Push the Sky Away petnaesti je studijski album australskog alternativnog rock sastava Nick Cave and the Bad Seeds. Album je 18. veljače 2013. godine objavila diskografska kuća Bad Seed Ltd. kojom rukovodi sama skupina. Snimljen u studiju La Fabrique u južnoj Francuskoj, ovo je prvi album grupe na kojem se nije pojavio izvorni član Mick Harvey, koji je napustio sastav u siječnju 2009. godine i prvi album na kojem se pojavio izvorni član Barry Adamson, koji se posljednji put pojavio na albumu Your Funeral... My Trial iz 1986. godine.

Snimanje
Push the Sky Away bio je snimljen u La Fabriqueu, studiju koji je smješten u vili iz 19. stoljeća koja se nalazi u Saint-Rémy-de-Provenceu, Francuskoj. Njegov je producent bio Nick Launay, koji je bio producent i na prethodnim trima albumima skupine—Nocturama (iz 2003.), Abattoir Blues/The Lyre of Orpheus (iz 2004.) i Dig, Lazarus, Dig!!! (iz 2008.)— te Grindermanovim dvama studijskim albumima. Djelići snimateljskih sesija za album pojavili su se u službenom traileru za Push the Sky Away, koji je bio objavljen na YouTubeu nakon najave albuma. Skupina je ušla u studio nakon što je Nick Cave osmislio neke "neoblikovane i još nedovoljno zrele" ideje, a sastav ih je onda "[transformirao] u čudesa."

Proces snimanja bio je zabilježen u dokumentarnom filmu 20,000 Days on Earth, koji je bio objavljen 17. rujna 2014. godine.

Glazbeni stil
Opisujući Push the Sky Away u izjavi za tisak, Nick Cave je izjavio: "Kad bih se trebao okoristiti onom otrcanom metaforom da su albumi poput djece, onda bih rekao da je Push the Sky Away duh-beba u inkubatoru, a Warrenovi su loopovi njezin maleni, drhteći otkucaji srca." Pjesme na albumu bile su napisane u dvanaest mjeseci i  "oblikovale su se u Caveovoj skromnoj bilježnici". Bilježnica je sadržavala bilješke o pjesmama na albumu, koje su nastale nakon "guglanja znatiželja i oduševljavanja egzotičnim člancima na engleskoj Wikipediji 'neovisno o tome jesu li istiniti ili ne'." (Pjesma We Real Cool također imenom spominje Wikipediju.) Prema Caveovim riječima, pjesme prikazuju kako je internet utjecao na "značajne događaje, trenutačne pomodne stvari i mistične apsurdnosti" te "pitaju kako možemo prepoznati i pripisati težinu onome što je doista važno."

Dugogodišnji bubnjar Thomas Wydler zbog zdravstvenih problema nije mogao otići na turneju sa skupinom kako bi podržao album. Cave je komentirao: "Na određeni način [Wydler] i njegovo sudjelovanje nosi novi album. Vrlo je žalosno da ne može otići na turneju zbog zdravstvenih razloga. To nam vrlo teško pada. On je zvuk ovog albuma."

Naslovnica
Naslovnica prikazuje Cavea kako otvara prozorske kapke, osvjetljujući tako svoju golu suprugu, Susie Bick. Naslovnicu je fotografirala Dominique Issermann u parovoj vlastitoj spavaćoj sobi.

Popis pjesama

Objava
Push the Sky Away bio je najavljen 27. studenog 2012. godine. Objavljen 18. veljače 2013., album je bio objavljen na standardnom CD-u, LP-u, ograničenoj deluxe CD/DVD inačici, super deluxe box setu i u inačici za preuzimanje s interneta. Glavni singl s albuma, "We No Who U R", bio je objavljen u inačici za preuzimanje 3. prosinca 2012.,  dok je drugi singl, "Jubilee Street", bio objavljen 15. siječnja 2013. godine. Album je debitirao na 29. mjestu ljestvice Billboard 200, i 9. mjestu Top Rock Albuma te je bio prodan u 15.000 primjeraka u svojem prvom tjednu objave. Push the Sky Away  bio je prodan u 57.000 primjeraka u SAD-u do srpnja 2016. godine.

Turneja
Prije nego što je album bio najavljen, Nick Cave and the Bad Seeds razmišljao je o tome da nastupi na lokalitetu Humphrey's Concerts By the Sea u San Diegu, Kaliforniji 16. travnja 2013. godine. Najava je potakla govorkanja da će skupina iste godine nastupiti i na festivalu Coachella Valley Music and Arts Festival, što je kasnije bilo i potvrđeno. Dana 3. prosinca 2012. grupa je najavila kako će objavu Push the Sky Awayja pratiti australska i sjevernoamerička turneja. Šestodnevni australski ogranak turneje započeo je 26. veljače 2013. godine u Sydneyju i završio 8. ožujka u Brisbaneu, dok je dvanaestodnevni sjevernoamerički ogranak turneje započeo 14. ožujka u Dallasu, Teksasu i završio 3. travnja Denveru, Koloradu. Kasnije je bilo najavljeno i nekoliko nastupa na većim europskim festivalima, među kojima se ističu Primavera Sound u Španjolskoj, NorthSide Festival u Danskoj, Exit Festival u Srbiji i Greenville Music Festival u Njemačkoj.

Nick Cave and the Bad Seeds prvi je put odsvirao Push the Sky Away u njegovoj cijelosti na jednokratnom koncertu u Fonda Theatreu u Hollywoodu, Kaliforniji 21. veljače 2013. Nastup se prenosio uživo na YouTubeu i mogao se gledati još dodatnih 24 sata.

Recenzije
Push the Sky Away dobio je pohvale kritičara. Prema stranici Metacritic, koja albumu daje ocjenu do 100 brojeći recenzije recenzenata iz glavne struje, album ima prosječnu ocjenu 81; ta je ocjena bazirana na 46 recenzija, što označava "univerzalno priznanje." Allmusic je albumu dodijelio tri i pol od pet zvjezdica te je glazbeni kritičar Thom Jurek komentirao kako "pjesme sadrže jednostavne melodije i aranžmane koji prikazuju krhkost i nježnost, [ali] unutar ovakvih okvira [skupina] na koncu otkriva svoje oštre kljove i nezadovoljstvo." Pišući za The A.V. Club, Jason Heller je izjavio da je "tiransko šuplji minimalizam albuma njegova najveća mana i najveća snaga", primijetio je manjak "kemije" zbog odsutnosti Micka Harveyja i dao albumu ocjenu B-. Pisac za BBC Music, James Skinner, opisao je album "zasigurno čudnijim, suptilnijim albumom od zadnjeg Bad Seedsovog uratka" i "teškim, neodoljivim i briljantnim na način koji je The Bad Seeds uvijek radio." Greg Kot iz Chicago Tribuna nazvao je Push the Sky Away "albumom bez ikakvih šokirajućih zapleta", ali je komentirao "da 'maleni, drhteći otkucaji srca,' kako to Cave naziva, počinju biti sve glasniji svakim slušanjem" u svojoj recenziji u kojoj je albumu dodijelio tri od pet zvijezda. U svojoj recenziji za The Guardian, Dave Simpson dodijelio je albumu četiri od pet zvjezdica i komentirao da sadrži "pjesme brzine glazbe za pogreb i ogoljenu glazbu koja zvuči kao da Leonard Cohen pjeva uz minimalizam Jamesa Blakea" te usporedio album i The Boatman's Call (iz 1997. godine).

Recenzent Los Angeles Timesa, Randall Roberts, izjavio je da Push the Sky Away "nije djelo koje se ležerno može zavoljeti. Cave ulazi u vijugav, meditacijski svijet koji rijetko stvara lako pamtljive dionice koje dirigiraju pjevanjem uz udaranje petama po tlu" u svojoj recenziji u kojoj je albumu dodijelio tri od četiri zvjezdice. Pišući za NME, Jenny Stevens opisao je album "velebnim i neutješnim remek-djelom" i napomenuo da skupina "spaja eksperimentiranje i slobodu svojih sporednih projekata s Caveovim najnježnijim skladanjem pjesama", dodijelivši albumu ocjenu devet od deset. Pitchfork je uratku dodijelio ocjenu osam od deset te je recenzent Stuart Berman pohvalio njegova "maglena sanjarenja koja su izgrađena na zlokobno tutnjajućim basističkim dionicama, nervoznim ritmičkim tikovima i nagovještajima koje iznose utišani vokali", dodavši da "možda ne eruptira istom silom kao olujnije geste Bad Seedsa, ali i dalje postoji temeljna prijetnja koja nosi [ovaj album]."

U svojoj recenziji za Rolling Stone u kojoj mu je dodijelio tri zvjezdice, Joe Gross komentirao je da je Push the Sky Away "pun sitnih zvukova—nježne gitare, pulsirajuća bas-gitara [i] lijeni suptilni bubnjevi." Pišući za Slant Magazine, Mark Collett je komentirao: "Suptilan, izvaljen i često bolno predivan, Push the Sky Away je remek-djelo kasnije karijere ove antipodske prirodne sile" i izjavio da je to "album uzbudljive tame kroz koju prodiru trenutci briljantnog svjetla." Glazbena kritičarka USA Todayja, Edna Gundersen, napisala je da je djelo "možda oskudnije, tmurnije i više ukleto od nedavnijih setova, ali Caveova mračna prijetnja, đavolska murdrost i komunikativan voodoo kompenziraju za manjak gitarističke udare gromova."

Osoblje

Nick Cave and the Bad Seeds
Nick Cave – vokali, klavir, električni klavir, dodatno miksanje, dizajn
Warren Ellis – violina, viola, tenor gitara, flauta, sintesajzer, električni klavir, glazbeni uzorci, prateći vokali, dodatno miksanje
Martyn P. Casey – bas-gitara (na pjesmama 1-6 i 8), prateći vokali
Barry Adamson – bas-gitara (na pjesmama 7 i 9), prateći vokali
Conway Savage – vokali, prateći vokali
Thomas Wydler – bubnjevi, prateći vokali
Jim Sclavunos – udaraljke, prateći vokali
Dodatni glazbenici
George Vjestica – gitara s dvanaest žica (na pjesmama 4 i 5), prateći vokali (na pjesmama 5 i 8)
Chris Dauray – saksofon (na pjesmi 8)
Jessica Neilson – bas klarinet (na pjesmi 8)
Ryan Porter – trombon (na pjesmi 8)
Antonio Beliveau – prateći vokali (na pjesmama 1, 3, 7 i 9)
Aya Peard – prateći vokali (na pjesmama 1, 3, 7 i 9)
Jason Evigan – prateći vokali (na pjesmama 1, 3, 7 i 9)
Natalie Wilde – prateći vokali (na pjesmama 1, 3, 7 i 9)
Martha Skye Murphy – prateći vokali (na pjesmama 1, 3 i 7)
Children of Ecole Saint Martin – prateći vokali (na pjesmama 4, 8 i 9)

Ostalo osoblje
Nick Launay – produkcija, snimanje, miksanje
Kevin Paul – dodatno snimanje
Anna Laverty – dodatno snimanje, inženjer zvuka (za vokale), pomoćnica pri snimanju
Damien Arlot – pomoćnik pri snimanju
Thomas Lefèbvre – pomoćnik pri snimanju
Adam "Atom" Greenspan – pomoć pri miksanju
Tim Young – mastering
Tom Hingston – dizajn
Dominique Issermann – fotografija, naslovnica
Cat Stevens – fotografija

Izvori

Albumi iz 2013.
Australski glazbeni albumi

Push the Sky Away


Dopisno glasovanje način je glasovanja u kojem se glasački listići šalju biračima poštom koji ih ispunjavaju i koji ih vraćaju poštom nakon glasovanja kod kuće. Dopisno glasovanje alternativa je tradicionalnom glasanju s prisutnosti na biračkom mjestu i elektroničkom glasovanju.

Način glasovanja putem dopisa obično se usvaja kako bi se omogućilo glasovanje najvećem mogućem broju osoba s pravom glasovanje kao na primjer onima koji ne mogu izaći na biračko mjesto zbog tjelesne invalidnosti ili zato što imaju prebivalište u mjestu koje je zemljosno udaljeno od mjesta u kojoj je upisan u birački popis.
Namijenjeno je povećanju izlaznosti.

Dopisno glasovanje prvi je put uvedeno 1877. u zapadnoj Australiji. Nakon toga usvojile su ga mnoge druge države u svijetu.

Izvori

Vanjske poveznice

Inicijativa GI Narod odlučuje
Dopisno glasovanje je neprovedivo
Vrijeme je za dopisno glasanje

Izbori

Dopisno glasovanje


Amfora, gövdesinden daha ince olan boyun kısmının altında dibe doğru daralarak sonlanan iki kulplu, Antik dönemlere özgü bir çeşit Yunan çömleği.

Form ve tarihçe
Kelime kökeni olarak "amphi" yani çift taraflı ve "pherein" yani taşımak anlamındaki sözcüklerin birleşiminden oluşmuştur. En çok kullanılan amforalar Yunan amforalarından önce Akdeniz'e hakim olan kavimlerin amforalarıdır. Boyun kısmının gövde ile dik açı yapacak şekilde birleştiği (boyunlu amfora) veya bu birleşimin düzgün bir eğri ile devam ettiği (tek parça amfora) iki ayrı formu bulunmaktadır.

Boyunlu amforanın, MÖ 9. yüzyılda, tek parça olanın ise MÖ 7. yüzyılda kullanımına başlanmıştır. MÖ 6. - 2. yüzyıllar arasında Tanrıça Athena onuruna düzenlenen şenliklerde içi zeytinyağı ile doldurulmuş siyah renkli ve üzerinde figürler olan amforalar kullanılırdı. Bu amforalara panathenik amfora denmektedir ve kendine özgü bir kap formu bulunmaktadır. Günümüze, çeşitli çağlardan çeşitli formlarda ulaşan amforalar, tahıl, zeytin, zeytinyağı ve şarap taşımak için kullanılmış olup, özellikle Roma döneminde şarap taşımak amacıyla çok sayıda amfora üretilmiştir.

Şarap amforaları, Attika ölçüsüne göre 39 litredir. Büyük boy amforalar genellikle mezar taşı veya cenaze törenlerinde kullanılmak üzere yapılmışlardır.

Pontik amforalar

Karadeniz Bölgesi'nde, Sinop, antik çağda amfora üretim ve ihracat merkeziydi. Arkeolojik kazılarda Boztepe yarımadasında Zeytinlik ve Nisiköy'de MÖ 3. yüzyıla, Demirci koyunda ise MS 3 - 4. yüzyıla ait amforalar bulunmuştur.

Ölçü birimi olarak
Eski Yunanca'dan Latinceye geçen bir ölçü birimi olup 48 sextarius değerindedir (25,36 litre). Anabasis'te, Karadeniz'in yerli halklarından birisi olan Mossioniklerin, yunus yağı sakladıkları küplerin adı olarak geçmektedir.

Etimoloji
Latince amfora Antik Yunanca ἀμφορεύς (amphoreús, amphiphoreús) Antik Yunanca'da, phoreús taşıyan ve amphi her ikisi, iki yanlı, çepeçevre anlamındadır.

Amfora çeşitleri
 Sivri Dipli Amfora: Genelde ticaret için kullanılan amfora tipidir. Sivri dipli olması sayesinde taşıma araçlarında yer tasarrufu sağlamıştır.
 Nolan Amforası: Dışa açılan bir ağız kısmı ve yukarı uzayan kulpları ile karakteristiktir.
 Nikothenes Amforası: Nikosthenes tarafından 530 tarihinde üretilmeye başlanan bu amfora türü esas olarak Etrüsk kökenlidir ve oradan ticaret vasıtasıyla Yunanlar tarafından tanınmış ve sevilmiştir. Dışa açılan cok belirgin bir ağzı ve geniş kulpları bulunur ayrıca kaidesi dışa açılır.
 Ayla-Axum amforaları

Kaynakça
 Özhan Öztürk. Karadeniz: Ansiklopedik Sözlük. 2. Cilt. Heyamola Yayıncılık. Istanbul. 2005. ISBN 975-6121-00-9.
 WHITE, J. W. & MORGAN, M. H. (1896), An illustrated Dictionary to Xenopon's Anabasis. Ginn & Company. Boston

Dış bağlantılar

 Bulletin amphorologique

Çömlek
Antik Yunan çömlekçiliği
Anadolu tarihi
Antik Çağ
Karadeniz Bölgesi
Latinceden Türkçeye geçen sözcükler

Amfora


Machine er en dansk animationsfilm fra 2015 instrueret af Sunit Parekh-Gaihede.

Handling
"Machine" er en film om livet, som det leves i en nær samtid i et nostalgisk Europa. Vi følger John og Liz, et par i 30'erne, der kæmper for at holde sammen, efter at de har mistet deres barn i en tragisk ulykke.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Animationsfilm fra Danmark
Danske film fra 2015

Machine


Kay Matysik (Berlim, 18 de junho de 1980) é um ex-voleibolista indoor e jogador de vôlei de praia alemão medalhista  de bronze no Campeonato Mundial de 2013 na Polonia.

Carreira

Em 2009 passa a formar dupla com Jonathan Erdmann e no ano de 2012 disputou os Jogos Olímpicos de Verão de Londres obtendo o nono lugar e em 2013 conquistaram a medalha de broze no Mundial realizado em Stare Jabłonki e a parceria terminou em 2016.

Ligações externas

Voleibolistas da Alemanha
Opostos de voleibol
Pontas de voleibol
Jogadores de voleibol de praia da Alemanha
Voleibolistas de praia nos Jogos Olímpicos de Verão de 2012

Kay Matysik


Bătălia de la Raqqa a fost a cincea fază a Campaniei Raqqa lansate de Forțele Democratice Siriene (FDS) împotriva Statul Islamic în Irak și Levant (SIIL) în orașul sirian Raqqa, capitala de facto a "Califatului". Bătălia a început pe 6 iunie 2017 și a fost sprijinită cu lovituri aeriene și trupe terestre de coaliția condusă de Statele Unite. Operațiunea militară a fost numită "Marea bătălie" de către FDS. Luptele s-au desfășurat parțial în paralel cu Ofensiva de la Mosul, ca parte a eforturilor Coaliției internaționale și a aliaților săi de a alunga Statul Islamic din centrii săi regionali de putere și de a-l priva de calitatea de "califat fizic". Bătălia s-a terminat pe 17 octombrie 2017, Forțele Democratice Siriene capturând întreg orașul.

Context
În 2015, Statul Islamic a început să fortifice orașul și împrejurimile sale cu buncăre și o rețea de tuneluri.

În iunie 2017, Raqqa rămăsese singurul oraș sirian major aflat sub controlul Statului Islamic și, din acest motiv, era centrul efectiv de operațiuni al grupării. Din cauza marelui număr de luptători străini, Raqqa devenise locul de planificare a atacurilor teroriste împotriva orașelor europene. Campania Raqqa a fost lansată de FDS pe 6 noiembrie 2016, în încercarea de a elibera orașul, și a dus mai întâi la capturarea de către FDS a unor suprafețe mari din teritoriul Guvernoratului Raqqa ocupate anterior de SIIL, inclusiv orașul Al-Thawrah și infrastructura barajelor Tabqa și Baas.

Circa 500 de membri ai forțelor speciale americane acționează pe teren în nordul Siriei în sprijinul Campaniei Raqqa. Statele Unite și ceilalți membri ai coaliției internaționale furnizează armament greu, colectează informații, asigură comunicațiile și alte tipuri de asistență necesară FDS. Bătălia a început în ajunul unei perioade tumultoase pentru coaliție, tensiunile interne crescând din cauza crizei qatareze, după suspendarea de către mai mulți membri ai coaliției a relațiilor diplomatice cu Qatarul, acțiune sprijinită public de președintele Donald Trump.

Unii locuitori au afirmat că militanții SIIL ar fi părăsit în mare parte Raqqa și s-ar fi deplasat spre Deir ez-Zor, anticipând atacul iminent asupra "capitalei" lor. Se speculează că gruparea va ataca orașul, deținut actualmente de forțele guvernamentale siriene, în încercarea de a-l transforma într-o ultimă redută.

AFP a raportat că 20 de civili au fost uciși într-un raid al coaliției conduse de Statele Unite, în timp ce încercau să părăsească Raqqa într-o barcă, pe râul Eufrat. Evenimentul a fost raportat și de Al Jazeera, care însă a precizat că nu se cunoaște sursa bombardamentului.

Ostilitățile

Intrarea în Raqqa

Forțele Aeriene ale S.U.A. au efectuat puternice lovituri aeriene în Raqqa în ziua anterioară începerii ostilităților. Bătălia a fost lansată oficial de FDS în zorii zilei de 6 iunie 2017, iar atacul a fost inițiat din trei direcții, dinspre nordul, estul și vestul Raqqăi. Sprijinite de loviturile aeriene americane, Forțele Democratice Siriene au atacat fosta bază a Diviziei a 17-a a Armatei Siriene, situată la nord de Raqqa, și districtul Mashlab din sud-estul orașului. La sfârșitul zilei, FDS capturaseră peste jumătate din districtul Mashlab și intraseră și în districtul Andalus din nord-vest. De asemenea, FDS ocupaseră satul al-Jazra.

Pe 7 iunie, FDS a capturat ruinele unei fortărețe de la marginea orașului, iar un oficial american al coaliției a declarat că atacul urma să fie accelerat. În aceeași zi, FDS au eliberat districtul Tell Harqal din Raqqa.

Brett H. McGurk, trimisul special responsabil peste coaliția condusă de S.U.A., a sugerat că luptele din oraș vor fi accelerate de eșecul SIIL în Bătălia de la Mosul, dar a afirmat că forțele coaliției sunt pregătite pentru "o bătălie dificilă și de foarte lungă durată".

Pe 8 iunie, FDS au intrat în fosta bază militară a Diviziei 17 a Armatei Siriene și în fosta fabrică de zahăr din vecinătate, dar au fost până la urmă obligate să se retragă din cauza pierderilor suferite ca urmare a rezistenței îndârjite opuse de jihadiștii Statului Islamic.

În noaptea următoare, avioanele Coaliției au bombardat puternic orașul, ucigând 23 de civili. În același timp, Forțele Democratice Siriene, susținute de forțe speciale, au reușit să captureze aproape întreg cartierul al-Mashlab. În ziua următoare, FDS au intrat în cartierul Sabahiyah avansând dinspre vest și au ocupat restul cartierului al-Mashlab în doar câteva ore.

Pe 10 iunie, forțele FDS au intrat în suburbia romană a Raqqăi și erau angajate "în lupte înverșunate" în timp ce încercau să securizeze jumătatea vestică a Al-Sabahiya. Coaliția internațională a făcut și ea public faptul că a distrus numeroase ținte în Raqqa între 7-9 iunie: un câmp de mine, 11 posturi de luptă, patru vehicule, trei cartiere generale ale SIIL, două mașini capcană și o clădire deținută de Statul Islamic. La sfârșitul zilei, FDS reușiseră să preia controlul asupra suburbiei Harqaliya. În timpul luptelor, s-a raportat că forțele aeriene americane au utilizat de câteva ori muniție cu fosfor alb în timp ce mii de civili sunt încă blocați în Raqqa. Un purtător al armatei S.U.A. nici nu a confirmat, dar nici nu a infirmat rapoartele.

Până pe 11 iunie, 79 de civili își pierduseră viața. La acea dată, luptătorii SDF au capturat "largi părți" din suburbia romană și au avansat în cartierul al-Sinaa și Piața al-Hal din vecinătatea malului de nord a râului Eufrat. Militanții SIIL au atacat fabrica de zahăr capturată de Forțele Democratice Siriene, trei zile mai devreme, în nordul orașului.

Pe 12 iunie, forțele FDS au început operațiunea de eliberare a cartierelor al-Sinaa și al-Hattin, precum și a zonei industriale al-Sinaa. FDS au capturat satul Sahil, situat la sud-vest de Raqqa, în urma unor lupte cu militanții SIIL care au durat toată noaptea de 11/12 iunie.

Pe 14 iunie, trupele FDS au intrat în cartierul al-Berid din partea de vest a Raqqăi, după lupte intense în care un atentator sinucigaș al SIIL a fost ucis.

Pe 15 iunie, trupele FDS au capturat cartierul al-Sinaa și au intrat în cartierul Batani. Câțiva militari ai CJTF-OIR au fost răniți de un vehicul capcană plantat de SIIL în cartierul al-Sinaa.

Pe 18 iunie, Forțele Democratice Siriene au eliberat satul Kasrat Sheyh Juma, situat la sud de Raqqa, după confruntări violente cu militanții Statului Islamic. Kurzii au capturat o seră în sudul orașului, precum și cartierul Batani.

Încercuirea orașului

Pe 19 iunie, Statul Islamic a contraatacat în zona zidurilor orașului vechi și a reușit să încercuiască un grup de luptători ai FDS, printre ei și membri ai Forțelor de Elită (FE). Forțele de Elită au încercat să spargă încercuirea camarazilor lor și au doborât o dronă de bombardament a SIIL, iar apoi au reușit să străpungă apărarea SIIL și să ajungă la cei 15 militari asediați la poarta Bab Baghdad a orașului vechi. În decursul acestei operațiuni, FE au pierdut primul lor membru în bătălia de la Raqqa, al patrulea în total în cursul Operațiunii "Mânia Eufratului". Ziua următoare, FDS, sprijinite de lovituri aeriene foarte puternice, au continuat să avanseze în nord-vestul Raqqăi, în ciuda încercărilor "disperate" ale militanților SIIL de a le stopa progresul. Un contraatac al SIIL în districtul Batani a fost respins.

Pe 20 iunie, forțele FDS au declanșat operațiunea de capturare a cartierului Kasrat al-Faraj din sudul orașului. De asemenea, militanții SIIL au atacat luptătorii FDS în zona adiacentă podului spre oraș din sud, unde FDS au distrus două motociclete-capcană și o mitralieră DȘK de calibrul 23,5 mm.

Pe 23-24 iunie, FDS au început un asalt împotriva districtului Qadisiya, ceea ce a condus la lupte violente în zonă. În ziua următoare, Forțele Democratice Siriene au încercuit complet și au declanșat asediul orașului Raqqa, blocând în interiorul lui 4.000 de militanți ai Statului Islamic.

Pe 25 iunie, FDS au capturat vestul districtului Qadisiya din Raqqa după trei zile de lupte, în timp ce SIIL a lansat un contraatac major, acesta ducând la lupte extrem de grele. Însă în ziua următoare, FDS au reușit să ocupe întregul district, acesta devenind al șaselea din oraș aflat sub controlul FDS. În replică, SIIL au lansat contraatacuri în mai multe puncte din oraș și pe malul sudic al râului Eufrat, dar acestea au fost respinse. La sfârșitul zilei, FDS preluaseră și controlul asupra satului al-Farkha din sud-vestul Raqqăi. Ryan Dillon, purtător de cuvânt al CJTF–OIR, a remarcat ca rezistența SIIL crește pe măsură ce trupele FDS avansează în oraș.

Pe 27 iunie, FDS au lansat un atac împotriva orașului vechi, dar acesta a fost respins de SIIL. În schimb, FDS au capturat satul al-Ghota, situat la sud de Raqqa.

Pe 28-29 iunie, forțele FDS s-au ciocnit cu militanții SIIL în apropierea unei grădinițe din cartierul Ar-Ruda, situat în estul Raqqăi, ucigând 8 jihadiști. Trupele FDS au intrat și în cartierul al-Nahda din vestul Raqqăi, unde au avut loc lupte grele, conducând la uciderea a 19 luptători ai SIIL.

S-a făcut public faptul că FDS au încercuit complet orașul Raqqa, tăind jihadiștilor Statului Islamic orice rută de scăpare. Lupte între FDS  și militanții SIIL au fost declanșate și în cartierele al-Yarmouk și Huteen din vestul Raqqăi, în timp ce SDF au capturat un alt sat la sud de oraș. Totuși, printr-un contraatac masiv pe 30 iunie, în care au folosit numeroase mașini-capcană, militanții Statului Islamic au reocupat cartierul al-Sinaa.

Pe 30 iunie, FDS au început să impună un asediu orașului.

FDS avansează în orașul vechi

În cursul zilelor de 1-2 iulie, luptătorii FDS au curățat piața al-Hal din estul Raqqăi de militanți SIIL și au continuat să avanseze în alte cartiere sprijiniți cu puternice lovituri aeriene de CJTF–OIR. Ratla, un sat la sud-est de oraș, a căzut și el în mâinile FDS.

Pe 3 iulie, Forțele Democratice Siriene au intrat în cartierul Hashim Bin al-Melek din sudul orașului și în cartierul al-Yarmouk din vest.
În noaptea de 3-4 iulie, un bombardament de precizie al CJTF–OIR a distrus o secțiune lungă de 25 de metri a zidului medieval care înconjoară orașul vechi din Raqqa. Bombardamentul a fost executat pentru ca FDS să poată intra în sfârșit în fortificatul oraș vechi, încercându-se în același timp protejarea celei mai mari părți a zidului. Ca urmare, FDS au avansat în orașul vechi și au capturat Palatul fecioarelor, deși SIIL a opus o rezistență îndârjiă. Între timp, forțele sprijinite de coaliția internațională au continuat să facă progrese în alte părți din Raqqa, capturând jumătate din cartierul Hashim Bin al-Melek, în timp ce un atac major al Forțelor de Elită a reușit să preia din nou cartierul al-Sinaa de la Statul Islamic. Totuși, unii soldați mai puțin disciplinați ai Forțelor de Elită, demoralizați din cauza luptelor grele, s-au retras din oraș împotriva ordinelor comandamentului FDS și ale propriilor superiori. În ciuda acestui fapt, grosul Forțelor de Elită a rămas pe linia frontului.

Luptele grele din orașul vechi au continuat și în următoarele două zile, iar avansul FDS a fost lent, deși a beneficiat de un puternic sprijin aerian. Contraatacurile furibunde ale SIIL înăuntrul orașului și la sud de Raqqa au fost în general respinse, însă militanții wahhabiți au reușit să recucerească o parte din piața al-Hal. Lupte extrem de intense au avut loc și în vestul orașului, mai ales în cartierul al-Bareed, ambele tabere lansând atacuri repetate în încercarea de a câștiga teren. Pe 6 iulie, mass-media pro-FDS a afirmat că forțele coaliției au făcut progrese în vest și că apărarea SIIL dă semne că ar ceda. De asemenea, coaliția internațională condusă de Statele Unite a trimis mai multe arme, provizii și întăriri în Raqqa. Între timp, SIIL au pus o recompensă de aproximativ 4.000 $ USD pentru fiecare militar american sau luptător străin al FDS ucis.

Pe 7 iulie, forțele FDS au capturat satele Muhammad Aga și Al-Ajil, situate la sud-est de oraș. La acea dată, FDS controlau 75% din zidurile orașului Raqqa.

În zilele următoare au continuat luptele înverșunate din Raqqa, FDS capturând castelul Harun al-Rashid din orașul vechi și Piața al-Mazarie din vest. Pe 10 iulie, bătălia de la Raqqa a fost descrisă ca o "luptă disperată casă cu casă", fără linii ale frontului, deoarece jihadiștii Statului Islamic se baricadau în mici puncte de rezistență foarte dificil de anihilat de către adesea nu foarte bine înarmații luptători ai FDS. Atacurile sinucigașe ale SIIL au împiedicat și ele avansul forțelor coaliției.

Progresul Forțelor Democratice Siriene a fost încetinit, conform unor rapoarte, și de dispute în cadrul organizației și de neîncrederea localnicilor față de coaliția anti-SIIL. Din cauza propagandei islamiste și a vechii neîncrederi între grupurile etnice din Siria, mulți arabi din Raqqa sunt îngrijorați de prezența kurzilor din sânul FDS. Pe 8 iulie, Observatorul Sirian pentru Drepturile Omului a raportat că miliția arabă Forțele de Elită s-ar fi retras din Raqqa pe fondul disputelor din interiorul FDS și al performanțelor uneori inferioare pe câmpul de luptă ale grupării; totuși, FDS au respins afirmațiile drept zvonuri neîntemeiate și au afirmat că Forțele de Elită sunt în continuare implicate în operațiune. Cu toate acestea, rapoartele despre presupusa retragere a Forțelor de Elită au amplificat neîncrederea populației locale față de FDS.

În timp ce avansul în Raqqa a încetinit, Forțele Democratice Siriene au făcut progrese la sud de Eufrat, pe 10 și 11 iulie, capturând două sate, inclusiv al-Ukeirshi, care servise drept bază militară majoră pentru SIIL.

În următoarele patru zile, FDS au reușit un avans major, consolidând cartierele al-Batani, Hisham Ben Abdel Malik, al-Bareed și al-Qasyeh, precum și circa 50% din orașul vechi; totuși, după contraatacuri dure ale SIIL, FDS au fost nevoite să abandoneze unele din zonele eliberate din orașul vechi și cartierele menționate. Între timp, comandantul coaliției internaționale, Stephen J. Townsend, a declarat că singurele opțiuni pentru luptătorii SIIL din Raqqa sunt "să se predea sau să fie uciși".

Între 15 și 18 iulie, luptele s-au concentrat în special în cartierele vestice al-Tayyar și Yarmouk, precum și în cartierul Hisham bin Abdul Malik din sud-est, ambele tabere încercând să câștige/recâștige teren. Deși în final FDS s-au impus în aceste zone, coaliția nu a realizat nici un progres în est sau în orașul vechi, în timp ce pierderile de vieți umane în rândul FDS și al populației civile au crescut dramatic. Drept rezultat, FDS au început să-și schimbe strategia de luptă în est și orașul vechi, avansând mai lent și cu mai multă atenție, în scopul minimizării pierderilor și prevenirii distrugerii monumentelor istorice, precum moscheea abbasidă al-Atiq. În cursul luptelor a fost distrus un important cartier general și depozit de arme al Statului Islamic. Pe 20 iulie, SIIL au lansat intense contraatacuri în toate zonele în care FDS avansaseră în zilele anterioare.

Cucerirea sudului orașului
În ciuda acestor contraatacuri continue, FDS au continuat să avanseze și în următoarele patru zile. Pe 24 iulie, coaliția a asigurat complet cartierele al-Romaniya, Hutteen, Qadisiyah, Yarmouk, Mashlab, al-Batani și al-Sinaa, preluând de asemenea sub control părți din Hisham bin Abdul Malik, al-Rawda, al-Rumaila, al-Muazzafin, al-Hamra și Nazlat Shehada, precum și din orașul vechi. Drept rezultat, FDS ocupau circa 41% din Raqqa. În acel moment, zona în care se concentrau luptele era sudul orașului, în cartierele Nazlat Shehada, Hisham bin Abdul Malik și al-Kournish. Pe 28 iulie, FDS au făcut progrese semnificative în vestul și sudul orașului, extinzându-și controlul teritorial la 50% din Raqqa. În timp ce luptele din zona centrală și de sud a Raqqăi au continuat, FDS au avansat în cartierul al-Nahdah din nord-vestul orașului, pe 30 iulie.

Între 1 și 3 august, FDS au capturat în sfârșit cartierele Hisham Ben Abel Malik și Nazlat Shhada, precum și alte poziții importante, securizând astfel cea mai mare parte din sudul Raqqăi. Statul Islamic a fost forțat să dea înapoi și în orașul vechi, pierzând controlul moscheii Uwais al-Qarni și al templului 'Ammar Ben Yasser, ca și în nordul Raqqăi, unde FDS au cucerit circa 10km2 de teren. Drept rezultat al micșorării teritoriului lor și al bombardamentelor neîntrerupte, atât cei circa 2.000 militanți islamiști, cât și zeci de mii de civili încă prinși în zonele deținute de SIIL, au început să sufere din ce în ce mai acut din cauza penuriei de hrană, medicamente și apă potabilă, ceea ce a forțat SIIL să permită trecerea a aproximativ 3.000 de civili în zonele controlate de FDS, pentru a ușura situația. Mai mult, prognoza sumbră privind viitorul SIIL în Raqqa a început să submineze serios moralul unora din militanții sirieni ai grupării, care ar fi dorit să fugă sau să se predea luptătorilor FDS. Ei au rămas pe linia frontului, totuși, temându-se de mujahedinii străini ai Statului Islamic. Acești străini intenționează să transforme Raqqa în ultima lor redută și sunt gata să ucidă pe oricine dorește să se predea. S-a relatat că aceste elemente dure ale SIIL din Raqqa posedă arme chimice, pe care intenționează să le folosească indiferent de eventualele victime civile, dacă pozițiilor lor devin de neapărat.

Pe 6 August, FDS controlau circa 55% din Raqqa. În următoarele zile, FDS, sprijinite de noi întăriri, au alungat militanții SIIL din tot sudul orașului. Pe 10 august, fronturile de est și de vest alt FDS s-au unit în sud, tăindand astfel accestul jihadiștilor către fluviul Eufrat. Resturile forțelor SIIL au răspuns avansării FDS prin lansarea unor contraatacuri majore între 12 și 14 august, în încercarea de a recâștiga teren în nord-estul și sudul orașului. Deși atacurile nu au fost încununate de succes, ambele tabere au suferit pierderi grele.

În ciuda contraatacurilor SIIL, FDS au reușit să captureze în continuare zone din centrul istoric, crescând la circa 57% suprafața din Raqqa aflată sub controlul lor pe 14 august. Însă mare parte din Raqqa a suferit distrugeri importante în timpul luptelor, iar un activist din cartierele deținute de SIIL a informat că situația populației asediate este: "mai mult decât catastrofală, nu pot descrie situația ca altceva decât de iad. Oamenii își așteaptă rândul să moară". În cursul zilelor următoare, FDS au eliminat ultimele puncte de rezistență ale SIIL din sudul orașului, iar pe 20 august au început să avanseze în cartierele aflate la nord de Hisham Ben Abel Malik și Nazlat Shhada.

Între 22 și 29 august, forțele FDS au capturat aproape întreaga vatră a orașului vechi din Raqqa, inclusiv câteva poziții strategice sau simbolice precum zona turnului cu ceas din Raqqa, folosită anterior de SIIL pentru execuții publice. Totuși, Statul Islamic a continuat să lupte îndârjit pentru cei aproximativ 10% din orașul vechi aflați încă sub controlul său, respectiv părți din cartierele al-Moror, al-Nahda și al-Mansour, precum și întreg cartierul al-Thaknah (baza fostelor clădiri "guvernamentale" ale SIIL). În cursul acestor confruntări dure, Adnan Abu Amjad, conducător al Consiliului Militar Manbij și comandant de prim rang al FDS, a fost ucis în luptă.

Pe 1 septembrie, FDS eliberaseră aproape tot orașul vechi, deși mai rămăseseră câteva puncte de rezistență ale SIIL pe aleea al-Busariyah și în Marea Moschee. Militanții SIIL baricadați în aceste locuri au fost până la urmă eliminați cu ajutorul unui elicopter Boeing AH-64 Apache al Statelor Unite și, pe 2 și 3 septembrie, întregul centru vechi a fost adus sub controlul FDS. De asemenea, forțele coaliției au avansat și în cartierele Al-Morour și Daraiya, care au fost capturate pe 6 septembrie. Pe 9 septembrie, controlul SIIL asupra Raqqăi s-a redus la circa 36%, respectiv cartierele Al-Andalus, Shamal Sekket al-Qitar, al-Huriyah, Teshreen și al-Tawaso'eiyah din nordul orașului. În afara acestora, Observatorul Sirian pentru Drepturile Omului a mai raportat puncte de rezistență ale SIIL în nouă din cartierele deținute în mare parte de FDS.

Lupta pentru nord și ultimele puncte de rezistență

Pe 14 septembrie, FDS au securizat compet al-Thaknah, "unul din cele mai importante cartiere [din Raqqa]", după o luptă care a durat 24 de ore. Odată al-Thaknah capturat, FDS controlau 70% din Raqqa. La acea dată, situația celor 300-400 de luptători SIIL rămași în oraș devenise disperată, lipsindu-le apa potabilă, hrana, muniția și armele; unii dintre ei au fost trimiși să se strecoare în teritoriile controlate de FDS pentru a obține de acolo proviziile necesare. Cu toate acestea, mulți jihadiști au refuzat ideea predării și au lansat în schimb atacuri sinucigașe împotriva forțelor coaliției atunci când pozițiile lor au devenit de neapărat. Rezistența finală a SIIL s-a concentrat în nordul orașului și în enclave din sud-estul și centrul orașului. Activiștii au criticat faptul că forțele coaliției împotriva Statului Islamic au făcut prea puțin pentru a evita pierderile civile în această etapă a luptelor. Deși s-a luat în considerare că gruparea folosea civili pe post de scuturi umane, activiștii au mai reclamat că nici FDS, nici CJTF–OIR, n-au luat "măsuri extraordinare pentru a ajuta civilii care încearcă să fugă din oraș", Forțele Aeriene Americane bombardându-i în schimb fără discriminare pe cei care încercau să scape cu ajutorul bărcilor sau mașinilor.

Aceste lovituri aeriene au slăbit totuși în mod decisiv apărarea din ultimele redute ale SIIL. Raidurile aeriene ale U.S. Air Force din 20 septembrie au obligat SIIL să se retragă din ultimele cinci cartiere nordice în zona centrală a orașului, pe care militanții o considerau mai sigură. În consecință, cea mai mare parte a nordului orașului Raqqa a fost ocupată de FDS fără să întâlnească o rezistență puternică, ceea ce a însemnat că 90% din oraș se afla acum sub controlul coaliției internaționale. În ziua următoare, ultimele puncte de rezistență ale SIIL au fost reduse la ascunzișuri în pivnițe și tuneluri, FDS începând operațiunile de curățare a acestora de militanți. Luptele au continuat la spital, unde jihadiștii SIIL dețineau ostatici, la un stadion de sport, unde militanții stocaseră armament, și în jurul silozurilor de cereale din nordul orașului.

Pe 22 septembrie s-a raportat inițial că Statul Islamic a fost complet eliminat din Raqqa, dar FDS au clarificat ulterior că militanții controlează încă sau cel puțin sunt prezenți în 20-25% din oraș.

În următoarele zile, lupte grele au continuat pentru zone din nordul, vestul, centrul și sud-vestul orașului în care SIIL avea încă o prezență importantă. Avansul împotriva acestor puncte de rezistență a fost lent, în multe cazuri grupuri mici de militanți sau chiar indivizi izolați așteptând în ascunzătorile lor ca forțele FDS să se apropie pentru a putea deschide focul. Adesea, luptătorii FDS, nu foarte bine echipați pentru o astfel de gherilă urbană, nu au putut asigura singuri astfel de ascunzători fortificate și minate fără să riște pierderi umane disproporționate. Din acest motiv, au fost obligați să solicite sprijin aerian; "din nou și din nou clădiri întregi sunt distruse pentru a ucide un singur luptător [SIIL]". În alte cazuri, atentatori sinucigași ai SIIL s-au deghizat ca civili sau chiar ca membri ai FDS pentru a lansa atacuri surpriză. Pe 26 septembrie, spre exemplu, zeci de militanți SIIL purtând însemne ale YPG au reușit să infiltreze pozițiile FDS din nord-estul orașului și au ucis cel puțin 28 de luptători ai coaliției înainte de a fi și ei uciși. Numărul exact al jihadiștilor Statului Islamic încă activi în Raqqa în acel moment nu era cunoscut cu exactitate, estimările variind între circa 400 (conform trupelor FDS din zonă), 400–900 (estimare a Departamentului Apărării al SUA) și 700 luptători și 1.500 militanți pro-SIIL (informații obținute de la foști membri ai Statului Islamic). În timp ce era de așteptat ca mujahedinii străini să lupte până la capăt, sute de arabi sirieni membri ai SIIL fugiseră deja din Raqqa deghizați ca civili.

Luptele dintre unitățile FDS care avansau și punctele de rezistență ale Statului Islamic au fost dure în special în zona sensului giratoriu Naim din centrul Raqqăi, poreclit din acest motiv "cercul iadului". Pe lângă acesta, lupte grele s-au dat și în alte puncte fortificate ale SIIL: la Spitalul Național, unde militanții SIIL aveau unul din cartierele generale și dețineau ostatici; la stadion, unde militanții stocaseră armament; în jurul silozurilor de cereale din nordul orașului. Din cauza rezistenței îndârjite a Statului Islamic, în jur de 50% din Raqqa a fost "complet distrusă" până pe 28 septembrie.

Pe 14 octombrie s-a făcut public faptul că FDS și jihadiștii SIIL au încheiat o înțelegere care a permis evacuarea cu autobuzele a circa 400 de civili, inclusiv familii ale militanților SIIL din oraș. FDS au anunțat că înțelegerea nu se aplică și luptătorilor străini ai Statului Islamic. Conform acelorași surse, circa 100 de militanți se predaseră anterior forțelor FDS. A doua zi, pe 15 octombrie, FDS au anunțat "faza finală" a bătăliei, nume de cod "Bătălia Martirului Adnan Abu Amjad", pentru a captura restul punctelor de rezistență ale SIIL din cele 10% din oraș încă ocupate de gruparea teroristă.

Pe 17 octombrie, FDS au lansat un atac în cursul nopții și au capturat Spitalul Național, avansând apoi spre stadion, ultimul obiectiv deținut încă de jihadiști. Conform FDS, 22 de luptători străini ai Statului Islamic au fost uciși la spital. Stadionul a fost și el capturat în scurt timp, marcând completa înfrângere a SIIL în Raqqa.

Încheierea operațiunilor militare majore

La scurtă vreme după capturarea ultimelor puncte de rezistență ale SIIL, colonelul Talal Silo, purtătorul de cuvânt al FDS, a declarat că "Operațiunile militare majore în Raqqa s-au încheiat, dar [FDS] curăță acum orașul de celule teroriste în adormire - dacă există - și de mine".

Între timp, Națiunile Unite s-au declarat gata să intervină în Raqqa, anunțând că principala prioritate sunt cei circa 300.000 de civili care au fugit din oraș și aflați într-o "enormă" nevoie în taberele de refugiați din vecinătate. Organizația Save the Children a avertizat și ea că "ofensiva militară în Raqqa a ajuns la sfârșit, dar criza umanitară este mai gravă ca niciodată".

Într-o ceremonie oficială organizată pe 20 octombrie 2017, Forțele Democratice Siriene au declarat "totala eliberare" a orașului. Ceremonia s-a desfășurat pe stadionul din Raqqa, transformat anterior de jihadiști în cea mai mare închisoare din localitate și devenit apoi ultimul punct de rezistență al acestora. Comandanți ai FDS au declarat CNN că locul de desfășurare a ceremoniei a fost special ales "pentru a adăuga și o insultă" loviturii primite de Statul Islamic prin înfrângerea de acolo. În timpul ceremoniei, colonelul Talal Silo a declarat o "victorie istorică" asupra SIIL și a adăugat că grupul extremist a suferit o înfrângere "brutală". El i-a elogiat apoi pe cei uciși sau răniți în bătălie, facțiunile siriene care au făcut posibilă victoria și pe actorii internaționali care au sprijinit coaliția Forțelor Democratice Siriene. Purtătorul de cuvânt al FDS a afirmat că, odată ce vor lua sfârșit operațiunile de curățire a orașului de mine, dispozitive explozive improvizate și de eventualii militanți jihadiști rămași, controlul Raqqăi va fi predat unui consiliu civil alcătuit din lideri locali, iar FDS vor garanta protecția orașului și a provinciei.

Forțele Democratice Siriene au făcut publică dorința lor ca Raqqa și provincia înconjurătoare să fie plasate pe viitor "în cadrul unei Sirii descentralizate, federale și democratice". Ideea federalizării țării a fost anterior vehement respinsă de Turcia și de regimul sirian de la Damasc și descurajată de Statele Unite.

Statele Unite s-au angajat să preia conducerea operațiunilor de evacuare a cantităților enorme de moloz rezultate în urma luptelor și de restabilire a serviciilor de bază din oraș, însă costurile necesare pentru reconstrucția Raqqăi au fost estimate la miliarde de dolari.

Reacții internaționale

Statele Unite
Într-o declarație de presă din 20 octombrie 2017 a Departamentului de Stat al Statelor Unite, Secretarul de Stat Rex Tillerson a felicitat "poporul sirian și Forțele Democratice Siriene, inclusiv Coaliția Arabă Siriană, pentru eliberarea Raqqăi". În aceeași zi, FDS au fost felicitate și printr-un comunicat de presă al coaliției internaționale conduse de Statele Unite.

Rusia
General-maiorul Igor Konașenkov, purtătorul de cuvânt al Ministerului Rus al Apărării, a afirmat că "Raqqa a moștenit soarta Dresdei în 1945, ștearsă de pe fața pământului de bombardamentele anglo-americane".

Note

Referințe

Legături externe
 Hartă interactivă a Siriei și Irakului

Războiul Civil Sirian
Conflicte militare în 2017

Bătălia de la Raqqa (2017)


Walentin Jurjewitsch Nowikow (; * 1. Oktober 1974 in Belgorod) ist ein russischer Orientierungsläufer. Nowikow ist dreifacher Welt- und vierfacher Europameister.

Nowikow nahm zwischen 1992 und 1994 bei den drei Junioren-Weltmeisterschaften in Finnland, Italien und Polen teil. 1994 in Danzig gewann er mit der russischen Junioren-Staffel die Goldmedaille. Ab 1996 wurde er auch bei den Herren im Weltcup eingesetzt. Im Jahr darauf trat er bei seiner ersten Weltmeisterschaft im norwegischen Grimstad an und kam mit der russischen Staffel auf den vierten Platz. Nachdem er 1999 nicht für die Weltmeisterschaft nominiert wurde, reiste er 2000 zur ersten Europameisterschaft seit 1964 in die Ukraine. Der 25-jährige Nowikow sicherte sich sowohl den Sieg auf der Mittel- als auch auf der Langdistanz. Diese Leistung konnte er aber in den nächsten Jahren nicht mehr bestätigen. Erst bei der Weltmeisterschaft 2004 in Schweden lief er auf der Mitteldistanz auf den zweiten Rang hinter dem Franzosen Thierry Gueorgiou. Auch mit der Staffel gewann er eine Silbermedaille. 2006 gewann er bei der Europameisterschaft im estnischen Otepää Bronze hinter Thierry Gueorgiou und Mārtiņš Sirmais aus Lettland. Bei den Weltmeisterschaften im gleichen Jahr gewann er zusammen mit Roman Efimow und Andrei Chramow Staffelgold, dass die Russen 2007 in Kiew mit derselben Aufstellung verteidigen konnten. Außerdem gewann Nowikow in Kiew Bronze auf der Mitteldistanz, einmal mehr hinter Thierry Gueorgiou sowie dem Finnen Tero Föhr. Auch 2008 gewann er Mitteldistanzbronze, diesmal hinter Thierry Gueorgiou und Michal Smola aus Tschechien. Bei den Europameisterschaften im selben Jahr hatte er zudem mit Dimitri Zwetkow und Andrei Chramow Staffelgold gewonnen. 2010 wurde Walentin Nowikow Europameister auf der Mitteldistanz und mit Andrei Chramow und Dimitri Zwetkow Weltmeister in der Staffel. Bei den Europa- und bei den Weltmeisterschaften 2012 gewann er auf der Mitteldistanz jeweils die Silbermedaille. Auf der Langdistanz wurde er bei den Europameisterschaften Dritter. Mit der russischen Staffel wurde er 2013 zum vierten Mal Weltmeister.

2004 war er der erste Sieger beim O-Ringen in Schweden, der nicht aus Skandinavien stammte. 2008 gewann er mit der finnischen Mannschaft Delta die Jukola-Staffel. Mit Delta gewann er 2003 auch die finnische Staffelmeisterschaft. Im selben Jahr wurde Nowikow auch finnischer Meister im Sprint.

Er ist mit der Orientierungsläuferin Julia Nowikowa (geborene Sedina) verheiratet. Leonid Nowikow – 2013 Weltmeister auf der Mitteldistanz – ist sein jüngerer Bruder.

Platzierungen

Weblinks

 Valentin Novikov World of O Runners

Orientierungsläufer (Russland)
Europameister (Orientierungslauf)
Weltmeister (Orientierungslauf)
Finnischer Meister (Orientierungslauf)
Russe
Sowjetbürger
Geboren 1974
Mann

Walentin Jurjewitsch Nowikow


By the Light of the Northern Star er det femte studiealbum fra det færøske viking folkmetal band Týr. Det blev udgivet d. 29. maj 2009 via Napalm Records.
Coverets er designet af Gyula Havancsák.

Spor

Referencer

Eksterne henvisninger

Týr albums
Album fra 2009

By the Light of the Northern Star


Lícia Lacerda (Rio de Janeiro, 1946) é uma figurinista e carnavalesca brasileira. Foi campeã do carnaval do Rio de Janeiro de 1982 com o enredo Bum Bum Paticumbum Prugurundum, pela Império Serrano. Também teve passagens por Imperatriz Leopoldinense, Tradição e Estácio de Sá.

Biografia
Lícia foi aluna e professora na Escola Nacional de Belas Artes. Na década de 1970, foi figurinista em peças de teatro junto com Rosa Magalhães.

No carnaval, se juntou à equipe de Fernando Pamplona no Acadêmicos do Salgueiro para o desfile de 1971, assim como Rosa Magalhães. Na época, a agremiação vermelho e branco venceu o carnaval carioca com o enredo Festa para um rei negro. Em 1974, elaborou os figurinos da Beija-Flor. No carnaval de 1977, estava na Portela.

Estreou como carnavalesca principal no carnaval de 1982, pela Império Serrano. Junto com Rosa Magalhães, assinou o enredo Bum Bum Paticumbum Prugurundum, que se sagrou o campeão daquele ano. A ideia veio de Fernando Pamplona, que queria abordar as três fases do carnaval carioca (Praça Onze, Candelária e Marquês de Sapucaí). Pamplona não aceitou ser o carnavalesco da verde e branco e indicou Rosa e Lícia para a escola. A agremiação terminou o carnaval como campeã, e foi a primeira vez que uma parceria feminina venceu o carnaval do Rio de Janeiro.

No carnaval de 1984, foi para a Imperatriz Leopoldinense, onde assinou o enredo Alô Mamãe ao lado de Rosa Magalhães. Fez parte do time de carnavalescos do primeiro desfile da Tradição, que estreou no quarto grupo com o enredo Pássaro Guerreiro, Xingu em 1985. Venceu o carnaval daquele ano e foi campeã do desfile seguinte, com o enredo Rei Senhor, Rei Zumbi, Rei Nagô.

Para o carnaval de 1987, Lícia assinou junto com Rosa o enredo O Tititi do Sapoti para a Estácio de Sá. Fez seu primeiro enredo solo em 1993, com Não Me Leve a Mal, Hoje É Carnaval, na Tradição, pelo grupo de acesso. A agremiação terminou com o título daquela divisão.

Continuou na Tradição para o carnaval de 1994, assinando o enredo Passarinho, Passarola, Quero Ver Voar. A agremiação terminou em sexto lugar, que ainda é a melhor posição da escola na elite do carnaval carioca.

Para o carnaval de 1995, Lícia assinou para a Tradição o enredo Gira Roda, Roda Gira, contando a história da roda e fazendo referência à Fórmula 1 e a Ayrton Senna - o piloto havia falecido no ano anterior.

É creditada como autora de Do Barril ao Brasil, enredo de 1996 para a Tradição, mas Lícia deixou a escola faltando menos de um mês para o desfile, sendo substituída por Orlando Júnior. O enredo sobre a cerveja traria fantasias de barris e garrafas, mas muitos componentes não gostaram das fantasias. A agremiação terminou rebaixada para o Grupo de Acesso. Desde então, Lícia afastou-se da função de carnavalesca.

Em 2007, a Estácio de Sá reeditou o enredo O Tititi do Sapoti. Lícia e Rosa Magalhães foram homenageadas com uma aparição no último carro alegórico.

Figurinistas do estado do Rio de Janeiro
Carnavalescos do estado do Rio de Janeiro
Carnavalescos da Tradição
Carnavalescos da Imperatriz Leopoldinense
Carnavalescos do Império Serrano
Carnavalescos da Estácio de Sá

Lícia Lacerda


Događaji
 14. – 15. studenoga - Merkurov prijelaz vidljiv sa Zemlje

Izvori

2111.


"The Adventure of the Deptford Horror" is a Sherlock Holmes story by Adrian Conan Doyle, the youngest son of Sir Arthur Conan Doyle, the Sherlock Holmes creator. The story was published in the 1954 collection The Exploits of Sherlock Holmes. It was first published in Collier's on 18 September 1953, and was illustrated by Robert Fawcett in Collier's. The story was also included in the 1967 anthology Seventeen Steps to 221B.

Plot
Holmes and Watson are called to a house in Deptford, due to the concerns of a young woman about her safety.  Several of her relatives have died in the past few years of heart attacks.  A relative who trains canaries also lives in the house. Holmes is not able to detect anything amiss until he and Watson are en route home, but he suddenly solves the mystery and returns to Deptford to save the life of the young woman from a death by heart failure.

Allusions
This apocryphal story was inspired by the mention in "The Adventure of Black Peter" of Holmes's "arrest of Wilson, the notorious canary-trainer, which removed a plague-spot from the East-End of London."  In this story, Wilson is not arrested, but this discrepancy is explained as an error due to Dr Watson.

See also

 The Canary Trainer

References

Deptford Horror
London literature
1953 short stories
Sherlock Holmes pastiches
Works originally published in Collier's

The Adventure of the Deptford Horror


Pseudobersama, monotipski rod zimzelenog drveća male do srednje veličine smješten u porodicu Meliaceae... Jedina vrsta je P. mossambicensis iz Južne Afrike, Mozambika, istočne Tanzanije i jugoistočne Kenije.

Stanište
Nizinska obalna šuma i na rubovima šuma; na visinama od razine mora do 300 metara.

Opis
Pseudobersama mossambicensis je zimzeleni grm ili drvo koje može narasti do 20 metara visine, ali je veličina debla neobično mala. Listovi neparnoperasti s 4-8 pari niže nasuprotnih listića i završnim listićem; listići duguljasto eliptični, 3,5-9 cm dugi, s bijelim čupercima dlačica u pazušcima žila i duž središnje žile odozdo. Plod je drvenasta čahura, oko 4 cm. u promjeru, prekriven režnjevitim privjescima poput rogovlja, crven kad sazrije.

Upotreba
Drvo je lagano, ali izdržljivo. Koristi se za stupove u gradnji lokalnih kuća i kao drvo opće namjene, kao ogrjev i za izradu drvenog ugljena.

Medicina
Iz grančica i lišća izolirani su citotoksični 7-hidroksi steroli. Pokazali su toksičnost protiv P-388 mišjih leukemijskih stanica, a neki od njih su pokazali značajnu aktivnost koja oštećuje DNK.

Sinonimi
 Bersama mossambicensis Sim

Izvori

Jasenjačevke

Pseudobersama


سيدي الكامل هي قرية في إقليم سيدي قاسم ضمن جهة الغرب شراردة بني حسين بالغرب المغربي. كان مجموع عدد سكان جماعة سيدي الكامل 26.800 نسمة.(تعداد السكان الرسمي 2004)

مصادر

أماكن مأهولة في إقليم سيدي قاسم
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم سيدي قاسم
جماعات قروية في جهة الرباط سلا القنيطرة

سيدي الكامل


Andreas Kaplan (rođen 5. listopada 1977. u Münchenu, Njemačka) drži predavanja u području digitalne transformacije s naglaskom na umjetnu inteligenciju i virtualne svjetove, a usto je stručnjak za visoko obrazovanje. Predsjednik je sveučilišta Kühne Logistics. Prije toga Kaplan je bio rektor poslovne škole ESCP, koja je dio saveza Sveučilišta Sorbonne.

Istraživanje
Kaplanovo istraživanje bavi se digitalnom transformacijom društva do koje dolazi zbog napretka u umjetnoj inteligenciji i komunikaciji na društvenim mrežama. Jedno od istraživanja koje je provelo  sveučilište Stanford svrstalo je Kaplana u skupinu najcitiranijih i najutjecajnijih znanstvenika na svijetu.  U bazi Google Scholar Kaplan je citiran više od 43 000 puta.

Karijera
Kaplan je svoju karijeru započeo na pariškom institutu za političke znanosti Sciences Po i u poslovnoj školi ESSEC, a potom je prešao u poslovnu školu ESCP gdje je dobio mjesto rektora. Trenutačno vrši dužnost predsjednika sveučilišta Kühne Logistics. Kaplan je jedan od osnivača Europskog centra za digitalnu konkurentnost i član savjetodavnog odbora za poslovnu edukaciju na sveučilištu Kozminski.

Obrazovanje
Kaplan ima pravo na držanje predavanja na sveučilištu Sorbonne kao i završen doktorat na Sveučilištu u Kölnu i poslovnoj školi HEC Paris. Diplomirao je na École nationale d'administration, MBA na ThePower Business School, magistrirao na ESCP-u i diplomirao na Sveučilište Ludvig Maksimilijan u Münchenu.

Publikacije
 Kaplan, Andreas (2022). Artificial Intelligence, Business and Civilization: Our Fate Made in Machines. United Kingdom: Routledge. ISBN 9781032155319.
 Kaplan, Andreas (2022). Digital Transformation and Disruption of Higher Education. United Kingdom: Cambridge University Press. ISBN 9781108838900.
 Kaplan, Andreas (2021). Higher Education at the Crossroads of Disruption: The University of the 21st Century, Great Debates in Higher Education. United Kingdom: Emerald Publishing. ISBN 9781800715042.
 Kaplan Andreas (October 2015) European business and management. Sage Publications Ltd., London. ISBN 9781473925144

Izvori

Njemački znanstvenici
Njemački pedagozi

Andreas Kaplan


An Amorphophallus rugosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Wilbert Leonard Anna Hetterscheid ngan Anthony L. Lamb. An Amorphophallus rugosus in nahilalakip ha genus nga Amorphophallus, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Amorphophallus

Amorphophallus rugosus


Die Toronto Shamrocks waren eine kanadische Eishockeymannschaft aus Toronto, Ontario. Die Mannschaft spielte von 1912 bis 1915 in der National Hockey Association.

Geschichte
Die Mannschaft wurde zur Saison 1912/13 als Franchise der National Hockey Association unter dem Namen Toronto Tecumsehs gegründet. In dieser wie in der folgenden Spielzeit – diesmal unter dem Namen Toronto Ontarios – belegte die Mannschaft jeweils den letzten Platz der NHA. In der Saison 1914/15 verbesserte sich die Mannschaft unter dem Namen Toronto Shamrocks leicht, ließ jedoch nur die Canadiens de Montréal hinter sich. Vor der Saison 1915/16 hatte Eddie Livingstone, Besitzer der Shamrocks, das Franchise der Toronto Blueshirts erworben, was den anderen Teambesitzern jedoch zu viel Macht bedeutete, weshalb er die Mannschaft wieder verkaufen sollte. Dies sollte sich jedoch als fatale Entscheidung erweisen, da Livingstone den kompletten Kader der Blueshirts an das neue PCHA-Team Seattle Metropolitans verkaufte, stattdessen den Kader der Shamrocks in sein Blueshirts-Franchise integrierte und die Shamrocks auflöste, wodurch die NHA ein ganzes Team samt einiger guter Spieler verlor.

Literatur

Weblinks
 The Internet Hockey Database – Statistik/Spielerliste Toronto Shamrocks

Eishockeyverein (National Hockey Association)
Shamrocks
Gegründet 1912
Aufgelöst 1915

Toronto Shamrocks


Pleurotus opuntiae er tegund vængsveppa frá Mexíkó og hugsanlega Nýja-Sjálandi. Hann finnst á dauðum fíkjukaktusum og er talinn lostæti hjá innfæddum.

Tilvísanir

Vængsveppsætt
Ætisveppir

Pleurotus opuntiae


مصطفى إسكندراني (17 نوفمبر 1920-17 أكتوبر 2005)، ملحن جزائري وعازف على آلة البيانو، ولد في الجزائر العاصمة.

حياته

التحق بنادي مولودية الجزائر لكرة القدم عندما بلغ 17 من عمره. قضى وقته في العزف على البيانو داخل مقر النادي، وتلقى دروس وبروفات على أيدي أساتذة مثل محي الدين لكحل، الحاج مريزق وغيرهما. أهتم به عمه حبيب اسكندراني وعلمه الفن والصنعة، وهو الذي علمه العزف على آلتي الكويترة والمندولين، ولكن البيانو كانت الآلة المحببة إليه أكثر من كل الآلات الأخرى، بالرغم من أن البيانو لم يكن مستعملًا كثيراً من طرف الفرق الموسيقية الأندلسية والشعبية آنذاك.

بداية حياته الفنية
ضمه أحمد سبتي لفرقتة الخاصة في عام 1938، وهي أولى بدايات حياة مصطفى اسكندراني الاحترافية، كما خدم في الاذاعة كعازف على آلة البيانو مصاحب للسكاتشات (التمثيليات القصيرة)، والتي كانت تقدم من طرف رشيد قسنطيني وماري سوزان، بعدها ضمه محيى الدين بشطارزي لكي يصاحب فرقته كعازف على آلة البيانو في جولاته داخل الجزائر وخارجها.
شغل منصب المايسترو بأوبرا الجزائر إلى غاية عام 1956.
بدأ بالتدريس بالكونسيرفاتوار في العاصمة وفروعها أيضا بالأبيار والحراش والقبة عام 1966.
نظم مصطفى اسكندراني على رأس خمسين موسيقي جزائري من فرقة الصنعة إحياء أسابيع ثقافية جزائرية للموسيقى الأندلسية بمسرح الإليزيه بباريس عام 1972 .

وفاته
توفي في 17 أكتوبر عام 2005 ودفن بمقبرة سيدي محمد بالعاصمة الجزائرية.

مراجع

مواليد 1339 هـ
مواليد 1920
موسيقيون جزائريون
وفيات 1426 هـ
وفيات 2005

مصطفى إسكندراني


Fornos do Pinhal Portekiz'de Valpaços belediyesine bağlı olan, 11,14 km2 yüzölçümüne sahip, 347 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Valpaços

Fornos do Pinhal


The Fulda Gap (), an area between the Hesse-Thuringian border (the former Inner German border) and Frankfurt am Main, contains two corridors of lowlands through which tanks might have driven in a surprise attack by the Soviets and their Warsaw Pact allies to gain crossing(s) of the Rhine River. Named for the town of Fulda, the Fulda Gap became seen as strategically important during the Cold War of 1947–1991. The Fulda Gap roughly corresponds to the route along which Napoleon chose to withdraw his armies after defeat (16–19 October 1813) at the Battle of Leipzig. Napoleon succeeded in defeating a Bavarian-Austrian army under Wrede in the Battle of Hanau (30–31 October 1813) not far from Frankfurt; from there he escaped back to France.

From 1815, the area appeared of minimal strategic importance, as it lay deep within the borders of the German Confederation and (from 1871) of the German Empire, and German military planning presumed any war would be effectively lost long before an enemy reached that far into the homeland. The route became important again at the end of World War II when the U.S. XII Corps used it in their advance eastward in late March and early April 1945. The U.S. advance had little consequence for Germany's strategic position (which was indeed hopeless by that point), but it allowed the Americans to occupy vast swaths of territory which the Yalta Conference of February 1945 had assigned to the Soviet occupation zone. This in turn did much to compel the Soviets to honor the Yalta Conference agreement meaning that Western Allies got access to Berlin. In exchange the U.S. Army withdrew in July 1945 from Thuringia and Saxony to the line agreed upon in Yalta.

During the Cold War, the Fulda Gap offered one of the two obvious routes for a hypothetical Soviet tank attack on West Germany from Eastern Europe (especially from East Germany); the other route crossed the North German Plain. A third, less likely, route involved travelling up through the Danube River valley through neutral Austria. The concept of a major tank battle along the Fulda Gap became a predominant element of NATO war planning during the Cold War. With such an eventuality in mind, weapons were evolved such as nuclear tube and missile artillery, the nuclear recoilless gun/tactical launcher Davy Crockett, Special Atomic Demolition Munitions, the AH-64 Apache attack helicopter, and A-10 ground attack aircraft.

Strategic location during the Cold War
The northern route through the Gap passes south of the Knüllgebirge and then continues around the northern flank of the Vogelsberg Mountains; the narrower southern route passes through the Fliede and Kinzig Valleys, with the Vogelsberg to the north and the Rhön mountains and Spessart mountains to the south. Perhaps even more importantly, on emerging from the western exit of the Gap, one encounters gentle terrain from there to the river Rhine, which would have counted in favour of Soviet attempts to reach and cross the Rhine before NATO could prevent this (the intervening Main River would have been less of an obstacle).

The Fulda Gap route was less suitable for mechanized troop movement than was the North German Plain, but offered an avenue of advance direct to the heart of the U.S. military in West Germany, Frankfurt am Main, which as indicated in its name, is on the Main River, a tributary of the Rhine River. Frankfurt am Main was not only West Germany's financial heart, but also home to a large airfield (known as Rhein-Main Air Base and Frankfurt Airport) that was designated to receive U.S. reinforcements in the event of war. In addition Frankfurt is also historically significant as the site of Frankfurt Parliament (the first elected assembly representing all of Germany), it is Germany's fifth largest city by population (after Berlin, Hamburg, Munich and Cologne) and it contains the Frankfurt Stock Exchange, perhaps the most important on the European mainland. Furthermore the West German seat of government, Bonn, could easily be taken as a secondary objective during or after an attack on Frankfurt through the Fulda Gap, the distance between the two only being some . A rapidly advancing Soviet or Warsaw Pact attack through the Fulda Gap along the lines of Seven Days to the River Rhine could have also potentially cut the territory of West Germany in two parts, making the long-term existence of a West German state untenable.

Strategic responses to the geographic feature
Strategists on both sides of the Iron Curtain understood the Fulda Gap's importance, and accordingly allocated forces to defend and attack it. The defense of the Fulda Gap was a mission of the U.S. V Corps. The actual Inner German border in the Fulda Gap was guarded by reconnaissance forces, the identification and structure of which evolved over the years of the Cold War.

From June 1945 until July 1946, reconnaissance and security along the border between the U.S. and Soviet zones of occupation in Germany in the area north and south of Fulda was the mission of elements of the U.S. 3rd and 1st Infantry Divisions. By July 1946, the 1st, 3rd, and 14th Constabulary Regiments (arranged from north to south) had assumed responsibility for inter-zonal border security in an area to include that which later become famous as the Cold War Fulda Gap. The U.S. Constabulary as a headquarters was subsequently drawn down, but individual constabulary regiments were retitled armored cavalry regiments. This coincided with the 1951 upgrade of the U.S. Army's mostly administrative and occupation responsibilities in Germany to a combat army via the arrival of four combat divisions from the United States. Thus, from 1951. until 1972, the 14th Armored Cavalry Regiment (ACR) patrolled the Fulda Gap. After the return of the 11th Armored Cavalry Regiment from Vietnam in 1972, the 11th ACR relieved the 14th ACR and took over the reconnaissance mission in the Fulda Gap until the end of the Cold War.

The mission of the armored cavalry (heavy, mechanized reconnaissance units equipped with tanks and other armored vehicles) in peacetime was to watch the East-West border for signs of pre-attack Soviet army movement. The armored cavalry's mission in war was to delay a Soviet attack until other units of the U.S. V Corps could be mobilized and deployed to defend the Fulda Gap.

The armored cavalry would have also served as a screening force in continuous visual contact with the Warsaw Pact forces, reporting on their composition and activities, and forcing advancing Warsaw Pact forces to deploy while the cavalry fought delaying actions. In order to defend the Fulda Gap and stop a Warsaw Pact advance (as opposed to conducting screening and delaying actions), U.S. V Corps planned to move two divisions (one armored and one mechanized) forward from bases in the Frankfurt and Bad Kreuznach areas.

From 1947 until 1951, the 1st Infantry Division was the sole U.S. division in Germany, although the various Constabulary units taken together were equivalent in size to another division. U.S. Army forces in Germany were increased in 1951 as a result of President Truman's 10 December 1950 declaration of a national emergency as a result of the Korean War, with four divisions arriving from CONUS. This included the 4th Infantry Division, which was stationed in the Frankfurt area, and the 2nd Armored Division, which was located with its headquarters at Bad Kreuznach to the west of the Rhine River; both of those were the divisions assigned to the newly activated V Corps. Within six years, unit changes resulted in the arrival (May/June 1956) and stationing of the 3rd Armored Division (3rd AD) around Frankfurt, and the December 1957 arrival of the 8th Infantry Division (Mechanized) (8th ID) in the Bad Kreuznach area. The two replaced divisions returned to the United States.

The following is a summary of US Cold War history in Germany from the 1950s. US Forces were headquartered at Frankfurt and therefore had an orientation that included the Fulda Gap: 19th Armored Cav Group activated at Frankfurt on 2 January 1953; on 1 October 1953, the 19th Armd Cav Gp was redesignated as 19th Armor Group. On 1 July 1955, 19th Armor Group was replaced by 4th Armor Group. The Seventh Army troop list of 30 June 1956  shows 4th Armor Group attached to V Corps, along with the U.S. divisions, 2d Armored Div, 3d Armored Div, and 10th Infantry Div. USAREUR Troop Lists dated 30 June 1958 show V Corps as containing 3rd Armored Div.(HQ Frankfurt), 8th Infantry Div. (HQ Bad Kreuznach), 4th Armor Group (HQ Frankfurt), and 3rd Infantry Div. (which was headquartered at Würzburg). After the 1963 ROAD reorganization, the 4th Armor Group was inactivated, and the 3rd Infantry Division headquartered at Würzburg was reassigned to VII Corps. The deployment of the 3rd Armored Division and the 8th Infantry Division to V Corps remained stable until the end of the Cold War. In practice, it was unknown how effective V Corps would have been in the event of war due to the vast numbers of tanks and infantry that the Soviets were able to field. In response to the quantitative superiority of the Soviet forces, the U.S. deployed Atomic Demolition Mines for many years in the Fulda Gap. In the early '60s, the Fulda Gap was also protected by V Corps Artillery units equipped with the medium-range MGM-5 Corporal guided missile capable of carrying nuclear warheads. In 1962, the more reliable solid fuel MGM-29 Sergeant missile was deployed and remained in use until 1973 when it was replaced by the MGM-52 Lance missile.

For many years, V Corps' principal adversary was the Soviet 8th Guards Army, which was to be followed by additional armies (including the four armored divisions and one mechanized infantry division of the Soviet 1st Guards Tank Army), making the Fulda Gap a key entry route for the Soviet Bloc to western Europe in any hypothetical battle in Cold War Europe; both armies were well equipped and held high-priority for receiving new equipment.

Beginning in 1975, the Soviet Union's strategy for attacking Western Europe involved the use of operational manoeuvre groups to outflank NATO defensive positions such as the Fulda Gap.

From 1976 to 1984, the 4th Brigade of the 4th Infantry Division was garrisoned in Wiesbaden and also subordinated to U.S. V Corps.

From 1979 onwards, the first V Corps unit detailed to reinforce the 11th Armored Cavalry Regiment in the Fulda Gap in the event of hostilities was the 8th Infantry Division's 1st Battalion, 68th Armored Regiment (1-68 Armor), stationed at Wildflecken to the south of the Gap. The mission of 1-68 Armor was to establish a defensive line across part of the Gap, providing a shield behind which other V Corps units could advance and defend. Also located in Wildflecken was the 108th Military Intelligence (MI) Btn, to which Delta Company Rangers was assigned – the Rangers' mission was to strike at the supply lines and command structures of any invading Soviet forces. 144th Ordnance Company was in charge of much of the ammunition slated for 8th Infantry Division and 3rd Armor Division, as well as operating ASP #3 in Wildflecken. 144th Ord. was also responsible for chemical and nuclear ammunition for the Fulda Gap sector, operating not only ASP #3 but multiple Forward Storage and Transportation Sites. 547th Combat Engineer Battalion was tasked with destroying critical bridges to channel any Soviet advance, as well as provide critical engineering services to enable 1-68th Armor to engage Soviet forces.

In September 1980, the 533rd Military Intelligence (MI) Battalion was reactivated in Frankfurt and assigned to the 3rd Armored Division. The 533rd MI Battalion deployed assets in the Fulda Gap to provide electronic warfare capability for the 3rd AD Commander. The missions of the MI battalion were to identify and target invading forces for artillery and air strikes as well as to intrude on enemy radio networks using radio jamming and deceptive communications by Defense Language Institute trained Russian and German linguists. The 3rd Armored Division was also reinforced with an organic attack helicopter wing, and was the first military unit to deploy the attack helicopter Boeing AH-64 Apache in 1987.

See also
Observation Post Alpha – Cold War observation post that overlooked a part of the Fulda Gap, now the site of a Cold War memorial
Seven Days to the River Rhine
Focșani Gate
GIUK gap
Suwałki Gap
Belfort Gap

Notes

Further reading
Faringdon, Hugh. Strategic Geography: NATO, the Warsaw Pact, and the Superpowers. Routledge (1989). .
Harper, John L. American Visions of Europe. Cambridge University Press (1994). .
Vol.1, Encyclopedia of World Geography, R.W. McColl, Ed., 2005, Subj: "Fulda Gap" (by Ivan B. Welch). .

External links
US Army Border Operations 1948–83  reproduced by the United States Army Center of Military History
14th Cavalry Association
Squadrons, 14th CAV
11th CAV AOs
14th Cav at US Army Germany (History) site
11th Cav at US Army Germany (History) site
From Fulda Gap button, one of 5 limited Fulda Gap pages at 1st Battalion 33rd Armor site
Fulda Gap Big Picture from Decker's 1st Bn, 33rd Armor site
1st Bn 68th Armor at Wildflecken was a Fulda Gap screening force
OPLAN 4102
Fulda Gap Concerns in 1985

Cold War military history of Germany
Gap
Landforms of Hesse
Plains of Germany
Military operations involving the Warsaw Pact
NATO
Soviet Army

Fulda Gap


Ø ව්‍යවසායකත්වය

නව නිෂ්පාදනයක් සිදු කිරීම, අවධානම් දැරීම,ආයතනයක් සංවිධානය කිරීම, ආර්ථික අවිනිෂ්චිතතා හැසිරවිම යන සමස්ත කාර්යයන් සිදුකිරීමයි.

Ø ව්‍යවසායකත්ව ලක්ෂණ

 ·       අවධානම් හා අවිනිෂ්චිත තත්ව වලට මුහුණ දීමේ හැකියාව

 ·       කැපවීම හා අධිෂ්ඨානය

 ·       නායකත්වය( සන්නිවේදන/තොරාගැනීම/අභිප්‍රේරණය/සවිබල ගැනීවීම/ජයග්‍රහන බෙදාගැනීම)

 ·       ව්‍යාපාරික අවස්ථා පිළිබඳ අවධානයෙන් සිටීම

 ·       නිර්මාණශීලී හා නම්‍යශීලීබව

 ·       ජයගැනීමේ ආශාව

 .       අසාර්ථකවීම තුළින් පාඩම් ඉගෙනගැනීමේ හැකියාව

 ·       පසු විපරම් හා තොරතුරු ගැන විමසිලිමත් වීම

Ø ව්‍යවසායකත්ව වර්ධන ක්‍රියාවලිය

මේ සඳහා බලපාන මූලික සාධක කිහිපයක් පවතී,

1.    පුද්ගල සාධක (වසය,රැකියාව,කැපවීම,ළඟාකර ගැනීමේ ආශාව,දැක්ම,අගනාකම් ආදිය)

2.    සමාජ විද්‍යාත්මක සාධක (ජාල,දෙමාපියන්,ආදර්ශ චරිත, සමාජ කණ්ඩායම් ආදිය)

3.    පරිසරාත්මක සාධක (අවස්ථා,ගනුදෙනුතරුවන්,ආදර්ශ චරිත, නිර්මාණශීලිත්වය ආදිය)

Ø ව්‍යවසායකත්වය දුර්වල විමට හේතු

1.    ව්‍යවසායකත්ව සංකල්ප ක්‍රියාත්මක කිරීමට අපහසු වීම

2.    වෙළඳපොළ අවබෝධය නොමැතිකම

3.    තාක්ෂණික දැනුම හිඟකම

4.    මූලික ප්‍රාග්ධන හිඟකම

5.    ව්‍යාපාරික/කළමනාකරණ දැනුම අඩු බව

6.    නීතිමය බාධා

7.    පරිසරයෙන් බාධා

8.    රාජ්‍ය අනුග්‍රහය නොලැබී යාම

#ව්‍යවසායකයෙකුගේ පුද්ගල ගති ලක්ශ්න

*දැඩි උද්යෝගය

*ආත්ම විශ්වාසය

*අවබෝදය

*සුබවාදී බව

*අවස්තා සොයා යැම / අවස්තා හදුනා ගැනීම

*නම්‍යශීලි බව

*අබිප්‍රේප්‍රන බව

*දැක්මක් සහිත බව

#ව්‍යවසායකත්ව කුසලතා-

* විශ්ලේශනය.

*සන්නිවේදනය.

*ගනනය.

*උපදෙස් දීම.

ව්‍යවසායකත්වය


Thomas Pink var en moderne britisk skjortemager, der blev grundlagt i London i 1984 af de tre irske brødre James, Peter og John Mullen. Virksomheden er i dag en del af LVMH-gruppen (Louis Vuitton Moet Hennessey). Der fandtes mere end 120 Thomas Pinkforretninger verden over i USA, Europa, Asien og Australien. Flagskbisbutikkerne lå i London, New York og Paris.

Historie
Thomas Pink blev grundlagt af Mullenbrødrene, der var inspireret af Mr. Pink, der var en skrædder i 1700-tallet, som opfandt  'hunting pink', der blev brugt til højrøde jakker til jagtryttere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Beklædningsvirksomheder fra Storbritannien
Tøjmærker
Etableret i 1984
LVMH-selskaber
Virksomheder i London

Thomas Pink


Boronia serrulata es una especie de arbusto perteneciente a la familia de los cítricos. Es originaria de Australia.

Descripción
Es un arbusto que alcanza un tamaño de 0.5-1.5 m de alto; las ramillas glabras o, rara vez, escasamente pilosas con pelos simples. Follaje denso, aplastado en el tronco, fuertemente aromático, 1-folioladas, la lámina amplio obovada, de 7-18 mm de largo, 5-9 mm de ancho, el ápice agudo, margen finamente dentado, glabras, gruesas, a menudo teñido de rojo; ± sésiles. Las inflorescencias son terminales, con 1-4 flores; pedicelos de 1-3 mm de largo con flores ± sésiles. Cáliz glabro. Pétalos de 7-11 mm de largo, imbricados, de color rosa brillante, glabros, no persistentes en el fruto. Filamentos de los estambres con el ápice hinchado. Vestigios de estilo, oculto por el estigma hinchado.

Distribución y hábitat
Crece en lugares húmedos y cálidos en suelos de arena, sobre todo en una franja costera en el distrito de Sídney en Nueva Gales del Sur.

Taxonomía
Boronia serrulata fue descrita por James Edward Smith y publicado en ''Tracts Relating to Natural History: 292, t. 5, en el año 1798.

Referencias

Enlaces externos

serrulata

Boronia serrulata


Masanori Sanada (6. marts 1968 - 6. september 2011) var en japansk fodboldspiller. Han var en del af den japanske trup ved AFC Asian Cup 1988.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Masanori Sanada


Karlıova veya Karlova ( Karlovo), Orta Bulgaristan'da bulunan, 28.000 nüfuslu bir şehirdir.

Filibe iline bağlı olan Karlovo, Balkan Dağlarının eteklerinde kurulmuştur ve gülleri ile meşhurdur.

Şehir 14. yüzyılda Osmanlı paşalarından Karlı Ali Bey tarafından kurulmuş ve Karlı Ova adı verilmiştir. Şehir Osmanlıların imar ve iskan çalışmaları ekonomik ve kültürel alanda gelişmiştir. Şehrin adı 1953-1962 yılları arasında Levskigrad adını taşımış, daha sonra ise tekrar Karlovo adını almıştır.

Coğrafya
Karlovo, Plovdiv ( Türk. Filibe ) ve Assenovgrad'tan sonra Plovdiv Oblastı'nın üçüncü en büyük kentidir. Karlowo, kuzeyde Balkan Dağları ve Sredna Gora'nın kuzeydoğusunda yer alan Karlowo'nun ( Bulg. Карловско поле ) kuzey kısmında 386 m yükseklikte yer almaktadır. Klissura kentinin yakınında bulunan Kosnitsa'nın dağlık bölgesi, Stremska Vadisi olarak da bilinen Karlowo Ovasını Balkan Dağlarının batıdaki komşu vadilerinden ayırır. Doğudaki Karlowo düzlemi, Kalofffer kasabasına kadar uzanır ve burada Krastez veya Straschate adlı küçük bir yükselti ile sınırlandırılır ( Bulg Кръстец veya Стражата ).

Karlowo, Sofya'nın 120 km doğusunda, Plovdiv'in 56 km kuzeyinde ve Sopot'un 7 km doğusunda yer almaktadır.

Kaynakça

Filibe ili
Bulgaristan'daki şehirler

Karlovo, Bulgaristan


22278 Protitch este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
22278 Protitch este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Henri Debehogne. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,56 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 11,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 22001-23000
 Centura de asteroizi

Referințe

Familia Eunomia

Obiecte astronomice descoperite în 1983
Centura de asteroizi

22278 Protitch


Los ditominos (Ditomina) son una subtribu de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Géneros

Referencias

Enlaces externos

Ditomina


රෝම ලන්දේසි නිතිය යනු ලන්දේසින් විසින් අප වෙත ලබා දෙනු ලැබු ( 1656 සිට 1796  අතර කාලය දක්වා ) ඔවුන්ගේ නිතියයි.  මෙම නමින් පැහැදිලි වන පරිදිම මෙය රෝම සහ ලන්දේසි නිතින්ගෙන් සමන්විතයි.  එහෙත් ගැඹුරින් විමර්ෂණය කරන කල එය රෝම, ලන්දේසි නිතියේ සහ ජර්මන් , ඕලන්ද සරිත්වල එකතුවක් විය. ආරම්භයේ සිටම මෙය ඕලන්ද ජාතික පදිංචිකරුවන්ට අදාල වු අතර එකි ප්‍රදේශවල වාසය කරනු ලැබු සිංහල ජනයාටද මෙම නිතිය බලපැවැත්විය. මේ කාලයේදි ඔවුන්ගේ පාලන ප්‍රෙද්ශ වල උසාවි පිහිටවිමද සිදු කරනු ලැබිය.
මෙම නිතිය ලන්දේසින් විසින් ඇති කරනු ලැබුවද එය පැතිරවිම සිදු කරනු ලැබුවේ ඉංග්‍රිස්න් විසිනි. මෙය බොහෝ ක්ෂේත්‍රවලට අදාල වන අතර අද වන විට මෙම නිතිය පොදු නිතිය හෙවත් ශේෂ නිතිය ලෙසින් නම් කර ඇත. මෙයින් අදහස් වන්නේ වෙනත් නෛතික මුලධර්ම නොමැති අවස්ථාවලදි ශ්‍රි ලංකාවේ ශේෂ නිතිය වශයෙන් රෝම ලන්දේසි නිතිය අදාල වන බවයි. මෙය මුලු දිවයිනේම පොදු නිතියද වේ.
ඉංග්‍රිසි නිතියේ මුලධර්ම අතරින් පතර යොදා ගැනිමෙන්ද ලංකාවේ සාමාන්‍ය නිතිය සකස් කිරිමට රෝම ලන්දේසි නිතිය ඉවහල් වේ.  අද දවස වන විට මෙය අදාල වන්නේ පවුල් නිතිය, දිලික්ත නිතිය, ගිවිසුම් නිතිය, දේපල නිතියට අදින්ට වේ.
ලංකාවේ චිරාත් කාලයක් පවතින ලෙස ලන්දේසින්ගේන් ලද දායදය නම් රෝම ලන්දේසි නිතියයි. සිංහලයන් අතර ඇති වු දේපල සම්බන්ධතා සම්බන්දව විශාල වෙනස්කම් මේ නිසා ඇතිවිය.  එමෙන්ම තේසවලාමේ නොහොත් ශ්‍රිලංකවේ දෙමල ජනයාගේ සිරිත් හා නිති සංග්‍රහයක් ඇති කල අතර මුස්ලිම් ප්‍රධානින්ගේ අනුමැතිය සහිතව මුස්ලිම් නිතියද ඇති විය.

රෝම ලන්දේසි නිතිය


Hartwig II d'Ortenburg, dit également de Sponheim (mort le ) est le vingt-deuxième évêque de Ratisbonne et prince-évêque de la principauté épiscopale de Ratisbonne de 1155 à sa mort.

Biographie
Hartwig est issu de la maison de Sponheim et est le neveu du  évêque Hartwig  de Spanheim et petit-neveu de l'archevêque de Magdebourg Hartwig de Spanheim. Son père est le duc de Carinthie Engelbert II, sa mère Uta, fille d'Ulrich de Passau.

En 1147, on le cite comme chanoine à Passau avec l'ordination de diacre. Le  ou 1151, Hartwig, chanoine de Salzbourg, avec ses frères Engelbert III et Rapoto , deux membres du chapitre de la cathédrale de Salzbourg. À l'été 1155, Hartwig devient évêque de Ratisbonne.

En 1158, il accompagne l'empereur Frédéric Barberousse en Italie. En 1161, il mène une faide avec Henri XII de Bavière pour le château de Donaustauf.

Hartwig fait construire la chapelle de Tous-les-Saints dans le cloître de la cathédrale de Ratisbonne, qu'il choisit comme lieu de sépulture.

Notes et références

Liens externes

Évêque de Ratisbonne
Évêque catholique du XIIe siècle
Décès en 1164
Décès à Ratisbonne
Prince-évêque de Ratisbonne

Hartwig II d'Ortenburg


The Bazaar of Bad Dreams este o colecție de povestiri de ficțiune de  Stephen King, publicată la 3 noiembrie 2015.
Aceasta este a șasea colecție de povestiri scurte a lui King și a zecea colecție a sa în total.  Una dintre povestiri,   "Obits", a câștigat în 2016 Premiul Edgar pentru cea mai bună povestire iar colecția în întregime a câștigat Premiul  Shirley Jackson în 2015 pentru cea mai bună colecție. Ediția paperback, lansată la 18 octombrie 2016, conține în plus povestirea  "Cookie Jar", care a fost publicată anterior în 2016 în VQR.

Fundal
Într-o scriisoare postată de Stephen King în iunie 2014 pe website-ul său personal, acesta a dezvăluit că va publica o carte de povestiri noi în vara anului 2015, după publicarea romanului  Finders Keepers. Într-un interviu acordat către  Toronto Sun la 6 noiembrie 2014, King a dezvăluit care este titlul colecției sale și a oferit alte detalii afirmând că "în vara lui 2015 va apărea o nouă colecție povestiri denumită The Bazaar of Bad Dreams și care va conține circa 20 de povestiri scurte.  Ar trebui să fie o carte destul de groasă." În februarie și martie 2015, King personal și prin intermediul asistentului său a confirmat că noua colecție va  include "Bad Little Kid" (publicată în 2014 ca e-book doar în limbile franceză și germană ca un cadoul al scriitorului King pentru fanii săi din Europa,) nuvela "Ur" (puternic revizuită), "Drunken Fireworks" și "A Death". Lista completă a celor 20 de povestiri a fost dezvăluită pe website-ul lui King la  20 aprilie. La 22 mai pe site-ul său oficial a fost prezentată coperta finală a colecției. The Bazaar of Bad Dreams nu conține povestiri scrise în aceeași perioadă cu fiul său Joe Hill ("Throttle" și  "In the Tall Grass") sau cu  Stewart O'Nan ("A Face in the Crowd").

Lista povestirilor

Vezi și
 Bibliografia lui Stephen King
 Listă de lucrări nepublicate ale lui Stephen King

Referințe

Colecții de povestiri din 2015 Povestiri de Stephen KingLucrări de Stephen KingColecții de povestiri de Stephen KingCărți din 2015

The Bazaar of Bad Dreams


كأس الاتحاد الآسيوي 2009  هو النسخة السادسة من كأس الاتحاد الآسيوي وتتنافس فيه أندية المستوى الثاني للإتحادات الأعضاء في الاتحاد الآسيوي لكرة القدم.

الفرق المتأهلة للبطولة في هذه النسخة تم تعيينها وفق نظام جديد مع قيام الاتحاد الآسيوي لكرة القدم بتغيير شكل دوري أبطال آسيا والتغييرات الكبيرة في الطريقة التي تدار بها المنافسة.

التأهيل
شارك ما مجموعه 32 ناديا في كأس الاتحاد الآسيوي لعام 2009. وفق التصنيف المطبق للإتحادات الأعضاء في الاتحاد الآسيوي لعام 2009.
 3 فرق مشاركة من الاتحادات التالية:  لبنان
 2 فرق مشاركة من الاتحادات التالية:  البحرين,  ماليزيا,  هونغ كونغ,  العراق,  الأردن,  الكويت,  عمان,  المالديف,  سوريا,  فيتنام,  اليمن
 1 فرق مشاركة من الاتحادات التالية:  سنغافورة,  تايلند,  الهند,  أوزبكستان
 3 فرق من الخاسرين من التصفيات التأهيلية لبطولة دوري أبطال آسيا 2009.

الفرق المشاركة

1 هذه الأندية تأهلت لمرحلة التصفيات لدوري أبطال آسيا 2009، ولكن تم استبعادها بسبب عدم تلبية مسابقاتها لمعايير الاتحاد الآسيوي.

القرعة

مرحلة المجموعات
أجريت قرعة دور المجموعات في 12 يناير، 2009 في كوالالمبور، ماليزيا. قسمت الفرق على ثمان مجموعات مختلفة ويلعب كل ناد 6 مباريات بنظام الدوري (ذهابا وايابا). يتحصل الفائز على 3 نقاط للفوز، ونقطة واحدة لادراك التعادل، ولاشئ من النقاط عند الخسارة.

قاعدة كسر التعادل
يتم ترتيب الفرق في المجموعات حسب الأعلى نقاطا وحين يتشاوى أكثر من فريق بعدد النقاط يتم اللجوء إلى قاعدة كسر التعادل مرتبة كالتالي :
 أكبر عدد من النقاط التي تم الحصول عليها في مباريات المجموعة بين الفريقين المعنيين.
 فارق الأهداف الناتج من مباريات المجموعة بين الفرق المعنية. (لا يطبق هنا قاعدة احتساب الهدف بهدفين خارج الأرض)
 أكبر عدد من الأهداف المسجلة في مباريات المجموعة بين الفرق المعنية. (لا يطبق هنا قاعدة احتساب الهدف بهدفين خارج الأرض)
 فارق الأهداف في جميع مباريات المجموعة.
 أكبر عدد من الأهداف سجل في جميع مباريات المجموعة.
 ركلات الترجيح من نقطة الجزاء في حالة تساوي فريقين اثنين فقط من هذه الفرق، وكلاهما على ميدان اللعب.
 أقل درجة محسوبة وفقا لعدد البطاقات الصفراء والحمراء المحتسبة في مباريات المجموعة ؛ (نقطة لكل بطاقة صفراء و 3 نقاط عن كل بطاقة حمراء نتيجة إنذارين، 3 نقاط لكل بطاقة حمراء مباشرة، 4 نقاط لكل بطاقة صفراء تليها بطاقة حمراء مباشرة)
 سحب القرعة.

الفائز والوصيف في كل مجموعة سيتأهل إلى الدور المقبل.

المجموعة A

المجموعة B

المجموعة C

المجموعة D

المجموعة E

المجموعة F

المجموعة G

المجموعة H

الأدوار النهائية

دور ال 16
قرعة دور ال 16 من كأس الاتحاد الآسيوي لعام 2009 عقدت في 12 يناير 2009، جنباً إلى جنب مع قرعة مرحلة المجموعات. جرت مباريات غرب آسيا في 26 مايو، في حين أن مباريات شرق آسيا جرت في 23 يونيو.

|-
!colspan="3"|غرب آسيا

|-
!colspan="3"|شرق آسيا

|}

ربع النهائي
قرعة الدور ربع النهائي، وما تبقى من مرحلة خروج المغلوب أجريت في كوالالمبور، ماليزيا 29 يونيو 2009.أقيمت مباريات الذهاب يوم 15 سبتمبر، ولعبت مباريات الجولة الثانية في 30 سبتمبر.

|}

نصف النهائي
أجريت مباريات الذهاب في 15 أكتوبر ولعبت مباريات الجولة الثانية في 21 أكتوبر.

|}

النهائي
نهائي كأس الاتحاد الآسيوي 2009 لعب في 3 نوفمبر في مدينة الكويت.

مراجع

كرة القدم الآسيوية في 2009

كأس الاتحاد الآسيوي 2009


A 48.ª edição da Volta ao País Basco, disputada entre 7 e 12 de abril de 2008, esteve dividida em 6 etapas para um total de 838 km.

Participaram 19 equipas: os 18 de categoria UCI ProTeam (ao ser obrigada a sua participação) e 1 de categoria Profissional Continental mediante convite da organização (Karpin Galicia). Formando assim um pelotão de 152 ciclistas, com 8 corredores a cada equipa, dos que acabaram 99.

O vencedor final foi Alberto Contador (que também fez-se com duas etapas). Acompanharam-lhe no pódio Cadel Evans e Thomas Dekker, respetivamente.

Nas classificações secundárias impuseram-se Egoi Martínez (montanha), Damiano Cunego (regularidade), Iban Mayoz (metas volantes) e Rabobank (equipas).

Etapas

Classificações finais

Referências

Ligações externas

 Site oficial
 Volta ao País Basco de 2008 (cqranking.com)

UCI ProTour de 2008
2008
Desporto na Espanha em 2008

Volta ao País Basco de 2008


América del Norte tiene sistemas de transporte variados, cuya calidad varía de estar a la par con una autopista europea de alta calidad a un camino sin pavimentar de nuevo empedrado que se extiende cientos de kilómetros. También hay una extensa red transcontinental de mercancías por ferrocarril, pero el número de pasajeros de los trenes es menor que en Europa y Asia.

Uso del transporte público
Sólo el 4,9 por ciento de los trabajadores de los EE. UU. utilizaron el transporte público en 2010, inferior al 5 por ciento de 2009, de acuerdo con la Oficina del Censo de los Estados Unidos. Las 10 ciudades en la que los trabajadores más usan el transporte público:

 New York-Norte de Nueva Jersey-Long Island, NY-NJ-PA
 San Francisco-Oakland-Fremont, CA
 Washington-Arlington-Alexandria, DC-VA-MD-WV
 Boston-Cambridge-Quincy, MA-NH
 Chicago-Joliet-Naperville, IL-IN-WI
 Filadelfia-Camden-Wilmington, PA-NJ-DE-MD
 Ithaca, NY
 Honolulu
 Bridgeport-Stamford-Norwalk, CT
 Seattle-Tacoma-Bellevue, WA.

Ferrocarriles

Canadá y Estados Unidos

La red ferroviaria de América del Norte (con ancho de vía estándar) es muy amplia, conecta casi todas las ciudades mayores y la mayoría de las menores. Los Estados Unidos, Canadá y México tienen un sistema interconectado con cabezas de rail que se extienden desde Hay River, Territorios del Noroeste (Canadá), hacia Puerto Madero (México), y en Isla de Vancouver. El gobierno del Estado de Alaska también opera el Ferrocarril de Alaska, que en la actualidad no se conecta a la red de América del Norte. En Canadá, las líneas de ferrocarril desde Labrador City, NL a Sept-Iles, Quebec, tampoco están en la actualidad vinculadas a la red de América del Norte.

Carreteras
Las carreteras del continente son de diversa calidad, con estándares de autopistas europeas en algunas áreas, pero de mala calidad con caminos de grava en otros. La red de carreteras se extiende desde Bahía Prudhoe, Alaska y Anchorage, Alaska en el extremo noroeste, a Sydney (Nueva Escocia) y Natashquan, Quebec en el extremo oriental, hasta llegar a Yaviza, Panamá en el extremo sur. Las carreteras de América del Norte varían desde viales de hielo/invierno que vinculan a comunidades distantes del Ártico y subártico, a autopistas y autovías para todas las estaciones de varios carriles con calzadas separadas.

Cursos de agua
Los cursos de agua fueron el principal método de transporte de personas y bienes utilizado por el aborígenes nativos que emplearon canoas y kayaks.
Que prtyy
Los cursos de agua siguieron siendo importantes desde la llegada de Cristóbal Colón en 1492 hasta la Primera Guerra Mundial.

Servicios de ferry

En la actualidad, los servicios de ferry de coche y de ferrocarril de ferry entre la ciudad de Nueva York, Nueva York/Nueva Orleáns, Luisiana/Miami, Florida, Estados Unidos, y La Habana, Cuba están suspendidos, debido al embargo continuo de Estados Unidos contra Cuba. Sin embargo, hay servicio de ferry de ferrocarril entre Whittier, Alaska y Prince Rupert, Columbia Británica (El AquaTrain, operado por el Ferrocarril de Alaska) y el Estado de Washington (Seattle). El servicio regular de ferry también enlaza la Isla de Vancouver y comunidades aisladas de Sunshine Coast (Columbia Británica) a la parte continental y a Alaska. También hay servicio de ferry para automóviles entre Nueva Escocia y Terranova y Labrador, desde Quebec a Labrador y entre Labrador y la isla de Terranova.

Transporte aéreo
El transporte aéreo apareció por primera vez como una alternativa viable a los ferrocarriles transcontinentales y a las entonces primitivas ( o inexistentes) redes de carreteras que cruzaban Estados Unidos y Canadá en la década de 1930, pero realmente experimento un gran aumento en popularidad después de la Segunda Guerra Mundial.

La mayoría de los aeropuertos con más tráfico del continente se encuentran en los Estados Unidos. De hecho, los EE. UU. tiene 9 de los 10 aeropuertos con más tráfico en América del Norte, incluyendo el más transitado del mundo, Aeropuerto Internacional Hartsfield-Jackson en Atlanta, y el segundo más activo, Aeropuerto Internacional O'Hare, ubicado en Chicago. El aeropuerto más activo en América del Norte, fuera de Estados Unidos, es el Aeropuerto Internacional Toronto Pearson, ubicado en Toronto, Canadá.

Véase también
 Geografía de América del Norte
 Proyecto de Unión del Estrecho de Bering
 Transporte

Enlaces externos
 Base de datos de estadísticas de transporte de América del Norte

Referencias

Transporte de América del Norte

Transporte de América del Norte


Korba (en Hindi: कोरबा जिला) es un distrito de la India en el estado de Chhattisgarh. Código ISO: IN.CT.KB.

Comprende una superficie de 6615 km².

El centro administrativo es la ciudad de Korba.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 1206563 habitantes, de los cuales 594 405 eran mujeres y 612158 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Korba

Distrito de Korba


Carl Voss bzw. Carl Voß ist der Name folgender Personen:

* Carl von Voß (1778–1856), Offizier, Kammerherr, Maler, Reiseschriftsteller
 Carl Voß (Politiker) (1897–1969), deutscher Politiker (NSDAP), MdR
 Carl Voss (Eishockeyspieler) (1907–1994), US-amerikanischer Eishockeyspieler
 Carl Leopold Voss (1856–1921), deutscher Maler

Siehe auch:
 Karl Voss

Carl Voss


Sviny bezeichnet mehrere Ortschaften in Tschechien

 Sviny, Gemeinde im Okres Tábor
 Sviny u Křižanova, Gemeinde im Okres Žďár nad Sázavou
 Trhové Sviny, Stadt im Okres České Budějovice

Siehe auch: Swiny

Sviny (Begriffsklärung)


Three ships of the United States Navy have been named USS Des Moines, after the city of Des Moines, Iowa.

  (C-15/PG-29), was a  in service from 1904 to 1921.
 , a  heavy cruiser, was renamed  on 6 November 1944.
 , the lead ship of her class, was a heavy cruiser in service from 1948 to 1961 and scrapped between 2006 and 2007.

United States Navy ship names

USS Des Moines


Thomas Cullen (Aberystwyth, 17 de julho de 1985) é um ator e cineasta galês. Ele é mais conhecido por seu papel no filme Weekend (2011) e nas séries de televisão Downton Abbey e Knightfall.

Filmografia

Cinema

Televisão

Ligações externas

Nascidos em 1985
Atores do Reino Unido
Atores do País de Gales
Cineastas do Reino Unido

Tom Cullen


Fuglsetfjorden er en fjordarm på sydsiden af Sognefjorden i Høyanger kommune i Vestland fylke i Norge. Den går omtrent 8 kilometer fra indløbet og inn til bygda Førde som ligger i fjordbunden.

Fjorden har indløb mellem Krossen i vest og Eidesberget i øst ved foden af Seglet som stiger brat op til 751 moh. Lige syd for Eidesberget går den lille fjordarm  Eiesfjorden 1,8 km  mod sydøst til Søreide. Fuglsetfjorden går vidare mod syd mellem Kroppefjellet (679 moh.) og Leirnesstøken (643 moh.) som begge stiger brat fra  fjorden på hver sin side. Nedanfor Kroppefjellet på vestsiden ligger bygden Bjordal. Syd for  Bjordal ligger bebyggelserne Hest og Osland og her er deren omkring 200 meter lang  bro over fjorden, langs fylkesveg 8. Herfra går fjorden to km vidare mod syd  til Førde.

Referenser

Fjorde i Vestland
Høyanger

Fuglsetfjorden


Quintus Caecilius Epirota († nach 26 v. Chr.) war ein lateinischer Grammatiker der zweiten Hälfte des 1. Jahrhunderts v. Chr.

Leben

Der in Tusculum geborene Quintus Caecilius Epirota ist vor allem durch Suetons biographischen Abriss in dessen Werk über Grammatiker und Rhetoren bekannt. Demnach war er ein Freigelassener von Ciceros Korrespondenzpartner Titus Pomponius Atticus. Seine ersten beiden Namensbestandteile erhielt er aufgrund der Tatsache, dass Atticus von dessen Onkel mütterlicherseits, Quintus Caecilius, testamentarisch adoptiert worden war; sein Beiname Epirota könnte auf die Besitzungen des Atticus in Epirus zurückgehen.

Einige Zeit, nachdem Atticus' Tochter Caecilia Attica um 37 v. Chr. eine Ehe mit Augustus' Freund Marcus Vipsanius Agrippa eingegangen war, wurde sie die Schülerin von Caecilius Epirota. Als dieser in Verdacht geriet, ein intimes Verhältnis mit ihr begonnen zu haben, musste er seinen Abschied nehmen (vor 28 v. Chr.) und suchte nun Gaius Cornelius Gallus auf, der selbst ein bedeutender Dichter von Liebeselegien war und den Grammatiker sehr entgegenkommend behandelte. Dieses Verhalten soll maßgeblich dazu beigetragen haben, dass Cornelius Gallus die Freundschaft des Kaisers Augustus verlor. Jedenfalls wurde er 27/26 v. Chr. verurteilt und verübte Selbstmord. Daraufhin eröffnete Caecilius Epirota eine Schule, unterrichtete aber nur relativ wenige, meist ältere Schüler.

Sueton zufolge war Caecilius Epirota angeblich der Erste, der Stegreifdisputationen auf Latein hielt. Ebenso soll er als Erster Vergil und andere damals aktuelle Poeten erklärt haben; dies habe der Epigrammatiker Domitius Marsus höhnisch kommentiert. Epirota war die erste Lehrkraft, die Vergils Aeneis als Schullektüre einführte. Dies geschah kurz nach ihrer Veröffentlichung. Sein Todesjahr ist nicht überliefert, Werke von ihm sind unbekannt.

Quellen

 Sueton, De grammaticis et rhetoribus 16.

Literatur

Anmerkungen

Antiker Grammatiker
Römer
Geboren im 1. Jahrhundert v. Chr.
Gestorben im 1. Jahrhundert v. Chr. oder 1. Jahrhundert
Mann

Quintus Caecilius Epirota


L'art imite la nature (en grec ancien : η τέχνη μιμείται την φύσιν, en latin : ) est une locution d'origine gréco-latine qui signifie que la nature constitue pour l'art un modèle à reproduire.

Définitions et thèses

Derrière son apparente simplicité, la locution « L'art imite la nature », ou « L'art est l'imitation de la nature, » masque des sens divers. Elle peut être prise au sens factuel : ce que fait l'art, c'est reproduire la nature. Dans ce cas, la locution sert à décrire l'activité artistique. Elle peut aussi avoir un sens normatif : l'art doit ou devrait reproduire la nature. Dans ce cas, la locution sert à juger le produit de l'art. Ces deux sens sont utilisés par Iris Murdoch. Murdoch fait d'ailleurs remarquer qu', celle de savoir . Le sens normatif est utilisé par Sœur Saint-Martin-de-Tours.

Il y a une ambiguïté sur le terme de « nature », qui permet là encore au moins deux sens possibles. Soit l'art imite l'apparence des choses naturelles, c'est-à-dire la nature naturée, le résultat de la production naturelle. L'art reproduit donc la nature considérée comme un donné extérieur, que l'artiste perçoit et dont il veut donner l'illusion en quelque sorte. Soit l'art imite le processus de production de la nature, c'est-à-dire la nature naturante, la nature en tant qu'activité et non en tant que résultat. L'art reproduit donc la nature comme de l'intérieur, comme s'il était à sa place. Cette distinction entre nature naturée et nature naturante est empruntée par le phénoménologue Mikel Dufrenne à Spinoza pour concevoir le rapport entre l'art et la nature. Il écrit :Imiter ne signifie pas seulement reproduire le modèle, mais suivre un modèle – imiter, par exemple, Jésus-Christ. Et l'on remarque aujourd'hui qu'Aristote ne recommande pas, comme la tradition l'a cru, d'imiter les choses naturelles, mais d'imiter la nature : de produire des objets qui, bien qu'ayant leur principe dans la poiésis humaine, manifestent la même puissance d'exister que les objets qui ont leur principe en eux-mêmes et témoignent ainsi de la poiésis de la nature.

Histoire

Antiquité grecque

Si Platon n'utilise pas l'expression, il soutient que l'art est une imitation des apparences sensibles que l'on trouve dans la nature ; or, les apparences sensibles n'étant qu'un simulacre du réel, l'art qui l'imite n'est qu'un simulacre de simulacre.

Aristote est le premier à écrire que l'art imite la nature, dans la Physique. Il utilise en grec le terme de technè pour désigner l'art, c'est-à-dire la technique productrice, et non l'art dans son sens latin ars, artis, qui désigne les beaux-arts. L'art n'est pas une simple imitation, ni une concurrence, ni une servilité. L'art vise à . Cette imitation est donc recommandable. La nécessaire observation de la nature par l'utilisateur de la technique est une partie de la mimèsis.

Antiquité romaine

Sénèque écrit dans les Lettres à Lucilius que omnis ars naturae imitatio est (). Selon lui, en effet, l'art est image de la nature. L'utilisation du mot ars (l'art) est ici au sens de l'art artistique, et non de l'art-technè.

Néoplatonisme

Moyen Âge

Thomas d'Aquin passe la célèbre formule au filtre de la scolastique. Il écrit dans sa Somme théologique que ars imitatur naturam. Selon lui, la phrase signifie à la fois que l'art reproduit la nature, et que l'art opère comme la nature. L'art est ici entendu dans son sens d'art-technè : la nature, lorsqu'elle , agit comme un médecin, et vice versa.

Renaissance et Âge classique

Thomas Hobbes ouvre le Léviathan (1651), par une réflexion sur la nature. Reprenant Aristote, il écrit que .

L'astronome et penseur de la nature Johannes Kepler s'oppose à la thèse aristotélicienne. La révolution scientifique de son époque lui fait percevoir différemment le rapport entre la nature et la technique. Il écrit que .

René Descartes renverse la proposition d'Aristote en écrivant: . La copie conduit à la connaissance de l'exemplaire.

Nicolas Boileau, dans l'Art poétique, appelle ses lecteurs à apprendre ce que produit la nature pour que leur art sache l'imiter.

Lumières et Romantisme

Critiques

Oscar Wilde a renversé la formule en son contraire, écrivant que .

L'idée que l'art imite ou doit imiter la nature a été critiquée et rejetée par plusieurs philosophes, comme Hegel dans son Esthétique, Charles Baudelaire dans son « Éloge du maquillage », Nietzsche dans une note de La Naissance de la tragédie, Paul Klee dans Théorie de l'art moderne et Arthur Danto dans son article « Le monde de l'art ».

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Articles connexes
 Imitation (musique)
 Mimèsis

Concept philosophique grec

L'art imite la nature