trenul funerar al lui Lincoln s-a oprit în Lancaster; se spunea că este bolnav. Trefousse specula că s-ar putea să fi evitat ceremoniile din alte motive. Potrivit biografului lui Lincoln, , Stevens ar fi stat la un pod de cale ferată și și-ar fi scos pălăria.

În mai 1865, Andrew Johnson a început ceea ce a ajuns să fie cunoscut sub numele de "Recon strucția Prezidențială": a recunoscut un guvern provizoriu al Virginiei, condus de , a cerut celorlalte foste state rebele să organizeze convenții constituționale, a proclamat amnistie pentru mulți sudiști și a acordat grațieri individuale altora. Johnson nu a presat statele să protejeze drepturile sclavilor eliberați, și a început imediat să contracareze politicile de reformă agrară ale Biroului pentru Eliberați. Aceste acțiuni l-au revoltat pe Stevens și pe alții care îi împărtășeau opiniile. Radicalii considerau că sclavii eliberați din Sud riscă să-și piardă libertatea economică și politică necesară pentru a susține emanciparea din sclavie. Au început să ceară  și au continuat cererile de reformă agrară.

Stevens i-a scris lui Johnson că politicile sale erau grav dăunătoare țării și că el ar trebui să solicite o ședință extraordinară a Congresului, care nu era programat să se întrunească până în decembrie. Când apelurile sale au fost ignorate, Stevens a început să discute cu alți radicali cum să se impună în fața lui Johnson, atunci când cele două camere se vor întruni. Congresul are puterea constituțională de a decide dacă cei care urmează să-i fie membrii au fost corect aleși; Stevens a cerut ca mandatul niciunui senator sau reprezentant din Sud să nu fie validat. El a susținut că statele nu trebuie readmise imediat pentru că ulterior Congresul ar fi lipsit de puterea de a impune reformele rasiale.

În septembrie, Stevens a ținut în Lancaster un discurs republicat pe scară largă în care a stabilit ce dorește pentru Sud. El a propus ca guvernul să confiște moșiile celor mai mari 70.000 de latifundiari de acolo, anume cei care dețineau mai mult de . Mare parte din aceste proprietăți le dorea distribuite în parcele de  sclavilor eliberați; alte terenuri ar fi fost folosite pentru a-i recompensa pe loialiștii din Sud și din Nord, sau pentru a satisface obligațiile guvernului. El a avertizat că, în planul președintelui, statele din sud vor trimite rebeli în Congres, care s-ar alătura democraților din Nord și lui Johnson pentru a guverna ei națiunea, anulând emanciparea.

În a doua jumătate a lui 1865, statele din sud au ținut alegeri legislative pentru Congresul federal, la care puteau participa doar albii, și la care fuseseră aleși mulți foști rebeli, cel mai vizibil vicepreședintele confederat , votat ca senator de . Violența împotriva afro-americanilor era ceva comun în Sud și nu era pedepsită; noile legislative au adoptat , prin care sclavii eliberați erau privați de majoritatea drepturilor cetățenești. Aceste acțiuni, văzute de către Nord ca o provocare, l-au consternat pe Johnson și au contribuit la întoarcerea opiniei publice din Nord împotriva președintelui. Stevens a declarat că "Acesta nu este «Guvernul albilor»! ....Să spui așa este o blasfemie politică, pentru că încalcă principiile fundamentale ale evangheliei noastre a libertății."

Reconstrucția condusă de Congres

La acest moment, Stevens trecuse de șaptezeci de ani și sănătatea lui era șubredă; se deplasa doar purtat într-un scaun special. Când Congresul s-a întrunit la începutul lui decembrie 1865, Stevens a aranjat cu  ca atunci când se face apelul de prezență, numele aleșilor din Sud să fie omise. Senatul i-a exclus și el pe aleșii din Sud. Un nou congressman, Rutherford B. Hayes din Ohio, l-a descris pe Stevens astfel: "Este radical de sus până jos, afară că, mi se spune, nu crede în spânzurătoare. Este lider."
Cum responsabilitățile președintelui Comisiei de Mijloace și Modalități au fost divizate, Stevens a preluat postul de președinte al , păstrând controlul asupra ordinii de zi a Camerei. Stevens s-a concentrat asupra legislației care ar asigura libertatea promisă prin al Treisprezecelea Amendament, recent ratificat. El a propus și apoi a coprezidat  împreună cu senatorul de Maine . Acest organism, numit și "Comisia celor Cincisprezece", a anchetat situația din Sud. Astfel, s-a aflat nu numai de violența împotriva afro-americanilor, ci și despre cea împotriva loialiștilor Uniunii, și împotriva a ceea ce sudiștii numeau "", adică nordiști care au mers în sud după restabilirea păcii. Stevens a declarat că "frații noștri credincioși din Sud, fie ei albi sau negri" au nevoie de protecție urgentă "împotriva barbarilor care acum îi omoară zi de zi".

Comisia celor Cincisprezece a început să analizeze ceea ce avea să devină al Paisprezecelea Amendament. Stevens a început elaborarea unor prime versiuni în decembrie 1865, chiar înainte de formarea Comisiei. În ianuarie 1866, o subcomisie din care făceau parte Stevens și  a propus două amendamente: unul dădea Congresului puterea absolută de a asigura egalitatea în drepturi și privilegii, și protecție pentru toți cetățenii; alta anula explicit toate legile discriminatorii pe criteriul de rasă. Stevens credea că Declarația de Independență și  deja obligau guvernul federal la aceste principii, dar că este necesar un amendament pentru a permite aplicarea legii împotriva discriminării la nivelul statelor. Rezoluția care prevede ceea ce aveasă devină al Paisprezecelea Amendament a fost modificată pe larg în Congres; în timpul dezbaterii finale, Stevens a declarat că modificările făcute îi spulberă visul de o viață de egalitate pentru toți americanii. Cu toate acestea, declarând că el a trăit printre oameni, nu îngeri, a sprijinit adoptarea amendamentului de compromis. Totuși, Stevens a spus în Cameră: "Patruzeci de acri de teren și o colibă ar fi mai valoroase pentru [afro-americani] decât dreptul imediat de vot."

Când senatorul de Illinois  a propus o lege de reautorizare și extindere a , Stevens a numit propunerea "jaf", pentru că nu includea suficiente prevederi pentru reforma agrară și nu proteja proprietatea refugiaților dată prin . Johnson a respins proiectul, oricum, declarând Biroul pentru Eliberați  neconstituțional și deplângând costurile sale—Congresul nu achiziționase niciodată terenuri, nu înființase școli, și nu acordase ajutor financiar "oamenilor noștri". Congresul a fost în imposibilitatea de a trece peste vetoul lui Johnson în februarie, dar cinci luni mai târziu, a adoptat un proiect de lege similar. Stevens a criticat adoptarea  argumentând că terenul de calitate scăzută pus la dispoziție nu ar conduce la o creștere economică reală pentru familiile negre.

Congresul a anulat un veto al lui Johnson adoptând  (introdusă tot de Trumbull), acordând afro-americanilor cetățenie și egalitate în fața legii, și interzicând orice acțiune a unui stat în sens contrar. Johnson a lărgit și mai mult prăpastia dintre el și Congres atunci când i-a acuzat pe Stevens, pe  Sumner, și pe  de încercarea de a distruge guvernul.

După ce Congresul a fost suspendat în luna iulie, a început campania electorală pentru alegerile din toamnă. Johnson a pornit într-o călătorie cu trenul, numită "", care i-a câștigat puțini susținători; certurile sale cu provocatorii au fost văzute ca nedemne. El i-a atacat pe Stevens și pe alți radicali în acest turneu. Stevens a militat pentru măsuri ferme împotriva Sudului, cu poziția întărită de violențele din  și , unde afro-americani și albi unioniști fuseseră atacați de gloate, și chiar de poliție. Stevens a fost votat din nou în Congres de către alegătorii săi; republicanii aveau o majoritate de două treimi în ambele camere ale următorului Congres.

Reconstrucția radicală
În ianuarie 1867, Stevens a introdus  de împărțire a Sudului în cinci districte, fiecare comandat de un general de armată împuternicit să treacă peste deciziile autorităților civile. Acești ofițeri urmau să supravegheze alegerile la care toți bărbații, indiferent de rasă, aveau drept de vot, cu excepția celor care nu puteau depune un —majoritatea sudiștilor albi nu puteau. Statele urmau să scrie noi constituții (sub rezerva aprobării de către Congres) și să organizeze alegeri pentru oficialii statului. Numai dacă un stat ratifica al Paisprezecelea Amendament, delegația lui putea fi primită în Congres. Sistemul a dat putere unei coaliții republicane de sclavi eliberați (mobilizați de ),  și sudiști unioniști (ultimii numiți scalawags foștii rebeli indignați), în cele mai multe state din sud. Aceste state au ratificat al Paisprezecelea Amendament, care a devenit parte a Constituției la mijlocul lui 1868.

Stevens a propus o , restricționând concedierea de către Johnson a oficialilor confirmați de Senat fără consimțământul acestui organism. Legea era ambiguă, deoarece putea fi interpretată a proteja funcționarii numai în timpul mandatului președintelui care îi numise, și majoritatea celor pe care radicalii încercau să-i protejeze fuseseră numiți de către Lincoln. Printre aceștia, cel mai important era secretarul de război , el însuși radical.

Stevens a condus prin Cameră un proiect de lege care acorda drepturi afro-americanilor din Districtul Columbia; Senatul l-a adoptat în 1867, și a fost adoptat peste vetoul lui Johnson. Congresul reducea dimensiunile Armatei pe timp de pace; Stevens a oferit un amendament, care a devenit parte a proiectului de lege așa cum a fost el adoptat, de a avea două regimente de cavalerie formate din afro-americani. Solicitudinea lui față de afro-americani se extindea și la amerindieni; Stevens a reușit să obțină respingerea unui proiect de lege prin care rezervațiile urmau să fie puse sub autoritatea statelor, arătând că indigenii americani fuseseră de multe ori abuzați de către state. Ca expansionist, el sprijinea căile ferate. A adăugat o prevedere în Legea Căii Ferate [Transcontinentale] a Pacificului prin care obliga companiile feroviare implicate să cumpare fier "de fabricație americană" de calitatea oferită la cel mai mare preț. Deși a încercat să protejeze producătorii, cu taxe vamale ridicate, el a încercat, fără succes, și să obțină un proiect de lege pentru protejarea forței de muncă cu ziua de muncă de opt ore în Districtul Columbia. Stevens a susținut un proiect de lege care mărea salariile bugetarilor; acesta nu a fost adoptat.

Punerea sub acuzare a președintelui

Noul , convocat la 4 martie 1867, nu a fost la fel de agresiv în opoziția față de Johnson pe cât spera Stevens. El și-a suspendat rapid lucrările până în luna iulie, deși Comisia Juridică a rămas să organizeze audieri pe tema punerii sub acuzare () a președintelui. Stevens susținea ferm impeachmentul, dar alții erau mai puțin entuziaști după ce Senatul îl alesese pe senatorul de Ohio  ca , practic următorul în linie la președinție în absența unui vicepreședinte. Wade era un radical care sprijinea redistribuirea avuției; un discurs de-al lui din Kansas l-a impresionat atât de mult pe Karl Marx, care l-a amintit în prima ediție în germană a cărții Das Kapital. Susținător și al dreptului femeilor la vot, Wade nu se bucura de prea multă încredere pentru opiniile sale; perspectiva succesiunii acestuia i-a făcut să ezite pe unii susținători ai demiterii lui Johnson. Stevens a sprijinit însă puternic îndepărtarea Președintelui, și atunci când Comisia Juridică nu a reușit să dea un raport, el a încercat să păstreze Congresul în sesiune până când aceasta convenea asupra unuia. În ciuda opoziției față de liderul său, Stevens a colaborat cu administrația în chestiuni susținute de ambele părți; a obținut o alocare bugetară pentru achiziționarea Alaskăi și a cerut secretarului de stat Seward să caute și alte teritorii în care să să se extindă.

Mare parte din cabinetul lui Johnson îl susținea pe președinte, dar secretarul de război Stanton nu. Acesta a colaborat cu , eroul de război Ulysses S. Grant, să submineze politicile de Reconstrucție ale lui Johnson. Johnson s-a supus legilor adoptate de Congres, uneori peste vetoul său, deși de multe ori el le-a interpretat în contrar spiritului lor. După ce Stanton a refuzat cererea lui Johnson de a demisiona în august 1867, Johnson l-a suspendat pe Stanton, așa cum îi permitea Legea Titularizării Funcțiilor, și l-a pus pe generalul Grant secretarul de război interimar. La alegerile din acel an, republicanii au făcut campanie pe tema dreptului la vot al afro-americanilor, dar s-au confruntat cu o migrație a alegătorilor către democrați, care se opuneau. Deși nu era în joc în mod direct niciun loc din Congres, alegătorii din Ohio au respins un referendum pe tema dreptului la vot al negrilor și au ales o majoritate democrată în , ceea ce însemna că Wade, al cărui mandat expira în 1869, nu mai avea să fie reales.

Atunci când Congresul s-a întrunit din nou, în decembrie, deși Comisia Juridică a votat 5-4 pentru , plenul Camerei a votat împotrivă. Pe 13 ianuarie 1868, Senatul a anulat suspendarea lui Stanton de către Johnson. Grant a demisionat din funcția de ministru de război, și Stanton și-a revendicat locul. Pe 21 februarie însă președintele l-a demis Stanton, numindu-l în locul lui pe generalul —deși Stanton s-a baricadat în biroul său. Aceste acțiuni au provocat o mare agitație la Washington, și în Camera Reprezentanților, Stevens a mers de la grup la grup în plen, repetând, "nu v-am spus eu? La ce bun moderația voastră? Dacă nu omori fiara, te omoară ea pe tine." Stevens a încheiat dezbaterea privind o nouă rezoluție de  pe 24 februarie, însă din cauza stării precare de sănătate, nu și-a putut ține discursul și i l-a dat grefierului să-l citească cu voce tare. El îl acuza pe Johnson de uzurparea puteri altor ramuri ale guvernului, și de ignorarea voinței poporului. El nu a negat că punerea sub acuzare este o acțiune politică, dar a spus că "acesta nu trebuie să fie triumful vremelnic al vreunui partid politic, ci să reziste prin consecințe, până când întregul continent fie va fi umplut cu un popor liber și nestăvilit, fie va ajunge un cuib de sclavi speriați." Camera a votat 126-47 pentru punerea sub acuzare a președintelui.

Stevens a condus delegația membrilor Camerei trimisă a doua zi să informeze Senatul de punerea sub acuzare, deși el a trebuit să fie dus de pe brațe cu scaunul de ajutoarele lui. Ales membru al comisiei însărcinate cu redactarea articolelor de acuzare, boala i-a limitat implicarea. Cu toate acestea, nemulțumit de articolele propuse de comisie, Stevens a sugerat unul suplimentar, care avea să devină Articolul XI. Acesta întemeia diversele acuzații pe declarații făcute de Johnson prin care nega legitimitatea Congresului ca urmare a excluderii statelor din Sud, și declara că Johnson a încercat să se sustragă de la respectarea Legilor Reconstrucției. Stevens a fost unul dintre procurorii aleși de către Cameră să prezinte cazul la judecată. Deși Stevens era prea bolnav pentru a apărea în Senat pe 3 martie, atunci când acuzatorii au cerut convocarea lui Johnson (președintele era reprezentat doar de avocații săi), el a fost acolo zece zile mai târziu, când convocarea a fost returnabilă.  l-a descris ca având o "paloare cadaverică, și buze cu spasme rigide ... o apariție stranie și nepământeană—o arătare întoarsă din mormânt ... întruchiparea vie a fanatismului, fără o singură sclipire de dreptate sau milostenie ... răzbunător Nemesis al partidului său—jurat și implacabil dușman al Executivului națiunii".

Din ce în ce mai bolnav, Stevens a luat parte la judecata președintelui, la care acuzator principal a fost reprezentantul de Massachusetts . Stevens s-a hrănit în timpul lucrărilor Senatului cu ouă crude și , vin de Porto și coniac. El a vorbit doar de două ori înainte de a ține pledoaria finală în numele acuzatorilor din Cameră la 27 aprilie. Vocea îi slăbea pe măsură ce vorbea, și în cele din urmă l-a lăsat pe Butler să citească a doua jumătate a discursului său. Stevens s-a axat pe Articolul XI, luând poziția că Johnson poate fi demis din funcție pentru infracțiuni politice; nu era obligatoriu ca acuzatul să fi comis o infracțiune împotriva legii. Președintele, care jurase să respecte cu credință legile, încălcase intenționat Legea Titularizării în Funcție după ce Senatul a refuzat să susțină îndepărtarea lui Stanton, "și acum această progenitură a asasinatului se îndreaptă împotriva Senatului care ... l-a mustrat constituțional, răspunzându-i cu sfidare. Cum poate el să scape de răzbunarea legii?"

Majoritatea radicalilor erau convinși că Johnson va fi condamnat și demis. Stevens nu era deloc sigur de rezultat, întrucât președintele Curții Supreme Chase (fostul secretar al Trezoreriei) a luat hotărâri care favorizaseră apărarea, și el nu avea mare încredere că republicanii vor rămâne uniți. Pe 11 mai, Senatul s-a întrunit în ședință secretă, și senatorii au ținut discursuri în care explicau cum intenționează să voteze. S-au opus toți democrații, dar și un număr neașteptat de mare de republicani, care favorizau achitarea pentru unele sau pentru toate articolele. La numărarea voturilor, acuzatorii au înțeles că cea mai bună șansă de a obține cele două treimi necesare pentru condamnare era pe articolul propus de Stevens, Articolul XI, și când Senatul s-a întrunit să dea verdictul, au programat ca acesta să fie votat primul. Suspansul a fost rupt atunci când senatorul de Kansas , a cărui poziție era incertă, a votat pentru achitare. Aceasta a însemnat că, cu voturile celor care au rămas, președintele nu avea să fie condamnat pe acel articol. Articolul a picat la vot, cu 35 de voturi pentru și 19 împotrivă. În speranța că o amânare ar aduce un rezultat diferit, republicanii din Senat au suspendat lucrările pentru zece zile. Stevens a fost dus din Senat în scaunul său—un observator îl descria ca fiind "negru de furie și dezamăgire"—și când cei din afara au vociferat pe tema rezultatului, Stevens a strigat: "țara merge la diavol!"

Ultimele luni și moartea

În timpul pauzei ședinței de judecare a președintelui, republicanii s-au  la Chicago și l-au nominalizat pe Grant pentru candidatura prezidențială. Stevens nu a participat, și a fost consternat de excluderea dreptului afro-americanilor la vot din  din cauza scăderii influenței radicalilor în Partidul Republican. Când Senatul și-a reluat lucrările, a respins Articolele II și III cu aceeași marjă de 35-19 ca și mai înainte, și Chase l-a declarat pe președinte achitat. Stevens nu a renunțat la ideea de a-l înlătura pe Johnson; în iulie, el a invocat mai multe articole de punere sub acuzare (Camera a refuzat să le adopte). A propus un proiect de lege care să împartă Texasul în mai multe părți, pentru a obține senatori suplimentari care să voteze demiterea lui Johnson. Propunerea a fost respinsă; Herald afirma: "este lamentabil să-l vezi pe acest om bătrân, cu un picior în groapă, ținându-se de președinte cu atâta sete de răzbunare." Cu toate acestea, Stevens dorea să reviziteze chestiunea punerii sub acuzare atunci când Congresul se întrunea din nou la sfârșitul anului 1868.

Brodie a sugerat că ura lui Stevens pentru Johnson era singurul lucru care-l împiedica să cadă în disperare, conștient de continuarea violențelor în Sud, unele dintre care erau comise de Ku Klux Klan. Mai multe dintre statele din sud fuseseră deja reprimite, și crimele și intimidările i-au ajutat pe democrații de acolo să restabilească supremația albilor. Cum republicanii nu doreau să îmbrățișeze dreptul la vot pentru negri în platforma lor, iar democrații se opuneau pe față ideii, Stevens se temea că o victorie a democraților la alegerile din 1868 ar putea chiar aduce înapoi sclavia. El i-a spus colegului său politician din Pennsylvania, : "viața mea a fost un eșec. Cu toată această mare luptă de ani la Washington, și cu tot temătorul sacrificiu de viață și de avuție, nu văd mari speranțe pentru republică." El se mândrea însă, în continuare, cu rolul său în stabilirea educației publice gratuite în Pennsylvania. Când a fost intervievat de un reporter care dorea să afle povestea vieții lui, Stevens a răspuns: "nu am nicio poveste. Regretul meu de o viață este că am trăit atât de mult și atât de inutil." Cu toate acestea, în ultimul său discurs formal din Cameră, Stevens a declarat că "omul încă este josnic. Dar s-au făcut în ultima vreme pași atât de mari în direcția bună, încât patriotul are dreptul să aibă curaj."Când Congresul a fost suspendat la sfârșitul lunii iulie, Stevens a rămas în Washington, prea bolnav pentru a reveni în Pennsylvania. Stevens avea dureri de la bolile de stomac, avea picioarele umflate, și hidropizie. La începutul lunii august, nu mai putea ieși din casă. El a mai primit vizitatori, și i-a prezis corect prietenului și fostului său student Simon Stevens (fără legătură de rudenie), că Grant va câștiga alegerile. În după-amiaza zilei de 11 august, medicul l-a avertizat că s-ar putea să nu supraviețuiască nopții. Vechea sa menajeră și tovarășă, Lydia Hamilton Smith, nepotul lui, Thaddeus, și alți prieteni s-au adunat la căpătâiul său. Doi pastori negri au venit să se roage, spunându-i că toți confrații lor se roagă pentru el. A supt gheață pentru a încerca să-și calmeze dureile; cu ultimele lui cuvinte, a mai cerut gheață. Thaddeus Stevens a murit în noaptea de 11 august 1868, la primele ore.

Președintele Johnson nu a emis nicio declarație după moartea dușmanului său. Ziarele au reacționat, în general, de-a lungul liniilor partizane, deși uneori amestecate. Detroit Post a declarat că "dacă o moarte încoronat cu nobili lauri, și ... asigurat de respectul lumii ... este un sfârșit demn de ambiția unei vieți petrecute bine, atunci veteranul radical poate odihni cu cei mai nobili dintre părinți un somn al bunei mulțumiri". New York Times a declarat că Stevens "a discernut oportunitatea emancipării, și a cerut-o cu mult înainte ca Dl. Lincoln să emită proclamația", dar că, după război, "pe subiectul Reconstrucției, atunci, Dl. Stevens trebuie să fie considerat Geniul Rău al Partidului Republican".   din Franklin, Louisiana a exultat: "rugăciunile celor drepți au scăpat Congresul de blestem! Fie ca ... focurile noului său ceaun să nu se stingă niciodată!"

Trupul lui Stevens a fost dis din casa lui la Capitoliu pe brațele unor albi și afro-americani împreună. Mii de persoane îndoliate, de ambele rase, au trecut pe lângă sicriul lui depus în Rotondă; Stevens a fost al treilea om, după Clay și Lincoln, care au avut această onoare.  a fost formată din soldați afro-americani. După o slujbă ținută acolo, trupul său a fost dus cu trenul funerar la Lancaster, oraș drapată în doliu pentru înmormântare. Stevens a fost înmormântat în Cimitirul Shreiner (astăzi Shreiner-Concord); acesta permitea înmormântarea oamenilor de toate rasele, deși la momentul înmormântării lui Stevens, un singur afro-american fusese înhumat acolo. Oamenii din districtul său l-au repropus ca membru al Congresului, și l-au ales fostul său student,  ca succesor al lui. Când Congresul s-a întrunit în decembrie 1868, a existat o serie de discursuri de omagiu pentru Stevens; ele au fost apoi culese sub formă de carte.

Viața personală
Stevens nu s-a căsătorit niciodată, dar au existat zvonuri despre o relație de 20 de ani (1848–1868) cu menajera sa văduvă,  (1813–1884). Ea era o afro-americană cu pielea mai deschisă la culoare; soțul ei, Jacob, și cel puțin unul din copiii ei erau mult mai negri decât ea.

Nu se știe dacă relația Stevens-Smith a fost de natură romantică. Presa democrată, mai ales cea din Sud, presupunea că așa este, și atunci când el a adus-o pe doamna Smith la Washington în 1859, unde ea îi administra casa, el nu a făcut nimic să le oprească insinuările. În singura scurtă scrisoare de la Stevens către ea, care s-a păstrat, Stevens i se adresa ca "D-na Lydia Smith". Stevens insista ca nepoatele și nepoții lui să i se adreseze ca "Doamna Smith", o formulare respectuoasă față de un slujitor afro-american care era aproape nemaiauzită la acea vreme. Ei s-au conformat în scrisorile ulterioare păstrate până astăzi, rugându-l călduros pe Stevens să o aducă cu el când vine în vizita următoare.

Ca dovadă că relația lor era de natură sexuală, Brodie a subliniat o scrisoare din 1868 în care Stevens se compară cu Richard M. Johnson, vicepreședintele în timpul mandatului lui Martin Van Buren, care nu ascundea că trăia cu mai multe sclave afro-americane ca amante. Johnson a fost ales, chiar dacă acest lucru a devenit cunoscut în campania din 1836, fapt pe care Stevens îl observa, exprimându-și amărăciunea pentru incapacitatea lui de a câștiga alegerile pentru Senat ținute în legislativul statului sau de a-și asigura o funcție în guvern.

Când Stevens a murit, Smith a fost la căpătâiul lui, împreună cu prietenul său Simon Stevens, nepotul Thaddeus Stevens Jr., două călugărițe afro-americane, și mai multe alte persoane. Conform testamentului lui Stevens, Smith avea dreptul de a alege între o plată unică de 5.000 de dolari sau o indemnizație anuală de 500 de dolari; ei i se permitea și să ia cu ea orice mobilă din casa lui. Cu moștenirea, ea a cumpărat casa lui Stevens, unde a trăit timp de mai mulți ani. Romano-catolică, ea a ales să fie înmormântată într-un cimitir catolic, nu lângă Stevens, deși a lăsat bani pentru întreținerea mormântului lui.

Stevens a preluat custodia celor doi nepoți mai tineri, Thaddeus (adesea numit "Thaddeus Jr.") și Alanson Joshua Stevens, după ce părinții acestora au murit în Vermont. Alanson a fost trimis să lucreze la afacerea lui Stevens, Caledonia Forge, Thaddeus Jr. a fost exmatriculat de la Dartmouth, deși ulterior a absolvit și a fost luată de unchiul său la cabinetul de avocatură. Alanson a ajuns în timpul Războiului Civil la rang de căpitan și a comandatt  a   și a murit în luptă la Chickamauga. După moartea lui Alanson, unchiul său și-a folosit influența pentru a-l face pe Thaddeus Jr.  de Lancaster.

Locuri memoriale

Clădirile asociate cu Stevens și cu Smith în Lancaster sunt în curs de renovare de către societatea istorică locală LancasterHistory.org. În testamentul său, Stevens a lăsat moștenire mai multe bunuri, mare parte din proprietățile sale rămânând nepotului său Thaddeus Jr., cu condiția ca el să se abțină de la alcool. Dacă el nu se conforma, moștenirea avea să meargă pentru înființarea unui orfelinat în Lancaster, care să fie deschis tuturor raselor și naționalităților, fără discriminare. A urmat o luptă juridică pentru bunurile sale, și abia în 1894, instanțele de judecată au soluționat problema, acordând 50.000 de dolari pentru fondarea orfelinatului. Școala aceea este astăzi  din Lancaster.

Printre alte școli numite după Stevens,  din Washington, D.C. a fost înființată în 1868 ca prima școală pentru copiii afro-americani de acolo. Ea a rămas segregată în primii 86 de ani de existență. În 1977, , fiica președintelui Jimmy Carter, un georgian, a fost înscrisă acolo, fiind primul copil al unui președinte în funcție care a mers la o școală publică în aproape 70 de ani.

Evaluarea istorică și populară
După cum s-a exprimat biograful lui Stevens Richard N. Current, "pentru a afla ce anume îl motiva pe om, istoricul va avea nevoie de ajutorul combinat a doi experți din afara profesiei—un psihanalist și un spiritualist." Viziunea istoricilor asupra lui Thaddeus Stevens a fluctuat puternic într-un secol și jumătate scurse de la moartea lui, în general într-o manieră inversă față de cum era văzut Andrew Johnson. Toate operele biografice despre Stevens au fost scrise de oameni care îl cunoșteau, și reflectau opiniile acestora. Biografiile de la începutul secolului al XX-lea, cum ar fi cea a lui  din 1899 și cea a lui James Albert Woodburn din 1913, îl prezentau pe Stevens într-o lumină favorabilă, ca un om sincer, motivat de principii. Istoricul afro-american timpuriu  l-a numit pe Stevens "un lider al oamenilor de rând" și "foarte încrezător în democrație, atât în politică, cât și în industrie". Istoricul , laureat al premiului Pulitzer, susține că, deși nutrea o "profundă simpatie" pentru afro-americani "venită direct din inimă", Stevens a dat dovadă și de "virulență față de Sud" și era "încrâncenat și răzbunător". Această imagine a unui Stevens răzbunător a apărut în timpul Reconstrucției și a persistat până adânc în secolul al XX-lea.
Odată cu apariția viziunii  asupra Reconstrucției, după 1900, Stevens a continuat să fie perceput negativ, și, în general, considerat a fi motivat de ură. Acești istorici, în frunte cu , susțineau că Reconstrucția a fost o oportunitate pentru politicienii radicali, motivați de rea-voință față de Sud, să distrugă puținul din viața și demnitatea Sudului care îi fusese lăsat de război. Dunning însuși îl considera pe Stevens "brutal, răzbunător, și cinic". , care a scris o biografie foarte favorabilă a lui Johnson în 1929, l-a etichetat pe Stevens ca un "bătrân îngrozitor ... pregătindu-se cu viclenie să sugrume trupul frânt și sângerând al Sudului" și care credea că ar fi "un lucru frumos" să vadă "oamenii albi, mai ales la femeile albe din Sud, zbătându-se sub dominarea negrilor." În 1915, a fost lansat filmul lui D. W. Griffith Nașterea unei națiuni,care conține viciosul personaj, congressmanul Austin Stoneman, care semăna cu Stevens de la peruca care îi venea prost, la șchiopătat și la iubita afro-americană, pe nume Lydia Brown. Această prezentare populară a întărit și revigorat prejudecățile publice față de Stevens. Potrivit lui Foner, "în timp ce istoricii exaltau mărinimia lui Lincoln și Andrew Johnson, Stevens a ajuns să simbolizeze răutatea, dorința de răzbunare și ura irațională a Nordului față de Sud." Foarte popularul istoric  îl descria pe Stevens ca fiind "probabil cel mai josnic, răuvoitor, și deformat moral personaj care a ajuns la mare putere în America."

Istoricii care au scris biografii ale lui Stevens în anii 1930 au căutat să se îndepărteze de acest punct de vedere, căutând să-l reabiliteze pe el și cariera lui politică. Thomas F. Woodley scria despre Stevens, în 1937 și, în timp ce operele lui prezintă admirația față de Stevens, el punea totuși înverșunarea lui Stevens pe seama piciorului strâmb. Alphonse Miller, în biografia din 1939, consemna că fostul congresman era motivat de dorința de dreptate. Ambii erau convinși că recentele cărți nu-l trataseră corect. Opera din 1942 a lui Richard Current reflecta istoriografia  de atunci, care vedea toată istoria americană, inclusiv Reconstrucția, ca o luptă în trei între forțele economice ale industriașilor din Nord-est (reprezentată de Stevens), plantatorilor din Sud, și fermierilor din Vestul Mijlociu. Current susținea că Stevens era motivat în politicile sale de Reconstrucție de ambițiile frustrate și de dorința de a utiliza funcția sa politică pentru a promova capitalismul industrial și a favoriza Partidul Republican. El a concluzionat că, în ciuda opiniilor egalitariste, el de fapt a promovat inegalitatea, pentru că "nimeni nu a făcut mai mult decât el pentru a aduce Epoca Marilor Afaceri, cu concentrația ei de avere."

Cu biografia lui Stevens de Ralph Korngold din 1955, școala de istorici  a început să analizeze viața fostului congresman. Acești profesori respingeau vederile anterioare că cei care au plecat spre Sud pentru a-i ajuta pe afro-americani după război erau niște "canalii de " care fuseseră învinși de niște "sfinți salvatori". În schimb, ei îi aplaudau pe cei care au căutat să pună capăt sclaviei și să promoveze drepturile cetățenești, și îl criticau aspru pe Johnson pentru obstrucționismul lui. Aceștia erau de părere că afro-americanii jucau un rol central pentru Reconstrucție și că singurele lucruri în neregulă cu programul Congresului a fost că el nu a mers destul de departe și că s-a oprit prea repede. Biografia lui Stevens de Brodie din 1959 aparține acestei școli. Controversată în concluziile sale ca o , ea constata că Stevens a fost un "defavorizat absolut care se identifica cu cei oprimați" și a cărui inteligență i-a adus succesul, în timp ce conștiința handicapului său motor i-a întârziat dezvoltarea socială. Potrivit lui Brodie, aceasta l-a făcut să nu dorească să se căsătorească cu o femeie de statut social egal cu al lui.

Istoricii de după Brodie a continuat să dezvolte ideea lui Stevens ca dictator răzbunător, care a dominat Congresul ca să-și facă voia. În 1960,  l-a prezentat pe Stevens ca "un pitoresc și iscusit politician, dar unul limitat" a cărui carieră a fost "o lungă secvență comică de mașinațiuni diavolești care, una după alta, i-au explodat în față." De la mijlocul anilor 1970 incoace, Foner a susținut că rolul lui Stevens a fost trasarea poziției radicale, dar evenimentele, și nu Stevens, au făcut ca republicanii să-l sprijine.  a sugerat în 1974 că reputația de dictator a lui Stevens se baza mai mult pe personalitatea lui decât pe influența pe care o avea. În 1989, Allan Bogue a constatat că în calitate de președinte al Comisiei de Mijloace și Metode, Stevens era "stăpânul mai puțin decât deplin" al acesteia.

Istoricul  a afirmat în studiul din 1969 al republicanilor radicali că "unica pasiune neclintită [a lui Stevens] a fost egalitatea." În 1991, el consemna că Stevens "a fost unul dintre cei mai influenți reprezentanți care au servit vreodată în Congres. [A dominat] Camera cu inteligența, cunoștințele de drept parlamentar, și voința lui pură, chiar dacă de multe ori nu a reușit să se impună." În biografia lui Stevens din 1997, el a abordat însă o poziție similară cu a lui McKitrick: că Stevens a fost o figură relativ marginală, a cărei influență a fost de multe ori limitată de extremism. Trefousse crede că Brodie a mers prea departe, atât în punerea atâtor lucruri despre Stevens pe seama handicapului motor, și dând deplină crezare relației Stevens-Smith: niciuna din cele două nu mai poate fi astăzi determinată cu certitudine.

Filmul lui Steven Spielberg din 2012 intitulat Lincoln, în care Stevens a fost interpretat de Tommy Lee Jones, a adus un nou interes public pentru viața lui Stevens. Personajul lui Jones apare ca figura centrală dintre radicali, responsabil în mare parte pentru adoptarea celui de-al treisprezecelea Amendament. Istoricul Matthew Pinsker constată că Stevens este menționat doar de patru ori în  a lui , pe care scenaristul  și-a bazat scenariul filmului; personajul din film a înglobat și alți radicali din istorie. Stevens este descris neputându-și modera vederile de dragul obținerii aprobării amendamentului, până când în cele din urmă el este îndemnat să facă acest lucru de un Lincoln veșnic dispus la compromis. Conform lui Aaron Bady, în articolul său despre film și despre felul cum sunt prezentați radicalii, "el este unchiul de care tuturor le e rușine, chiar dacă îl iubesc prea mult pentru a spune asta pe față. El nu este un lider, e un pericol, unul al cărui moment de maximă strălucire eroică va fi atunci când nu va spune ce crede cu adevărat." Filmul descrie o relație sexuală Stevens–Smith; Pinsker comentează că "se poate să fi fost cu adevărat iubiți, dar injectând aceasta în film, realizatorii riscă să lase unor spectatori impresia că motivul "secret" pentru egalitarismul lui Stevens era dorința lui de a-și legitima dragostea ce trecea barierele rasiale".

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

 . "Social and Economic Forces in Alabama Reconstruction". Journal of Negro History 23(3), July 1938. Accessed via JStor, 7 July 2013.

 Hamilton, Howard Devon. The Legislative and Judicial History of the Thirteenth Amendment. Political Science dissertation at University of Illinois; accepted 15 May 1950. Accessed via ProQuest, 4 July 2013.
  and John H. Cox. Politics, Principle, and Prejudice 1865–1866: Dilemma of Reconstruction America. London: Collier-Macmillan, 1963.

 Foner, Eric. Politics and Ideology in the Age of the Civil War. Oxford University Press, 1980.

 . "Federal Protection, Paternalism, and the Virtually Forgotten Prohibition of Voluntary Peonage". Columbia Law Review 112(7), November 2012; pp. 1607–1640.

 Tsesis, Alexander. The Thirteenth Amendment and American Freedom: A Legal History. New York University Press, 2004.
 Vorenberg, Michael .Final Freedom: The Civil War, the Abolition of Slavery, and the Thirteenth Amendment . Cambridge University Press, 2001.

Lectură suplimentară
  The Critical Year: A Study of Andrew Johnson and Reconstruction. (1930)
 Belz, Herman. Reconstructing the Union: Theory and Practice During the Civil War. (1969)
 . A Compromise of Principle: Congressional Republicans and Reconstruction 1863–1869. (1974)
 Bowers, Claude G.  The Tragic Era - The Revolution After Lincoln.  1929
 Callender, Edward Beecher. Thaddeus Stevens: Commoner. Boston: A. Williams and Company, 1882.
 .  Old Thad Stevens: A Story of Ambition (1942) a scholarly biography that argues Stevens was primarily concerned with enhancing his own power, the power of the Republican Party, and the needs of big business, especially iron-making and railroads.
 Foner, Eric. "Thaddeus Stevens, Confiscation, and Reconstruction," in Stanley Elkins and Eric McKitrick, eds. The Hofstadter Aegis (1974).
  "Thaddeus Stevens: The Legacy of the America Whigs" in The End of Kings: A History of Republics and Republicans. Chicago: University of Chicago Press, 2000.
 Gans, David H. Perfecting the Declaration: The Text and History of the Equal Protection Clause of the Fourteenth Amendment. Constitutional Accountability Center, 16 November 2011.
 Goldenberg, Barry M. The Unknown Architects of Civil Rights: Thaddeus Stevens, Ulysses S. Grant, and Charles Sumner. Los Angeles, CA: Critical Minds Press. (2011).
 Graber, Mark A. "Subtraction by Addition? The Thirteenth and Fourteenth Amendments". Columbia Law Review 112(7), November 2012; pp. 1501–1549.
 Lawson, Elizabeth. Thaddeus Stevens. New York: International Publishers. 1942. (1962 reprint)
  Freedmen, the Fourteenth Amendment, and the Right to Bear Arms, 1866–1876. Westport, CT: Greenwood, 1998.  (See excerpts from Jon Roland, 24 September 2000)
 . Thaddeus Stevens (1899) 369 pages; outdated biography online edition

 Shepard, Christopher, "Making No Distinctions between Rich and Poor: Thaddeus Stevens and Class Equality," Pennsylvania History, 80 (Winter 2013), 37–50.

 Stryker, Lloyd Paul; Andrew Johnson: A Study in Courage (1929), hostile to Stevens online version
 Woodburn, James Albert. The Life of Thaddeus Stevens: A Study in American Political History, Especially in the Period of the Civil War and Reconstruction. (1913) online version
 Woodburn, James Albert. "The Attitude of Thaddeus Stevens Toward the Conduct of the Civil War," The American Historical Review, Vol. 12, No. 3 (April 1907), pp. 567–583 in JSTOR
 . "Stevens, Thaddeus", American National Biography Online February 2000.

Istoriografie
 Jolly, James A.  "The Historical Reputation of Thaddeus  Stevens," Journal of the Lancaster County Historical Society (1970)  74:33–71
 Pickens, Donald K.  "The Republican Synthesis and Thaddeus Stevens," Civil War History (1985) 31:57–73; argues that Stevens was totally committed to  and capitalism in terms of self-improvement, the advance of society, equal distribution of land, and economic liberty for all; to achieve that he had to destroy slavery and the aristocracy.

Surse primare
 Kendrick, Benjamin B. The Journal of the Joint Committee of Fifteen on Reconstruction. New York: Columbia University, 1914.
 Palmer, Beverly Wilson and Holly Byers Ochoa, eds. The Selected Papers of Thaddeus Stevens 2 vol (1998), 900pp; his speeches plus letters to and from Stevens
 Stevens, Thaddeus, et al.  Report of the Joint Committee on Reconstruction, at the First Session ... by United States Congress. Joint Committee on Reconstruction, (1866) 791 pages; online edition
 Memorial Addresses on the Life and Character of Thaddeus Stevens: Delivered ... by United States 40th Cong., 3d sess., 1868–1869. (1869) 84 pages; online edition

Legături externe

 Stevens and Smith Historic Site
 Thaddeus Stevens Society

.  Include Guide to Research Collections unde se află documentele sale.
 Mr. Lincoln and Freedom: Thaddeus Stevens
 Mr. Lincoln's White House: Thaddeus Stevens

Nașteri în 1792
Decese în 1868
Politicieni americani din secolul al XIX-lea
Aboliționiști americani
Baptiști americani
Membri ai Camerei Reprezentanților SUA din statul Pennsylvania
Republicani din Pennsylvania

Thaddeus Stevens


Ottestad Station (Ottestad stasjon) er en tidligere jernbanestation på Dovrebanen, der ligger ved området Ottestad i Stange kommune i Norge. Stationen ligger 3 km fra storgården Ringnes, hvis historie går tilbage til 1000-tallet.

Stationen blev oprettet 8. november 1880, da banen mellem Eidsvoll og Hamar stod færdig. Den blev fjernstyret og gjort ubemandet 30. maj 1965. Betjeningen med persontog ophørte 1. juni 1980.

Stationsbygningen, der er i to etager i gulmalet træ, blev opført til åbningen i 1880 efter tegninger af Peter Andreas Blix.

I 2000 kom stationen i mediernes søgelys, da intercitytog fra henholdsvis Ottestad og Hamar nær var stødt ind i hinanden mellem de to stationer som følge af en togleders fejl.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Dovrebanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1880
Jernbanestationer i Hedmark

Ottestad Station


Skánska stríðið var stríð milli Danmerkur og Svíþjóðar og bandamanna þeirra sem stóð frá 1675 til 1679. Stríðið hófst í september 1675, þegar Danmörk og Brandenburg gerðu árás á sænska landgönguliða í Pommern. Fyrri hluta árs 1676 hófust árásir á Skán. Danir ætluðu sér að endurheimta Skán sem Svíar höfðu lagt undir sig árið 1658.

Danski herinn var að jafnaði betur þjálfaður, vopnaður og útbúinn en sá sænski. Stríðinu lauk samt án afgerandi sigurvegara.

Sænski flotinn tapaði á sjónum og danski herinn fór halloka á Skáni, en Svíar töpuðu aftur á móti fyrir Brandenburg. Stríðið og bardagarnir stöðvuðust þegar Holland, sem barðist með Danmörku samdi frið við Frakkland í stríði Frakklands og Hollands, og Frakkar studdu Svíþjóð. Karl 11. Svíakonungur giftist dönsku prinsessunni Ulriku Eleonoru, systur Kristjáns 5. Danakonungs.

Friður komst á eftir þrýsting frá Frakklandi með samningunum í Fontainebleau og Lundi (milli Svíþjóðar og Danmerkur) og í Saint-Germain (milli Svíþjóðar og Brandenburg) þar sem Danmörk féllst á að skila þeim svæðum sem þeir höfðu unnið af Svíþjóð.

Saga Svíþjóðar
Stríð Danmerkur
Skánn
Stríð á 17. öld

Skánska stríðið


Villa Unión ist der Name folgender Orte:

in Argentinien:
 Villa Unión (La Rioja)
 Villa Unión (Neuquén)
 Villa Unión (Santiago del Estero)

in Mexiko:
 Villa Unión (Coahuila)
 Villa Unión (Durango)
 Villa Unión (Sinaloa)
 Municipio Villa Unión, Verwaltungseinheit im Bundesstaat Coahuila

Villa Unión


Kamik od Zukamice je hrid u Viškom otočju, sjeverozapadno od grada Komiže, oko 20 metara od obale otoka Visa.

Površina hridi iznosi 4048 m2, a iz mora se uzdiže oko 15 metara.

Izvori

Viško otočje

Kamik od Zukamice


واترلو مدينة كندية تقع في مقاطعة أونتاريو من أشهر معالمها جامعة واترلو.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لواترلو:

أعلام
 تود بروكر
 هاري فيشر
 إدنا ستابلر
 بوبي باور
 بوبي كونتز
 آيسايا بومان
 بيل غولدزورثي
 نوربرت مولر
 بياتريس ورسلي
 ويس غراهام

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1857
تأسيسات سنة 1857 في كندا
كنديون ألمان
مدن أونتاريو
تأسيسات سنة 1857 في أونتاريو
تاريخ واترلو (أونتاريو)
تأسيسات سنة 1857 في مقاطعة كندا

واترلو (كندا)


සී.ඒ. හරිස්චන්ද්‍ර (English: C. A. Harischandra) මාතර හරිස්චන්ද්‍ර ව්‍යාපාර හිමිකරු, මාතර සුප්‍රසිද්ධ දානපති.

ජීවන සටහන්

ගරු හිටපු කර්මාණ්ත හා නිවාස නියෝජ්‍ය ඇමති, හිටපු ස්තිර ලේකම් රාජ්‍ය ආරක්ෂක ආමාත්‍යාංෂය හා ජනාධිපති ආරක්ෂ උපදේෂක, හිටපු හක්මණ පාර්ලිමේන්තු මන්ත්‍රී සී.ඒ. ධර්මපාල මොහුගේ සහෝදරයා වෙයි.

සී.ඒ. හරිස්චන්ද්‍ර  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි.

ආශ්‍රිත

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු කර්මාන්ත හා වානිජ නියමුවන්

 HARISCHANDRA – THE LEGENDARY HOUSEHOLD BRAND

 වලස්ගල පුණ්ණජි මයුරවංශ නා හිමි

 Legend of the Southern Philanthropist and Entrepreneur - C.A Harischandra : Journey through grains of rice to Situ Medura

 මාතර පුරවරයේ රෝහල් මහගෙදර

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ

සී.ඒ. හරිස්චන්ද්‍ර


Denise Coates  () este o femeie de afaceri miliardară britanică, fondatoarea și directorul executiv al companiei de jocuri de noroc online Bet365. Începând cu luna mai 2018, revista Forbes a estimat valoarea netă de 4,6 miliarde de dolari.

Referințe

Nașteri în 1967
Britanici în viață
Alumni ai Universității din Sheffield
Miliardare

Denise Coates


Alexis Lefebvre, né le , est un footballeur français qui occupe le poste d'ailier à l'ESTAC Troyes.

Biographie

En club
Formé à l'AS Courcelles puis au Pacy Ménilles RC, il rejoint le centre de formation de l'ESTAC Troyes alors qu'il a 15 ans.

ESTAC Troyes
Il évolue principalement avec les U19 Nationaux ou avec l'équipe réserve en National 3. Le , il dispute les cinq dernières minutes de la rencontre de Coupe de France contre l'AJ Auxerre (défaite 1-0). Quatre jours plus tard, il rentre durant le temps additionnel face au Pau FC (victoire 1-0) et est donc sacré champion de Ligue 2 en fin de saison.
Le 31 janvier 2023 il signe son premier contrat professionnel avec ESTAC Troyes,et rejoint l'AS Nancy-Lorraine en prêt jusqu'à la fin de saison.

Palmarès
 ESTAC Troyes
 Championnat de France D2 (1) :
 Champion : 2020-21.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mai 2003
Footballeur français
Joueur du Pacy Ménilles RC
Joueur de l'ES Troyes AC

Alexis Lefebvre


Una amalgama es una mezcla de mercurio con otro metal. Puede ser un líquido, una pasta blanda o un sólido, dependiendo de la proporción de mercurio. Estas aleaciones se forman mediante enlace metálico, con la fuerza de atracción electrostática de los electrones de conducción trabajando para unir todos los iones metálicos cargados positivamente en una estructura de red de cristal. Casi todos los metales pueden formar amalgamas con el mercurio, siendo las excepciones notables el hierro, el platino, el tungsteno y el tantalio. Las plata-mercurio amalgamas son importantes en odontología, y la amalgama de oro-mercurio se utiliza en la extracción de oro de mineral. La odontología ha utilizado mezclas de mercurio con metales como la plata, el cobre, el indio, el estaño y el zinc.

El diccionario de lengua española de la Real Academia Española refiere como segunda acepción que una  amalgama en el campo de la química es  una aleación de mercurio con otro u otros metales, como oro, plata, etc., generalmente sólida o casi líquida.

Características
Las amalgamas pueden ser:

Líquidas, cuando predomina el mercurio
Sólidas, cuando este se halla en ellas en menor cantidad que el metal al cual está unido

Todas son blancas, brillantes y susceptibles de cristalizar. Expuestas al aire, las formadas por metales oxidables se alteran con prontitud; el calor las descompone a todas volatilizando el mercurio, el cual puede inducir envenenamiento por mercurio en la mayoría de los seres vivos. El ácido nítrico obra por medio de un dulce calor sobre todas las amalgamas, disuelve el mercurio a veces con los metales con que está unido, otras veces oxidándolos solamente y separándolos en el estado de óxidos y finalmente, respecto a los que son inalterables por dicho ácido, hay eliminación de estos a consecuencia de la disolución del mercurio en el ácido nítrico que pasa al estado de protonitrato o de deutonitrato ácido.

Tipos de amalgamas

Las amalgamas de uso más frecuente en las artes han sido:

Amalgama de bismuto. El mercurio forma con el bismuto una combinación en parte líquida y en parte cristalizada, que pasa a ser completamente fusible a una temperatura poco elevada. Se prepara directamente añadiendo una parte de bismuto fundido a 4 partes de mercurio calentado a cerca de 300°. Se ha empleado para estañar los globos de vidrio y darles así una apariencia metálica.
Amalgama de dentistas. Ver Amalgama (odontología)
Amalgama eléctrica. Mezcla sólida de mercurio y de estaño que servía para frotar las piezas de las máquinas eléctricas. Los constructores de estas máquinas y todos los fabricantes de instrumentos de física entregaban por lo común las bolas de amalgama a los consumidores.
Amalgama de estaño. Este mezcla formado por tres partes de mercurio y una parte de estaño es blando, brillante y cristaliza fácilmente en cristales cúbicos: en partes iguales es muy sólido. Esta amalgama sirve para azogar las lunas de los espejos.
Amalgama de oro. El mercurio tiene tan gran afinidad por el oro con el que combina fácilmente y produce una amalgama blanca, blanda, brillante que puede cristalizar cuando tiene el mercurio en exceso. Sirve por lo común para dorar el cobre, el latón y también la plata.
Amalgama de plata. Está formada de ocho partes de mercurio y una parte de plata. Es empleada para platear el cobre, el latón y el bronce.

Amalgamas importantes

Amalgama de zinc
La amalgama de zinc encuentra uso en la síntesis orgánica (p. ej., para la reducción de Clemmensen).
Es el agente reductor en el reductor Jones, usado en química analítica. Anteriormente, las placas de zinc de las baterías secas (baterías (eléctricas)) se fusionaban con una pequeña cantidad de mercurio para evitar el deterioro durante el almacenamiento. Es una solución binaria (líquido-sólido) de mercurio y zinc.

Amalgama de potasio
Para los metales alcalinos, la amalgama es exotérmica y se pueden identificar distintas formas químicas, como KHg y KHg2. KHg es un compuesto de color dorado con un punto de fusión de 178 °C, y KHg2 un compuesto de color plateado con un punto de fusión punto de 278 °C. Estas amalgamas son muy sensibles al aire y al agua, pero se pueden trabajar con nitrógeno seco. La distancia Hg-Hg es de alrededor de 300 picómetros, Hg-K alrededor de 358 pm.

También se conocen las fases K5Hg7 y KHg11; rubidio, estroncio y bario undecamercurides son conocidos e isoestructurales. Amalgama de sodio (NaHg2) tiene una estructura diferente, con los átomos de mercurio formando capas hexagonales, y los átomos de sodio una cadena lineal que encaja en los agujeros de las capas hexagonales, pero el átomo de potasio es demasiado grande para que esta estructura funcione en KHg2.

Amalgama de sodio
La amalgama de sodio se produce como un subproducto del proceso de cloro-álcali y se utiliza como un importante agente reductor en la química orgánica e inorgánica. Con agua, se descompone en una solución concentrada de hidróxido de sodio, hidrógeno y mercurio, que luego pueden volver al proceso de cloro-álcali nuevamente. Si se usa alcohol absolutamente libre de agua en lugar de agua, se produce un alcóxido de sodio en lugar de la solución alcalina.

Amalgama de aluminio
El aluminio puede formar una amalgama a través de una reacción con el mercurio. La amalgama de aluminio se puede preparar moliendo gránulos o alambre de aluminio en mercurio, o permitiendo que el alambre o la hoja de aluminio reaccionen con una solución de cloruro de mercurio. Esta amalgama se utiliza como reactivo para reducir compuestos, como la reducción de iminas a aminas. El aluminio es el principal donante de electrones y el mercurio sirve para mediar en la transferencia de electrones.
La reacción en sí y los desechos que contiene contienen mercurio, por lo que se necesitan precauciones de seguridad y métodos de eliminación especiales. Como alternativa más respetuosa con el medio ambiente, a menudo se pueden utilizar hidruros u otros agentes reductores para lograr el mismo resultado sintético. Otra alternativa respetuosa con el medio ambiente es una aleación de aluminio y galio que, de forma similar, hace que el aluminio sea más reactivo al evitar que forme una capa de óxido.

Debido a la reactividad de la amalgama de aluminio, existen restricciones sobre el uso y la manipulación del mercurio en proximidad con el aluminio. En concreto, en la mayoría de los casos no se permite transportar grandes cantidades de mercurio a bordo de los aviones debido al riesgo de que forme amalgama con las piezas de aluminio expuestas del avión. Incluso el transporte y el embalaje de termómetros y barómetros que contienen mercurio están muy restringidos. Los derrames accidentales de mercurio en aeronaves a veces dan lugar a la cancelación de seguros.

Amalgama de estaño
La amalgama de estaño se utilizó a mediados del  como revestimiento de espejo.

Otras amalgamas
Se conocen una variedad de amalgamas que son de interés principalmente en el contexto de la investigación.
 La amalgama de amonio es una masa gris, blanda y esponjosa descubierta en 1808 por Humphry Davy y Jöns Jakob Berzelius. Se descompone fácilmente a temperatura ambiente o en contacto con agua o alcohol:

 La amalgama de talio tiene un punto de congelación de −58 °C, que es más bajo que el del mercurio puro (−38,8 °C), por lo que ha encontrado un uso en termómetros de baja temperatura.
 Oro amalgama: oro refinado, cuando se muele finamente y se pone en contacto con mercurio donde las superficies de ambos metales están limpias, se amalgama fácil y rápidamente para formar aleaciones que van desde AuHg2 a Au8Hg.
 El plomo forma una amalgama cuando las limaduras se mezclan con mercurio y también figura como una aleación natural llamada amalgama de plomo en la clasificación de níquel-Strunz.

Uso en la minería
El mercurio se ha utilizado en la minería del oro y la plata por su comodidad y la facilidad con la que el mercurio y los metales preciosos se amalgaman. En la minería de aluvión de oro, en la que se lavan diminutas motas de oro de los depósitos de arena o grava, el mercurio se utilizaba a menudo para separar el oro de otros minerales pesados.

Una vez extraído todo el metal práctico del mineral, el mercurio se vertía por una larga canaleta de cobre, que formaba una fina capa de mercurio en el exterior. A continuación, el mineral de desecho se trasladaba a la canaleta y el oro de los desechos se amalgamaba con el mercurio. Esta capa se raspaba y se refinaba por evaporación para eliminar el mercurio, dejando un oro de cierta pureza.

La amalgama de mercurio se utilizó por primera vez en minerales de plata con el desarrollo del proceso del patio en México en 1557. También hubo otros procesos de amalgamación que se crearon para procesar minerales de plata, incluyendo la amalgamación de sartén y el proceso Washoe.

Amalgama dental

La odontología ha utilizado aleaciones de mercurio con metales como la plata, el cobre, el indio, el estaño y el zinc. La amalgama es un "material de restauración excelente y versátil" y se utiliza en odontología por varias razones. Es barata y relativamente fácil de usar y manipular durante la colocación; permanece blanda durante un corto período de tiempo, por lo que puede empaquetarse para rellenar cualquier volumen irregular, y luego forma un compuesto duro. La amalgama posee una mayor longevidad en comparación con otros materiales de restauración directa, como el composite. Sin embargo, esta diferencia ha disminuido con el continuo desarrollo de las resinas compuestas.

Las amalgamas dentales modernas están hechas de dos componentes: un polvo de un compuesto de estaño-plata (Ag3Sn) y (más del 50 %) mercurio , el líquido. Durante la mezcla ("trituración"), el mercurio entra en contacto con las partículas de polvo y las partículas comienzan a dispersarse. Así, se obtiene una matriz de partículas de plata-mercurio y estaño-mercurio, con un relleno de las partículas de plata-estaño no afectadas.

Debido a que la mezcla de estaño y mercurio, la llamada fase γ2, no tiene buenas propiedades físicas (se corroe rápidamente, fuerza limitada, ...), a veces cobre se añade al polvo (o una aleación de cobre-estaño-plata, o partículas de plata-cobre añadidas a las partículas de plata-estaño). También se intentará presionar firmemente la amalgama que se ha colocado en un cavidad (odontología), para que se elimine la mayor cantidad posible de mercurio superfluo; esto se llama "condensación".

Amalgama de oro

Extracción de oro (minería)
La amalgama de oro ha demostrado su eficacia en los casos en que los finos de oro ("oro de harina") no podrían extraerse del mineral con métodos hidromecánicos. Se utilizaron grandes cantidades de mercurio en la minería aluvial, donde los yacimientos compuestos en gran parte por lodo de granito descompuesto se separaban en largos recorridos de "colas de riffle", con el mercurio vertido en la cabeza del recorrido. La amalgama que se formaba era una pesada masa sólida de color gris apagado. (El uso de mercurio en la minería aluvial del  en California, ahora prohibido, ha causado amplios problemas de contaminación en los entornos fluviales y de estuario, que continúan hasta hoy). A veces, los mineros aficionados que buscan pepitas de oro con la ayuda de una draga/vacío de agua con motor montada en un flotador encuentran importantes trozos de amalgama en el fondo de los ríos y arroyos.

Extracción de oro (tratamiento del mineral)

Cuando se utilizaban molinos de estampación para triturar el mineral aurífero hasta convertirlo en finos, una parte del proceso de extracción implicaba el uso de placas de cobre humedecidas con mercurio, sobre las que se lavaban los finos triturados. Al raspar periódicamente la placa y volver a mercurizarla se obtenía amalgama para su posterior procesamiento.

Extracción de oro (retorta)
La amalgama obtenida por cualquiera de los dos procesos se calentaba en una retorta de destilación, recuperando el mercurio para su reutilización y dejando el oro. Como esto liberaba vapores de mercurio a la atmósfera, el proceso podía inducir efectos adversos para la salud y contaminación a largo plazo.

En la actualidad, la amalgama de mercurio ha sido sustituida por otros métodos para recuperar el oro y la plata del mineral en los países desarrollados. Los peligros de los residuos tóxicos de mercurio han desempeñado un papel importante en la eliminación progresiva de los procesos de amalgamación con mercurio. Sin embargo, la amalgama de mercurio sigue siendo utilizada regularmente por los pequeños mineros de oro aluvial (a menudo de forma ilegal), sobre todo en los países en desarrollo.

Detección de mercurio

La presencia de iones de mercurio en el agua puede ser revelada por una sonda compuesta por una tira de cobre y una solución de ácido nítrico. Los iones de mercurio experimentan una reacción redox con el cobre:

Hg2+ + Cu → Hg + Cu2+.

El mercurio elemental luego reacciona con la placa de cobre para formar una amalgama. Los iones de plata también reaccionan pero no se adhieren a la placa (no forman amalgama) y por lo tanto se eliminan fácilmente, diferenciándolos de los iones de mercurio.

Véase también
 Método de los cazos
 Método de patios
(Sistemas utilizados en minería para obtener oro o plata separándolos del mineral amalgamándolos con mercurio)

Referencias

Bibliografía
 Prandtl, W.: Humphry Davy, Jöns Jacob Berzelius, zwei führende Chemiker aus der ersten Hälfte des 19. Jahrhunderts. Wissenschaftliche Verlagsgesellschaft, Stuttgart, 1948
 Hofmann, H., Jander, G.: Qualitative Analyse, 1972, Walter de Gruyter,
 Diccionario de materia mercantil, industrial y agrícola, José Oriol Ronquillo, 1851

Mercurio (elemento)
Mezclas químicas

Amalgama (química)


Hermann Peters (* 24. April 1872 in Hochdonn; † 18. November 1940 ebenda) war ein deutscher Politiker (SPD).

Leben
Nach dem Besuch der Volksschule war Peters bis 1910 als landwirtschaftlicher Arbeiter und danach als selbständiger Landwirt in Hochdonn tätig. Aufgrund seiner parlamentarischen Tätigkeit gab er 1919 seinen landwirtschaftlichen Besitz auf, nannte sich fortan "Landmann" und beschäftigte sich mit agrarpolitischen Themen. Er trat in die SPD ein, war von 1919 bis 1921 Mitglied der Verfassunggebenden Preußischen Landesversammlung und wurde anschließend in den Preußischen Landtag gewählt, dem er bis 1933 angehörte. Ende der 1920er Jahre war er auch Mitglied des schleswig-holsteinischen Provinziallandtages. In seiner Partei war er von 1929 bis 1933 Mitglied des agrarpolitischen Beirates beim Parteivorstand. 1927 beteiligte er sich an der Ausarbeitung des SPD-Agrarprogramms.

Neben seiner politischen Tätigkeit bekleidete Peters verschiedene Ämter und Funktionen. Er war von 1919 bis 1933 Vorstandsmitglied der Genossenschaftsmeisterei Hochdonn, vier Jahre Rechnungsführer und von 1925 bis 1933 Vorsitzendes Mitglied der Zentralmoorkommission für Preußen. Des Weiteren war er von 1919 bis 1922 Ausschussvorsitzender der OKK in Burg, von 1932 bis 1933 Aufsichtsratsmitglied der schleswig-holsteinischen Höfebank, Mitglied der Landeskulturkommission der Landwirtschaftskammer für die Provinz Schleswig-Holstein und Mitglied des Oberbewertungsausschusses beim Landesfinanzamt Schleswig-Holstein. Zudem gründete er die Walz-, Pflug- und Dreschgenossenschaft in Hochdonn, deren Aufsichtsrat er angehörte.

Literatur
 Ernst Kienast (Hrsg.): Handbuch für den Preußischen Landtag, Ausgabe für die 5. Wahlperiode, Berlin 1933, S. 370/371.

Weblinks

Mitglied des Preußischen Landtags (Freistaat Preußen)
Mitglied des Provinziallandtages von Schleswig-Holstein
SPD-Mitglied
Deutscher
Geboren 1872
Gestorben 1940
Mann

Hermann Peters (Politiker, 1872)