Volcán de Fuego (španj. Vatreni vulkan), aktivni je stratovulkan u Gvatemali, smješten 16 kilometara zapadno od grada i poznatog turističkog odredišta Antigua Guatemala. Poznat je po svojoj stalnoj aktivnosti zbog koje svakih 15-20 minuta izbacuje manje količine plina i pepela. Tijekom povijesti imao je desetak velikih erupcija, od kojih su najsmtronosnije bile one 1717. i 2018. godine. Građen je pretežito od bazaltnih i andezitnih stijena.

Na vulkan se prvi uspeo francuski pisac i istraživač Eugenio Dussaussay, nakon što je za to ishodio dozvolu mjesnih vlasti. No, Dussaussay nije mogao pronaći vodiča za uspon na središnji vrh, koji je godinu dana prije i erumpirao. Taj pothvat ostvario je britanski arheolog Alfred Maudslay 1982. poprativši svoj uspon iscrpnim bilješkama.

Erupcija krajem kolovoza 1717. uzrokovala je trodnevna podrhtavanja tla krajem kolovoza tj. niz razornih potresa koji su u potpunosti uništili Santiago de los Caballeros (Grad vitezova), tadašnju prijestolnicu Gvatemale pod španjolskom upravom. Jači potres 1932. zatrpao je Staru Gvatemalu pepelom, a onaj iz 1974. uništio svu vegetaciju u svom okružju kao i brojne poljodjelske površine.

Nakon što je 2002. godine vulkan pojačao svoju aktivnost povremeno izbacujući pepeo u krugu 20 kilometara uz potoke lave duge i do dva kilometra, erupcija vulkana uzrokovala je razorni potres početkom lipnja 2018. u kojem je život izgubilo 109 ljudi, a u naslagama lave i ruševinama nestalo njih 200.

Izvori

Vulkani u Sjevernoj Americi
Reljefni oblici u Gvatemali

Volcán de Fuego


Manuscritos de la plaga (en el inglés original, Tales from the plague) es una historieta de 1969 creada por Dennis Cunningham al guion y Richard Corben a los dibujos.

Trayectoria editorial
Dennis Cunningham, director del fanzine Weirdom Ilustrated, ofreció la historia de Manuscritos de la plaga a Richard Corben, que desde 1968 publicaba sus primeras historietas con creciente éxito en diversas publicaciones underground, pero todavía trabajaba en Calvin Productions. Aprovechando un permiso del ejército, Cunningham lanzó los 1000 ejemplares del número 13, Special Plague, de Weirdom Ilustrated (abril de 1969), donde se incluyó la primera versión de Manuscritos de la plaga.

En noviembre de 1971, Manuscritos de la plaga fue reeditada con una página más (no modifica la historia), diferente portada y una tirada de 10000 ejemplares.

Richard Corben volvió a revisarla para su edición de 1986, con nueva portada inspirada en la primera edición, y producida por Bill Leach Studios (el propio editor aparece en el óleo que Corben realizó para la doble cubierta de esta edición) y que se publicó también en otros países, como España, donde apareció en 1989 como el volumen 9 de las Obras completas de Richard Corben que editaba entonces Toutain Editor.

Argumento
En Manuscritos de la plaga se presentan dos narraciones complementarias, la del Cazador de Brujas James Hopkins y la de la anciana Ann Ashby, su víctima, ambientadas en la Inglaterra del año 1664, marcada por la Peste Negra.

Estilo
Manuscritos de la plaga está construido como un relato ilustrado, con grandes viñetas que semejan grabados antiguos.

Referencias

Bibliografía

Historieta de Estados Unidos
Historieta histórica

Manuscritos de la plaga


Sülbüs Dağı, Bingöl'ün Yayladere ilçesinde bulunan bir dağ.

Sülbüs Dağı Yayladere ilçesi'nin kuzeybatısında yer almaktadır. Tepesi her zaman karlı görülür. Sivri bir koni görünümündedir. Dağcılar buraya her yıl uğrarlar. Ayrıca bu dağda çeşitli av da yapılır. Dağın üstü düz olmakla beraber, uzaktan sivri görünür. Üstünde bir ziyaret vardır ve heybetli bir görünüm taşır.

Bu sebepten dolayı dağ hakkında çeşitli efsaneler anlatılır. Rivayete göre; "Sülbüs" adındaki genç bir delikanlı, "Starı" adındaki güzel bir kıza aşık olur. Araya giren bir cadı bunların evlenmesine engel olur. Oğlan aşkından verem hastalığına yakalanarak ölür. Bu üzüntüye dayanamayan kız da çok geçmeden ölünce vasiyeti üzerine sevgilisinin yanına gömülür. Fakat cadı mezarlarının bile arasında dikenli bir ağaç şeklinde filizlenerek onları orada da ayırmak ister. Sülbüs ve Starı'nın öteki dünyada bile birbirlerine kavuşmadıkları rivayet edilir.

Dağın bir tarafı Dersim, bir tarafi Bingöl sınırları içinde kalmaktadır. Temmuz ayının ortasına kadar tepesinden kar eksik olmaz. Yaz aylarında 3 gün süren bir festival yapılır. Dağın güneybatısında Bedro Dağı, kuzeyinde ise Çele Dağı bulunur. Tepesinde taşlarla çevrilmiş, halkın önemli bir ziyaret olarak uğradığı, zaman zaman kurban kesmek için 2900 metre rakıma kurbanlıkların çıkarıldığı, dua edilip mum yakılan bir mekan vardır.

Bingöl ilindeki yeryüzü şekilleri
Türkiye'deki dağlar
Yayladere

Sülbüs Dağı


Bosansko Kraljevstvo, marionetska država koju je osnovalo Osmansko Carstvo. Osnovali su ju nakon osvajanja Bosne 1463. godine. Hrvatsko-Ugarska nekoliko je puta vraćala krajeve koje su Osmanlije bile netom zauzele. Da bi osujetili buduće pokušaje Hrvatsko-Ugarske, osnovali su marionetsku državicu. Država se prostirala od Lašve na jugu do prostora Jajačke i Srebreničke banovine na sjeveru, a čije je sjedište bilo kod Zenice, u Vranduku. Državicu su Osmanlije ukinuli 1476. godine.

Izvori

Bosna i Hercegovina u Osmanskom Carstvu

Bosansko Kraljevstvo (marionetska država)


فاراب وتسمى اطرار أو اُترار Otrar وبالروسية Отырар، هي مدينة تاريخية (مهجورة حالياً) في بلاد ما وراء النهر في أرض خراسان، على بعد 170 كم شمال غرب شمكنت، وهي جزء مما يعرف اليوم بجمهورية كازاخستان. كانت واحة مترامية الأطراف، مليئة بأطلال مباني تغطيها الحشائش. وقنواتها الجافة تشهد على قرون من الجفاف.

فتحها قتيبة بن مسلم نحو عام 95هـ -713م في عهد الوليد بن عبد الملك بن مروان، ثم أُعيد فتحها في عهد السامانيين عام 225 ه ـ 840م على يد القائد نوح بن أسد في خلافة المعتصم بالله.

علمائها
 محمد بن محمد بن أوزلغ بن طرخان، أبو نصر، المعروف بالفارابي، ولد عام 259هـ- 872م، وتوفي عام 339هـ- 950م، وهو فيلسوف إسلامي لُقّب بالمعلم الثاني لشرحه كتب أرسطو، ومن أشهر مؤلفاته آراء أهل المدينة الفاضلة وتحصيل السعادة.
 اللغوي إسماعيل بن حماد التركي الأتراري، أبو نصر، المشهور باسم الجوهري، توفي (على الأرجح) عام 393هـ-1002م، ومن أشهر مؤلفاته الصحاح.

أعلام

 محمد بن العباس الخوارزمي
 ينال خان
 الفارابي
 العباس بن سعيد الجوهري
 أبو إبراهيم الفارابي

مراجع

وصلات خارجية
 SADMOL travel company profile of قزخستان، with information on Otrar.
 قرية فاراب، تركمانستان. محطة السكك الحديدية وخطوط السكة

آسيا الوسطى
أماكن كانت مأهولة في كازاخستان
طريق الحرير
مدن كازاخستان
مناطق مأهولة تقع على طريق الحرير
مواقع أثرية في كازاخستان
مواقع مؤقتة في قائمة التراث العالمي لليونسكو

فاراب


Med ejendomsfællesskab hos urmenigheden i Jerusalem hentydes til Lukas' beretninger i Apostlenes Gerninger (ApG):
 : "... Men alle de troende var sammen, og de var fælles om alt. ..."
 : "... og ikke én kaldte noget af sin ejendom for sit eget, men de var fælles om alt. ..."

Med henvisning til disse passager i Det Nye Testamente (NT) har mange kristne grupper i kirkens historie forsøgt at dele og forvalte deres ejendom helt eller delvist. I forskningen spørges der om, hvor motivet for kollektivt ejerskab kommer fra, hvordan NT-teksterne vedrører det, hvilken slags det var, hvilken historisk virkelighed der lå bag, og hvilken betydning det kan have i dag.

Det Nye Testamente

Tekster vedrørende ejendomsfællesskab

Udtrykket 'de var fælles om alt' findes to gange næsten enslydende i Apostlenes Gerniger. De er formelt, sprogligt og indholdsmæssigt tæt relaterede opsummeringer, og evangelisten Lukas betragtes som forfatter til begge.

Efter pinseunderet og Peters første prædiken opsummeres i Apostlenes Gerniger kapitel 2 de væsentligste kendetræk for urmenigheden i Jerusalem:
"... De holdt fast ved apostlenes lære og fællesskabet, ved brødets brydelse og ved bønnerne. Hver og én blev grebet af frygt, og der skete mange undere og tegn ved apostlene. Men alle de troende var sammen, og de var fælles om alt. De solgte deres ejendom og ejendele og delte det ud til alle efter enhvers behov. De kom i enighed i templet hver dag; hjemme brød de brødet og spiste sammen, og jublende og oprigtige af hjertet priste de Gud og havde hele folkets yndest. Og Herren føjede hver dag nogle til, som blev frelst." (-47)

Ordet koinonia ('fællesskab') bruger Lukas kun på dette sted. Som udtrykket hapanta koina ('havde alt fælles') betyder det i NT ikke kun personlig harmoni eller overensstemmelse, men også fælles brug af ejendom. Fordelingen af midlerne fra salg til trængende er derfor en grundlæggende del af dette fællesskab og tillægges samme betydning som apostlenes lære, bordfællesskabet (hvor fællesspisning og nadver endnu var adskilt), bøn og mission. For dette fik de det jødiske folks sympati: "... og havde hele folkets yndest" eller "... alle i folket var glade for dem" ( )

Disse kendetegn fremstiller teksten som virkninger af den ved pinseunderet udgydte hellige ånd, Helligånden, og Peters prædiken pinsedag, der slutter med opfordringen: "Omvend jer og lad jer alle døbe i Jesu Kristi navn til jeres synders forladelse, så skal I få Helligånden som gave" [...] "Lad jer frelse fra denne forkvaklede slægt!" (/).
Det efterfølges af massedåb blandt tilhørerne, og ejendomsfællesskabet viser, at de har modtaget den lovede ånd og fulgt opfordringen til omvendelse (-47.

Efter flere vellykkede missioneringer vender ApG tilbage til emnet ejendomsfællesskab og forklarer dens karakter og formål:

"Hele skaren af troende var ét i hjerte og sind, og ikke én kaldte noget af sin ejendom for sit eget, men de var fælles om alt. Med stor kraft aflagde apostlene vidnesbyrd om Herren Jesu opstandelse, og alle nød de stor yndest. Der var da heller ikke nogen nødlidende iblandt dem, for de, som ejede jord eller huse, solgte dem og kom med de penge, de fik ind, og lagde dem for apostlenes fødder; pengene blev så fordelt til hver enkelt efter behov."(-35)

Privat ejendom bestod ifølge dette formelt, men hver døbt afstod eller kunne afstå fra sine ejendomsrettigheder til fordel for de øvrige medlemmer af fællesskabet. Om den således opnåede tilstand af fælles ejerskab brugte Lukas udtrykket hapanta koina analogt med det tidligere hellenistiske venskabsideal, så urmenigheden også kunne være forbillede for ikke-jøder.

Efter disse opsummeringer følger der i Apostlenes Gerninger eksempler:
"Josef, en levit, der stammede fra Cypern, og som af apostlene fik tilnavnet Barnabas – det betyder Trøstens søn – solgte en mark, han havde, og kom med pengene og lagde dem for apostlenes fødder." -37)
 ...

"Men en mand, der hed Ananias, og hans kone, Safira, solgte en ejendom, og med sin kones vidende stak han nogle af pengene til side og kom kun med en del af dem og lagde dem for apostlenes fødder. Da sagde Peter: »Ananias, hvorfor har Satan fyldt dit hjerte, så du har løjet for Helligånden og stukket nogle af pengene for jorden til side? Var jorden ikke din før salget? Og havde du ikke rådighed over pengene efter salget? Hvordan kunne du finde på at gøre dette? Det er ikke mennesker, men Gud, du har løjet for.« Da Ananias hørte disse ord, faldt han om og udåndede; og alle, der hørte det, blev grebet af stor frygt. Men de unge mænd rejste sig, svøbte et klæde om ham, bar ham ud og begravede ham. Omkring tre timer senere kom Ananias' kone ind uden at vide, hvad der var sket. Peter spurgte hende: »Sig mig, var det den pris, I solgte jorden for?« Hun svarede: »Ja, det var det.« Da sagde Peter til hende: »Hvorfor er I dog blevet enige om at udæske Herrens ånd? Hør, der lyder fodtrin uden for døren af dem, der har begravet din mand; de skal også bære dig ud.« I samme øjeblik faldt hun om for hans fødder og udåndede. Da de unge mænd kom ind og fandt hende død, bar de også hende ud og begravede hende ved siden af hendes mand. Og hele menigheden og alle, som hørte det, blev grebet af stor frygt." (-11)

Eksemplet med Ananias og hans kone Safira viser modsætningen mellem den ønskede adfærd – at give hele overskuddet fra et ejendomssalg til fællesskabet – og den kritisable eller ligefrem fordømte adfærd at beholde noget af provenuet for sig selv. Ifølge Peters reaktion var ejendomssalg og donationer frivillige, men at unddrage en del var for ham at lyve over for Gud, fordi giveren foregav at ville videregive det hele.
Derved brød han det fællesskab der var skabt af Helligånden, et fællesskab som skulle gavne de trængendes behov. Derfor burde det faktiske salgsoverskud ved en frivillig gave ikke skjules ,
og en tidligere meddelt donation skulle overdrages fuldt ud.
Apostlenes Gerninger beskæftiger sig derefter ikke med ejendomsfællesskab.

Tekster om udligning mellem fællesskaber

Ifølge Apostlenes Gerninger (-7) var det ikke altid sikkert, at der blev sørget for alle: i den daglige maduddeling var enkerne efter de græsktalende jødekristne blevet overset, hvorfor et fællesmøde havde overført den uddeling apostlene selv havde stået for til en nyvalgt gruppe på syv diakoner.

Yderligere NT-tekster vidner om andre fællesskabers indsamling til urmenigheden i Jerusalem. De viser, at der stadig var nød dér, og derfor var indført en ejendomsudligning mellem menighederne. Apostlenes Gerninger (-30) nævner en sådan indsamling fra Antiokia, og ifølge Galaterbrevet () blev der på Apostelmødet i Jerusalem (omkring år 48) aftalt en løbende indsamling til urmenigheden, som Paulus ønskede at indsamle hvor han havde grundlagt menigheder. En tænkelig årsag til en sådan indsamling kunne være en hungersnød i regionen omkring årene 47-48.
Eksemplet fra urmenigheden i Jerusalem kan have inspireret til den eksterne indsamling.

Paulus berettede i Romerbrevet om overdragelsen af en sådan indsamling "til de fattige blandt de hellige i Jerusalem" og skrev om giverne:
 "Men nu rejser jeg til Jerusalem med hjælp til de hellige. Makedonien og Akaja har nemlig besluttet, at de vil samle ind til en fællesgave til de fattige blandt de hellige i Jerusalem. De har besluttet det, og de står også i gæld til dem; for når de som hedninger har fået del i deres åndelige goder, skylder de også at hjælpe dem med materielle goder. Når jeg så har fuldført det og sikret dem denne høst, vil jeg rejse til Spanien og besøge jer på vejen. Og jeg ved, at når jeg kommer, vil jeg komme med Kristi velsignelse i hele dens fylde." (-29 ; Jf. )
Så Paulus forstod ikke disse indsamlinger som en karitativ eller velgørende tjeneste, men som de hedningekristnes pligt, at de på den måde kunne takke de jødekristne for det modtagne frelsesbudskab og bekræfte deres varige forbindelse.

I Andet Korinterbrevet (-15) tilskyndede Paulus menigheden i Korinth til at fortsætte den tidligere indsamling til urmenigheden i Jerusalem:
"Brødre, vi vil gøre jer bekendt med den nåde, Gud har vist menighederne i Makedonien: Under stor prøvelse og trængsel er deres overstrømmende glæde og dybe fattigdom strømmet over i den rigeste gavmildhed. For de gav efter evne, ja, over evne, det kan jeg bevidne; på eget initiativ har de indtrængende bedt os om at måtte være med i gaven til de hellige. De gjorde ikke blot sådan, som vi havde håbet, nej, de gav sig selv ved Guds vilje, først til Herren og så til os, så vi har bedt Titus om at bringe indsamlingen hos jer til afslutning, sådan som han tidligere satte den i gang.
Men ligesom I er rige på alt, på tro og tale og kundskab og al beslutsomhed og på den kærlighed, vi har vakt hos jer, må I også vise jeres rigdom i denne indsamling. Jeg siger det ikke som en befaling, men fordi jeg ved hjælp af andres beslutsomhed vil prøve, om også jeres kærlighed er ægte – og I kender vor Herre Jesu Kristi nåde, at han for jeres skyld blev fattig, skønt han var rig, for at I kunne blive rige ved hans fattigdom. Men min mening giver jeg hermed til kende. Det er til jeres eget bedste, da I jo allerede i fjor ikke blot satte indsamlingen i gang, men også satte al jeres vilje ind på den. Bring den nu også til afslutning, for at I kan fuldføre efter evne på samme måde, som I så beredvilligt begyndte. For når den gode vilje er til stede, påskønnes den i forhold til, hvad man evner, ikke i forhold til, hvad man ikke evner.
 Det er jo ikke, for at andre kan få det lettere og I få besvær, men for at der kan være ligevægt. For øjeblikket må jeres overflod afhjælpe de andres mangel, for at deres overflod til gengæld kan afhjælpe jeres mangel. Så bliver der ligevægt – som der står skrevet: 'Den, der havde samlet meget, havde ikke for meget, og den, der havde samlet lidt, havde ikke for lidt.' " (-15)

Dermed tog Paulus spørgsmålet op om udligning af nøden blandt de fattige inden for det kristne fællesskab
og overførte forestillingen om at dele ejendom mellem rige og fattige inden for en menighed til forholdet mellem alle menigheder.

Virkning
Ejendomsfællesskabet i urmenigheden (ApG kap.2 og 4) har i kristendommens historie virket som forbillede for kristne mindretal der forsøgte at leve i overensstemmelse hermed og således skilte sig ud fra de store kirkesamfund. Det har udgjort en kritisk målestok for kirkens samlede forhold til fattigdom, ejendom og besiddelse, og har derudover lagt grunden for samfundskritik, da ejendomsfællesskab indebærer sameksistens i gensidig, bindende solidaritet uden udbytning og vidner på den måde om og foregriber det kommende gudsrige.

Senantikken

I senantikken udviklede kirken i den tidlige kristendom et hierarki og ansatser til en etik med to trin: en etik for almindeligt døbte og en strengere etik for særligt fromme som eremitter og munke. Kirkens biskopper var også jordejere. Deling af ejendom med de fattige var overladt til den enkelte i form af frivillige almisser. Som modvirkning hertil opstod omkring år 300 kristen monasticisme, som hovedsagelig tilskrives asketiske motiver. I modsætning hertil mener Otto Gerhard Oexle, at inspirationen til den tidlige kristendoms ejendomsfællesskab stammer fra ideen om vita communis, 'fælles liv'.

Eneboerne (anakoreterne) fulgte Antonius den Helliges (†356) eksempel, der 305 havde givet alle sine ejendele bort og trukket sig tilbage som eneboer i ørkenen. Pachomios (ca. 290-347) havde 325 grundlagt det første kristne kloster som koinobion, 'kenobitisk klosterliv'. For ham var urfællesskabet et afgørende motiv, men han introducerede næppe dermed også ejendomsfællesskab.
Repræsentanter for kenobitisk klosterliv har henholdt sig til Apostlenes Gerninger kap. 2 og 4 (, ) for at afvise den asketiske model og retfærdiggøre opbygning af fællesskab som den form for sameksistens mellem kristne der bedst var i overensstemmende med kristen livsførelse.
Eusebius af Vercelli (283-371) indførte 340 i sin by et livs- og ejendomsfællesskab for præster med henvisning til ApG kap. 2 ().

For mange kirkefædre var ejendomsfællesskabet hos urmenigheden idealet i den apostolske periode (o. 30-70), ud fra hvilken de kritiserede luksus, korruption, uretfærdige overskud, rentetagning (som åger) og grådighed uden derved at udvikle en økonomisk teori.
Presbyteren Basileios den Store (†379), der tidligere havde levet længe som besiddelsesløs eremit, brugte i prædikener under en alvorlig hungersnød i Kappadokien i 368 Lukas' tekster fra NT til skarp kritik af de rige, som benyttede sig af mangel på mad til prisstigninger. Han krævede øjeblikkelig og uforbeholden anvendelse af deres ejendom til fælles bedste, sænkning af priser og udlånsrenter. Han organiserede med de løbende donationer en reguleret madforsyning til de fattige og opbyggede efter denne umiddelbare nødhjælp en bosættelse, som permanent sørgede for mad og medicinsk behandling til de fattige. Hans grundlæggende idé var, at al privatejendom tilhører Gud, så alle velhavende kun var hans forvaltere og administratorer og måtte mobilisere al overskud for de fattige. Dette patrociniumprincip (vedr. patronatsforhold, se evt. patronatsret) fulgte Gregor fra Nazianz (†390) og Gregor fra Nyssa (†394).

Hieronymus (†420) legitimerede det 'kenobitiske klosterliv' omkring 380 med henvisning til, at de jødekristne i Alexandria og andre steder i århundreder havde praktiseret ejendomsfællesskab. Johannes Cassianus (†435 el. 448) skrev om : "Hele kirken levede sådan dengang, mens der i dag kun er få i klostrene, der lever på den måde." Han idealiserede dermed urkristendommen i modsætning til kirken på hans egen tid.

Da kristendommen omkring 380 under Theodosius den Store var blevet statsreligion, blev ejendomsfællesskab kun praktiseret i afsondrede klostre. Augustinerreglen fra omkring 397 parafraserer kapitel 2 i Apostelenes Gerninger: 'Det er hvad vi beordrer jer i klostret. Det første formål med jeres fælles liv er at leve sammen i harmoni og at være ét hjerte og en sjæl i Gud. Derfor skal I ikke kalde noget for jeres eget, men alle ting tilhører jer alle' (kapitel 1). For Augustin af Hippo var urmenighedens ejendomsfællesskab normen og det historiske udgangspunkt for kristnes sameksistens i fælles samfund (vita communis) og dermed sammenholdet mellem alle kristne. Han understregede 407 denne norm i prædikener mod donatisterne, som han beskyldte for at have en egoistisk holdning: at de kun var interesseret i deres egen etiske perfektion eller fuldkommenhed.

Også Benedikts Regel, Regula Benedicti, fra 500-tallet krævede opgivelse af al privat ejendom for de kommende munke. Ejendomsfællesskab indebar her også fællesøkonomi og pligt til et strengt reguleret dagligt fællesarbejde.
Administrationen af klostrets fællesejendom påhvilede udelukkende abbeden, var altså bundet til ordenshierarkiet og indeholdt ingen kritik mod kirken.

Middelalderen

Tiggerordenerne praktiserede aktivt velgørenhed, overtalte mange rige til at afgive ejendom og hilste på samme tid den voksende pengeøkonomi velkommen, da de modtog mange bidrag i denne form. Deres konflikter med præsteskabet påvirkede universiteterne og førte til dannelse af lægmandsbevægelser i mange byer. Deres indsats bidrog til stabilisering af den eksisterende sociale orden, den middelalderlige feudalisme.

Den i det 11. århundrede grundlagte franciskanerorden gav også afkald på besiddelse og gik ind for fælles ejendom. Især kombinerede minoritterne mere end deres forgængere dette med udtrykkelig kritik af ulige ejerskab og magtforhold i kirke og samfund. Dog blev forsøg på at få præsteskabet til at føre en livsstil uden besiddelse, og at kirken skulle give afkald på rigdom, afvist af paverne.

Ejendomsfællesskab inden for tiggerordenerne i det 13. århundrede førte til en skolastisk strid om privatejendommens rolle: Thomas Aquinas forsvarede privat ejendom og dens videregivelse ved arv med naturretten som en med fællesejendom sidestillet form for kristent liv. I modsætning hertil anså Duns Scotus ejendomsfællesskab som normen, indrømmede kun brugsret til goder som legitimt, bestred retten til privatejendom og fortolkede den som opfundet af fyrster.

Kirke- og samfundskritiske former for ejendomsfællesskab dannedes hyppigere efter 1300-tallet. Omkring 1370 blev Brødrene af Fælleslivet dannet i Nederlandene. De ønskede ikke at danne en ny orden, men så i stedet deres ejendomsfællesskab som en direkte befaling af Jesus, den eneste 'abbed' for alle regelbundne kanniker . For dem gjaldt forbilledet fra urmenigheden som apostolsk lære eller doktrin, der var generelt bindende for alle kristnes livsførelse, om de var præster eller lægfolk, noget kirken kun havde tilsløret.

Reformationen

Siden 1400-tallet var der tilløb til radikal reformation inden for kirke og samfund, hvis repræsentanter også oftere krævede ejendomsfællesskab. Det blev også midlertidigt realiseret lokalt eller regionalt: for eksempel af de tjekkiske taboritter (1420) og Hans Böhm, en trommeslager fra Niklashausen (1476).

Fra 1520 under Reformationen gjorde grupper af døbere sådanne forsøg. De sympatiserede ofte med de tyske bondeopstande i 1520'erne og overtog delvis deres krav for de af dem reformerede byer. Det drejer sig blandt andet om Nicholas Storch, Thomas Müntzer og Hans Hergot i Sachsen og Thüringen. I Zollikon i Schweiz grundlagde en kreds omkring Konrad Grebel, Felix Manz og Wilhelm Reublin et kommunalt ejendomsfællesskab efter deres udvisning fra Zürich i 1525.

Ud over Schleitheim-bekendelsen – efter den schweiziske lokalitet Schleitheim  – udbredte døberne i 1527 en menighedsforordning eller retningslinje (ty. Gemeindeordnung), at der burde etableres ejendomsfællesskaber i fremtidige døbersamfund. Det indebar et særligt budget, der skulle bruges til de fattige i en akut nødsituation. Bondelederen Michael Gaismair forsøgte 1526 uden succes i Tyrol at gennemføre en ny, kristeligt begrundet ejendomsordning.<ref>Heinold Fast: "Huttersche Brüder." I: Theologische Realenzyklopädie'̈́', bind 15, Walter de Gruyter, Berlin 1986, , s. 753. </ref>

Hans Hut, elev af Müntzer, forsøgte 1527 uden held at etablere et ejendomsfællesskab i Nikolsburg (Mähren) mod den moderate døber Balthasar Hubmaier. Hut forstod ejendomsfællesskab som en overvindelse af begærets ursynd fra niende og tiende af De 10 bud. Hans tilhængere praktiserede dem i deres familier og med flygtninge, som de optog i deres hjem.
De grundlagde 1528 i første omgang et ejendomsfællesskab i Austerlitz, derpå 1530 i Auspitz (nu: Hustopeče). De gik ind for en radikal pacifisme, der inkluderede afkald på væbnet selvforsvar.

Som resultat af interne konflikter om disse spørgsmål grundlagde Jakob Hutter 1533 i Tyrol de første brodersamfund (ty. Bruderhöfe) som landbrugsbosættelser med ejendomsfællesskab og arbejdsdeling mellem forskellige håndværk og med egne børnehaver og skoler.
Ganske vist måtte Hutter 1535 flygte til Mähren; men mens andre forsøg hurtigt forsvandt, var hutterne i stand til at bevare deres fællesskaber ind i nutiden.
Især mellem 1556 og 1578 under Peter Walpot dukkede nye brodersamfund op. Under den stærke forfølgelse under modreformationen udvandrede de til Ungarn, Valakiet og senere til Ukraine. I 1800-tallet opstod der brodersamfund i USA.

Af andre eksempler på grene inden for døberbevægelsen kan nævnes 'stäbler', 'gabrieler' og 'philippere'.

Disse forsøg fra døbernes side var for det meste tænkt som forløber for en forventet omstrukturering af samfundet som helhed, men man ville ikke aktivt befordre en sådan ændring. Kun det kortvarige døberregime i Münster 1534-1535 håndhævede ejendomsfællesskab og polygami med en ny forfatning som pligt for alle kristne i Münster.

Martin Luther indvendte 1525 mod de oprørske bønder, at det var misbrug af evangeliet at bruge det til social forandring og dermed forveksle himmelsk og jordisk retfærdighed. Guds nåde tildelt i dåben er uafhængig af den sociale stilling. Ejendomsfællesskabet omtalt i Apostelenes Gerninger (ff) var frivilligt og retfærdiggør ikke krav til andre. Over for dette synspunkt ønskede bønderne at bevare deres ejendom og skabe ejendomsfællesskab med fremmed ejendom.

Pastor Urbanus Rhegius fra Augsburg betegnede 1528 i en diskussion i byrådet døbernes teologi og deres livsførelse som ugudelig forførelse af troende. Han udlagde deres ejendomsfællesskab for at være et middel til at give uvirksomme vagabonder materiel sikkerhed, som misundelse og camoufleret besiddertrang. Deres fattighjælp tolkede han som ureguleret kaos, hvormed de søgte at undslippe borgerlig orden.

Reformatoren Johannes Brenz på den anden side forsvarede 1528-1530 de forfulgte døbere: De havde lige så lidt som tidligere munke forsøgt at påtvinge alle kristne ejendomsfællesskab; det kan ikke ligestilles med oprør. Kun et faktisk stedfundet oprør, ikke et forestillet fremtidigt oprør burde straffes.
For bondeoprørernes vedkommende indtil 1525 og for døberkommunernes indtil 1534 blev de undertrykt gennem massakrer på titusinder af deres tilhængere. Ikke desto mindre holdt døberne fast i deres tro og deres måde at leve på; de anså angrebene for at være livstruende angreb på det middelalderlige Corpus Christianum, 'kristenhedens krop/legeme'.

 Nyere tid

I 1600-tallet eksisterede der ejendomsfællesskab i forfulgte kristne minoriteter som for eksempel hos The Levellers i den engelske borgerkrig i 1640'erne. Deres talsmand Gerrard Winstanley begrundede kravet om at ekspropriere engelske adelsmænd og erstatte den feudale orden med fælles ejendom som i Bibelen uden at henvise til teologer fra kontinentet. Jesuitten Jean de Labadie introducerede fra 1668 i flere regioner i Europa fælleshusholdning, hvor man delte indkomst og ejendom. Hans tilhængere, 'labadisterne', emigrerede til USA, købte et landområde i Maryland og grundlagde dér i 1683 en landkommune. Den blev ledet autoritært af en 'biskop', der tildelte dagens arbejde til alle. Al privatejendom blev forbudt, og forbruget blev rationeret. Dette samfund siges at være mislykkedes i 1725 på grund af lederens selvberigelse.

Den engelske kvæker Ann Lee havde omkring 1758 en visionær oplevelse i et fængsel, hvorefter hun grundlagde en gruppe, hvis medlemmer på grund af deres ekstatiske danse blev kaldt shakers, 'rystere'. De første otte mennesker emigrerede til USA i 1770 og grundlagde nær Albany i delstaten New York et cølibatært, pacifistisk, spiritualistisk og på mission indrettet livs- og ejendomsfællesskab. Gruppen tog forældreløse og hjemløse mennesker ind, der senere ofte blev medlemmer. Fællesskabet voksede indtil 1826 til 18 lokalsamfund med ca. 6.000 medlemmer, men gik mod slutningen af 1900-tallet tilbage til kun få personer.

De russiske duchobortser (dukhobortser, dukobortser) blev sandsynligvis grundlagt af en kvæker omkring 1740 med tilladelse af zar Alexander I. De dannede fra 1801 et strengt organiseret bosættelses-, arbejds- og ejendomsfællesskab i Taurien, Krim. De straffede frafaldne, apostater, med døden og blev derfor 1839 bortvist eller tvangsforflyttet til Transkaukasien i det sydlige Kaukasus. Efter flere bølger af forfølgelse for deres krigsvægring opnåede forfatteren Tolstoj, at de 1886 fik lov til at udvandre til Nordamerika.
Tolstoy beskrev i sine sene skrifter det fremtidige samfund, som han håbede på som et landbrugsfællesskab, der ville afskaffe stat, hær, privat ejendom, handel og industriel arbejdsdeling. Han gav således anledning til at der omkring 1900 blev dannet en bevægelse af 'tolstojanere', som han dog ikke selv grundlagde; den stræbte efter et pacifistisk anarki.

Under pietismen havde Philipp Jacob Spener i Pia desideria fra 1675 nævnt fælles ejendom i henhold til Apostlenes Gerninger kap. 2 og 4 som idealet for et kristent liv. Gottfried Arnold havde udviklet dette ideal i sin Unparteiischen Kirchen- und Ketzer-Historie ('Upartisk kirke- og kætterhistorie') fra 1699 som en kritik af kirkens historie indtil da. Siden da gjaldt ejendomsfællesskab som forbillede for socialreformistiske pietister som Ernst Christoph Hochmann af Hochenau (†1721) og Friedrich Christoph Oetinger (†1782).
I sin bog Die güldene Zeit ('Den gyldne tid' fra 1759) identificerede Oetinger det forventede tusindårsrige med den hedenske idé om en guldalder: 1800-tallet ville bringe en demokratisk samfundsordning, hvor penge, stat og privat ejendom ville være afskaffet.
Hans arbejde inspirerede i 1824 til grundlæggelsen af den pietistiske bosættelse Wilhelmsdorf i Württemberg som et ejendomsfællesskab.

Under indflydelse af den württembergske pietist Weber George Rapp (†1847) grundlagdes 1805 en bosættelse i Pennsylvania, USA, Harmony Society, som 1814-1824 eksisterede i Indiana under navnet New Harmony, og som Economy i Pennsylvania indtil 1916 efter byen Economy. De oprindelige omkring 800, til sidst omkring 150 medlemmer levede ugifte og overførte alle ejendomsrettigheder til en bestyrelse under Rapps formandsskab. Kommunen blev splittet på grund af ledelseskonflikter i 1832 og ændrede sig gradvist fra 1840 til et rent produktionskooperativ.

I Jesu Kristi Kirke af Sidste Dages Hellige (mormonerne) grundlagde Joseph Smith 1831 United Order of Enoch, hvis medlemmer boede i ejendomsfællesskab. Ordenen havde indflydelse på bosættelsen af mormoner i Missouri og Utah.

 1900-tallet

Parret Emmy og Eberhard Arnold var inspireret af religiøse socialister og hutteritter, som de tilsluttede sig før de 1920 i Sannerz i Hessen grundlagde det første 'Bruderhof' ('bosættelse af brødre').
Der blev grundlagt flere sådanne bosættelser i USA, Paraguay og Australien, som stadig praktiserer ejendomsfællesskab.
Mennonitterne Hans og Wally Klassen og tolstojanere emigreret fra Rusland tilhørte bosættelsen i Sannerz. De grundlagde 1923 en bosættelse i Sonnenfeld i Oberfranken, hvis medlemmer – for det meste kvækere – praktiserede ejendomsfællesskab og streng vegetarisme; de optog forældreløse børn.

I 1943 grundlagde Chiara Lubich (†2008) i Loreto i den italienske region Marche et bo- eller livsfællesskab (ty. Lebensgemeinschaft) for kvinder, der priste fattigdom, kyskhed og Jesu efterfølgelse i hverdagen. Herfra udgik 'Focolarebevægelsen', en oprindelig katolsk lægmandsbevægelse, der i dag er blevet tværkonfessionel og -religiøs. En del af deres medlemmer lever ugifte i bofællesskaber. De har almindelige erhverv, og lønnen går til en fælleskasse. Overskud overføres til et centralt kontor i Rom, hvorfra varer af væsentlig betydning købes og distribueres til steder, hvor de mangler.

Efter 1945 er der opstået en række evangeliske og økumeniske samfund, der tager urmenighedens ejendomsfællesskab som forbillede, og derfor forstår sig som en del af kirken, ikke som en særlig gruppe eller sekt adskilt fra kirken.
Broder Roger, grundlægger og første prior for Broderfællesskabet i Taizé, indførte dér i 1949 et ejendomsfællesskab, som var bundet til cølibat og streng lydighed.
En livsform inden for rammen af de større kirkesamfund inspireret af kapitel 2 i Apostlenes Gerninger ses også hos det økumeniske Jesus-Bruderschaft, der blev grundlagt i 1961/1964. Det har hovedsæde i Hünfelden i Landkreis Limburg-Weilburg, Hessen.

 Forskning
I den nytestamentlige forskning har man diskuteret NT-teksterne om ejendomsfællesskab siden det 19. århundrede. Der spørges om betydningen i deres egen sammenhæng, samtidige analogier, bibelske referencer, deres mulige organisationsform, historicitet, effektivitet, virkning og aktuelle betydning.

 Antikke analogier
Ejendomsfællesskab var længe før kristendommen en udbredt social utopi i antikken.
Siden Herodots Historie fra omkring 460 f.Kr. har nogle antikke historikere ment at ejendomsfællesskab fandtes hos tidligere naturfolk, der endnu ikke kendte penge som middel til udveksling. Andre forfattere har beskrevet disse som en del af fiktive, forhistoriske eller forsvundne samfund, der havde virkeliggjort etiske idealer. Sådanne utopier, projiceret tilbage på fortiden, var almindelige i hellenismen som moralsk modstykke til samtiden.

Man har sat Pythagoras i forbindelse med et 'filosoffællesskab', pythagoræerne i Syditalien, som også skulle have praktiseret ejendomsfællesskab. Platon førte i sin dialog Timaios fra omkring 360 f.Kr. vendingen 'fælles er det der hører vennerne til' tilbage til Pythagoras.
Aristoteles overleverede i Den nikomakhæiske etik (1159b  ordsproget eller vendingen: "hvad der tilhører venner er fælles".
Denne vending afspejles også i "Citater af Sextus" (≈180-200), som hovedsagelig var sammenstillet af en anonym forfatter fra ældre hellenistiske kilder, især platonisme og stoicisme.
Antonius Diogenes skrev (o. 200 ?) om Pythagoras: "Vennerne elskede han over alt, hvorved han som den første repræsenterede den opfattelse, at mellem venner er alt fælles ('ta ton filon koina') og en ven er et alter ego."
Iamblichus af Chalkis skrev i sin afhandling Om det pythagoræiske liv (≈300): "Oprindelsen til retfærdighed er nu fællesskab, lige rettigheder og en solidaritet, hvor alle ligesom ét legeme og én sjæl føler det samme og anser mit og dit for det samme [...] Det har nu Pythagoras af alle mennesker været den bedste til at virkeliggøre, idet han forbød disciplenes binding til privat ejendom og styrkede derved fællesskabsfølelsen."

Mange forskere mener, at Lukas kendte til pythagoræernes idealisering og at det havde påvirket hans stil – blandt andet vendingerne koinonia 'ét hjerte og én sjæl' og hapanta koina 'de havde alt tilfælles'.
Martin Hengel (1996),
Gerd Theissen (2008) og andre nytestamentlige forskere mener, at Lukas bogstaveligt overtog vendingen hapanta koina fra hellenistisk ordsprogsvisdom – udtryk eller vendinger der den gang var i omløb.
Ifølge Matthias Konradt (2006) overtog han vendingen fra den hellenistiske venskabsetik.
Ifølge Niclas Forster (2007) stiliserede han bevidst resuméerne i Apostlenes Gerninger kap. 2 og 4 i overensstemmelse med den den gang sædvanlige litterære konvention for ideelle fællesskaber.

Ejendomsfællesskab var en variant af antikke utopier for 'den gyldne tidsalder'. Romerske forfattere som digteren Vergil anså at denne tidsalder var oprundet med kejser Augustus (Æneiden, 29-19 f.Kr.). Men de forlod eller opgav dog hurtigt det overleverede kendetegn for ejendomsfællesskab, tilsyneladende fordi virkeligheden alt for tydeligt viste noget andet.
På den anden side understreger Apostlenes Gerninger kap 2 og 4 ejendomsfællesskabet i urmenigheden: måske er det i bevidst kontrast til den romerske omverden, således som den lukanske beretning om Jesu fødsel (-14) betegner Jesus med den kejserlige højhedstitel som den (sande) "frelser" og budbringer af "fred på jorden". Sådanne "antikejserlige hentydninger" er grundlæggende træk ved det lukanske dobbeltværk, dvs. Lukasevangeliet og Apostlenes Gerninger.

Også i den antikke jødedom kendte man til ejendomsfællesskab.
Fra Qumran-området ved Det Døde Hav har man fundet nogle skriftruller, "Dødehavsrullerne", blandt andet
'Menighedsreglen' (menighedsforordning, 'Samfundets regler'; ty. Gemeinderegel) og 'Damaskusdokumentet' som beskriver et eskatologisk fællesskab af "præster", der ved indtrædelse skal give afkald på deres ejendele i henhold til  : "... De må ikke have arvelod, jeg er deres lod; I skal ikke give dem ejendom i Israel, jeg er deres ejendom. ...".
Disse tekster indeholder yderligere paralleller til ApG kap. 2 og 4, for eksempel dåb ved vand som betingelse for optagelse, et styrende organ med tolv lægmænd og tre præster.
I modsætning til ApG kap. 2 og 4 lagde de vægt på samliv i fælleshuse, opbygning af en fælles formue ved at overlade løn til en fælleskasse og et organiseret forsorgssystem.
Det er omstridt om den beskrevne gruppe eksisterede, og om den levede i den nærliggende historiske bosættelse Qumran.

Jødiske forfattere, der var påvirket af hellenismen, skildrede i det 1. århundrede de formodede essæere i analogi til pythagoræerne. Josefus (†100 e.Kr.) skrev:

"De er foragtere af rigdom, og beundringsværdigt hos dem er fællesskabsånden. Det er fastlagt at de ved indtrædelse skal overdrage deres formue, så de hverken udsættes for at blive ydmyget på grund af fattigdom eller indtager forrang på grund af rigdom... , men at der for alle brødre kun findes én formue ved at sammenlægge de enkelte personers besiddelse... Forvalterne af fællesskabsejendommen er valgte, og hver enkelt person er uden forskel forpligtet til at tjene alle."

Filon af Aleksandria (†40-50 e.Kr.) skrev:

 "Deres kærlighed til menneskene viser de med velvilje, ligestilling... og et liv i fællesskab (κοινωνία, koinonia) [...] : For det første altså, at intet hus var en enkelt persons ejendom, uden at det i virkeligheden var alles hus; thi, ud over at de bor sammen i broderskab..., står deres bolig også til rådighed for medlemmer af samme sekt, der kommer fra et andet sted. [...] Derfor har de en fælles kasse til alle og fælles udgifter. Tøj og levnedsmidler er fælles; og de har tillige indoptaget brugen af fælles måltider. Deling af bolig, livsstil og bord er faktisk ikke fundet bedre realiseret nogen steder. Og grunden til det er : Alt hvad de tjener som løn for dagens arbejde, beholder de ikke for sig selv, men overdrager det, så det til kan stå til rådighed for fælles brug for dem, der ønsker at bruge det."

Disse idealtypiske beskrivelser kan betragtes som litterær kulturkritik. Selv om der ikke kan konstateres nogen direkte indflydelse på ApG kap. 2 og 4, antages det, at Lukas fik kendskab til ejendomsfællesskab via den daværende helleniserede jødedom. Ifølge Martin Honecker indeholder ApG kap. 2 og 4 dog ingen principiel protest mod rigdom og privat ejendom.

 Bibelske referencer

Toraens syn på land og jord fremgår af Tredje Mosebog () :
 "Der må ikke sælges land uigenkaldeligt, for landet er mit; I er fremmede og tilflyttere hos mig. ...".
Derved begrundes befalingen om jubelåret, hvor de israelitter der var blevet slaver, hvert 50. år skulle frigives og vende tilbage deres oprindelige gudgivne del af arven.
Fordi denne befaling blev misligholdt i Israels kongetid (ca. 950-586 f.Kr.), indgik det i forjættelsen om den bibelske profeti om tiden i og efter eksilet (-2 ). Ifølge -21 citerede Jesus dette løfte i sin offentlige fremtræden i synagogen i Nazareth og hævdede at opfylde det.
 "Da begyndte han at tale til dem og sagde: »I dag er det skriftord, som lød i jeres ører, gået i opfyldelse.« ..." (-21)
Landet Israel var dog på den tid ejet af romerne og de jødiske jordejere, der var afhængige af romerne. Derfor fortolkes urmenighedens ejendomsfællesskab som et forsøg på at forudse og delvist realisere det eskatologiske jubelår under fremmed herredømme.

Udtrykket "... var ét i hjerte og sind" () forstår mange fortolkere som en hentydning til den jødiske Shemá Jisrael fra Femte Mosebog: "Derfor skal du elske Herren din Gud af hele dit hjerte og af hele din sjæl og af hele din styrke." ().
Til dette har Gerhard Jankowski (1995) konkluderet: urmenigheden havde ifølge Lukas virkeliggjort det her omskrevne første af de ti bud med deres ejendomsfællesskab. Thi, fordi ingen holdt noget for sit eget, men alle havde alt til fælles, havde Gud igen anerkendt dem alene som eneste ejer af Israel (). Derfor berettede Lukas om salget af jord og fremdrog en levit som eksempel: Denne præstestamme måtte ifølge -2 overhovedet ikke eje jord.
 "Levitpræsterne, hele Levis stamme, skal ikke have tildelt arvelod sådan som det øvrige Israel. Herrens ofre er deres lod, det skal de leve af. Levi har ingen arvelod blandt sine brødre; Herren er hans lod, sådan som han har lovet ham. ..." (-2)
Tilsyneladende havde urmenigheden som levitterne opgivet al jordbesiddelse. Lukas fremstillede således urmenigheden som et alternativ til Imperium Romanum, som beroede på store landejendomme, slaveri og militærmagt. Dette alternativ kunne således kun realiseres under en helt anden samfundsorden, som Apostlenes Gerninger også i eller over for Rom havde bidraget til med forkyndelsen og beretningen om Jesu opstandelse."... som Apostlenes Gerninger også i eller over for Rom havde bidraget til med forkyndelsen og beretningen om Jesu opstandelse." 'i eller over for Rom' er et forsøg på at dække to tolkninger (?): 1) i byen Rom – 2) over for 'myndighederne' i Rom – Tysk har: "Dieser Gegenentwurf sei also nur in einer völlig anderen Gesellschaftsordnung zu verwirklichen, auf die die Apg mit der Predigt der Auferstehung Jesu auch in Rom hingearbeitet habe."

For mange nytestamentlere hentyder  – "Der var da heller ikke nogen nødlidende iblandt dem, ..." – tydeligt til Femte Mosebog () : "Men der skal ikke være fattige hos dig, ...".
For Lukas har ejendomsfællesskabet i urmenigheden altså opfyldt formålet med sabbatåret der indeholdt en generel gældseftergivelse for fattige. Men da målet ifølge vers 11 i Femte Mosebog ( : "Der vil altid være fattige i landet; ... ") var uopnåeligt, havde Lukas bevidst ikke medtaget verset fra Markusevangeliet () hvor Jesus siger : "De fattige har I jo altid hos jer, ..." , idet han her henviste til
Jacob Jervell: Kritisch-exegetischer Kommentar über das Neue Testament, Band 3: Die Apostelgeschichte, Neuauslegung. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen 1998, , s. 192.  und Anmerkung 495 (og anmærkning 495);  Daniel Marguerat: Lukas, der erste christliche Historiker: Eine Studie zur Apostelgeschichte. Theologischer Verlag, Zürich 2008, , s. 264. ; Kiyoshi Mineshige: Besitzverzicht und Almosen bei Lukas: Wesen und Forderung des lukanischen Vermögensethos. Tübingen 2003, s. 225  und Fn. 50 (og fodnote 50)

Michael Schäfers (1998) konkluderede ligeledes: Idet urmenigheden havde afhjulpet manglen hos dem der var i nød i henhold til , var utopien fra Toraen opfyldt for Lukas: at der ikke mere skulle være fattige i Guds folk. Deres ejendomsfællesskab havde således forsøgt at overvinde den fattigdom der var omtalt i  ("Men der skal ikke være fattige hos dig, ..."). Det rækker videre end den rene individuelle generøsitet, som aldrig har været i stand til at fjerne fattigdom. Kun hvis urmenigheden faktisk havde praktiseret ejendomsfællesskab, kunne de være forbillede for den daværende diaspora-jødedom som bevidnet i de antikke kilder.

Oftest forklares urmenighedens ejendomsfællesskab som resultat af Jesu forkyndelse. Som en direkte virkning af Jesu fremtræden anførte Jürgen Roloff 1988 :
 afkald på besiddelse ( "Men ve jer, I som er rige, for I har fået jeres trøst.")
 tilsvarende fordring til efterfølgerne (Imitatio Christi) ( "...og han sagde til dem: 'Tag ikke noget med jer på rejsen, hverken stav eller taske eller brød eller penge, heller ikke to kjortler hver,...' " og  "Tag ikke pung med, ikke taske, ikke sko, og hils ikke på nogen undervejs" ),
 hans kritik af rigdom (-27 ; -21 ;  og 19-31)
 og hans advarsel om deres bekymringer (-33 "Derfor siger jeg jer: Vær ikke bekymrede for jeres liv, ..." )
Urmenigheden havde fulgt denne Jesu forkyndelse. Med ejendomsfællesskabet forsøgte de at efterkomme hans advarsel om mammon som en gudfjendtlig magt, og havde brugt ejendomsbesiddelse til gavn for den fælles interesse, for de fattige, ikke for interesser der adskilte dem fra andre.
Peter Stuhlmacher (2005) antog, at Jesu bud og dekalogen fortsat gjaldt i urmenigheden. Han tolkede Apostlenes Gerninger kap. 2 og 4 som urmenighedens forsøg på at følge Jesu befaling om ejendomsafkald (-32, -34). Derfor har de dannet et livsfællesskab baseret på Guds rige (ty. Gottesherrschaft).

 Organisationsform
Den historisk-kritiske debat om emnet begyndte i 1800-tallet i forbindelse med sociale konflikter på det tidspunkt. Siden omkring 1830 blev ejendomsfællesskab brugt til at retfærdiggøre målsætninger i tidlig socialisme og tolket som drivkraft for en omfattende samfundsmæssig reform eller social revolution: for eksempel af Félicité de Lamennais og Wilhelm Weitling.

Friedrich Engels tog i 1843 afstand fra det i Frankrig populære slogan "kristendom er kommunisme": Ganske vist kunne der være 'et par passager i Bibelen der talte for kommunisme', men den 'generelle ånd' i den bibelske lære modsiger dette fuldstændig. Men han indrømmede dog, at oprørerne i den tyske bondekrig med rette havde henvist til urkristendommens ejendomsfællesskab : 'Undertrykkelsen af dem og deres retsløshed afveg voldsomt fra det fællesskab der fandtes blandt de første kristne og fra Kristi lære, som der er berettet om i Bibelen'. Bondelederen Thomas Müntzer havde derfor blot draget 'logiske konklusioner' af Luthers lære, da han konkluderede at 'ejendomsfællesskab' og demokrati var den eneste rigtige samfundsform for kristne i henhold til Bibelen.

Siden martsrevolutionen i 1848 afgrænsede kristne fortolkere ejendomsfællesskabet hos urmenigheden fra den tidlige socialisme : Apostlenes Gerninger kap. 2,44 og 4,32 betød ikke afskaffelse eller udskiftning af privat ejendom med en anden kollektiv form for ejerskab. Diakon Heinrich Merz understregede i 1849, at privat ejendom var en ret og en pligt for at kunne hjælpe de trængende. Tvangsekspropriation ville blot gøre rige mennesker fattige og dermed gøre fattige mennesker endnu fattigere. Enhver havde blot indbetalt dét til fælleskassen, som det var vedkommende muligt og som der på det pågældende tidspunkt var brug for, og beholdt resten: i bevidstheden om, at 'alt var til rådighed fra Gud og alt var der for brødrene'. Det afhang altså af kærlighedens indre beredskab. Ligeledes betonede Gerhard Uhlhorn (1895) : Det handler i ApG kap. 2 og 4 om frivillig, spontan, ureguleret almisse udsprunget af den entusiastiske kærlighed der fandtes i den første tid.

Den katolske præst William Hohoff proklamerede i 1871: Lighed i tilgange – altså en samfundsmæssig udligning af ejendom og besiddelse – var målet med kristendommen som følge af næstekærligheden og derfor foreneligt med socialisme. Han blev således en tidlig repræsentant for
religiøs socialisme.
Derimod sluttede de fleste katolske fortolkere ud fra NT – i overensstemmelse med encyklikaen Rerum novarum fra 1891 – at det ikke drejede sig om sociale reformer, men om en generel social forpligtelse som fulgte af ejendom (ty. 'Sozialpflichtigkeit des Eigentums' ). Ejendomsfællesskab tolkede de som en forbedret form for almisse eller som en særlig etik for et etisk mere fuldkomment mindretal.
Theo Sommerlad (1903) tolkede  som 'en indretning for fattigforsorg' uden fast form for organisation. I NT-teksterne er der intet der viser at der var tale om en association eller fælles forvaltning af jordbesiddelse.

Marxisten Karl Kautsky betragtede efter 1895 urkristendommen som en reformbevægelse i antikken, et 'pjalteproletariat' af subsistensløse fattige, små håndværkere og mellemstore købmænd. Disse grupperinger havde reageret på datidens massefattigdom med retfærdig fordeling og forvaltning af goder og besiddelser. Dog havde de tidlige kristne solgt deres produktionsmidler eller overladt dem til private og dermed ikke kunnet overvinde fattigdommen. Fordi de var begrænset til en 'forbrugskommunisme' (ty. Kommunismus des Genießens) og fælles husholdning, havde de med den stigende udbredelse af kristendommen måttet opgive deres egalitære familieideal. Kristne kunne altså godt hjælpe med til at opbygge et klasseløst samfund, selv om deres tro var uforenelig med videnskabelig socialisme.

Nogle marxister kritiserede Kautzkys teser, andre så positivt på dem. Således skrev Rosa Luxemburg i 1905, at i overensstemmelse med den daværende forarmelse af store dele af befolkningen, havde de tidlige kristne forkyndt ejendomsfælleskab, at rige skulle dele med fattige, social lighed og dermed kommunisme, dog begrænset til døbte og kun afståelse af fødevarer eller forbrugsgoder, ikke produktionsmidlerne.
Derfor har klasseherredømme etableret sig historisk i kirken. Den permanente overvindelse af klasseherredømme er i overensstemmelse med Jesu Kristi budskab. Antikommunismen hos nutidens præster retter sig derfor mod Jesu lære. Især de første apostle var 'de mest lidenskabelige kommunister'. Til dette synspunkt citerede Rosa Luxemburg -35 Rosa Luxemburg: "Kirche und Sozialismus." I: Jürgen Hentze (udg.): Internationalismus und Klassenkampf: Die Polnischen Schriften. Luchterhand, 1971; Teilzitat s. 47 (Volltext online )

Denne opfattelse afviste de fleste teologer og kirkerepræsentanter i den efterfølgende periode. Karl Kautsky blev efter 1908 modsagt af Ernst Troeltsch: De urkristne havde ikke haft socialreformatoriske mål og repræsenterede ingen særlige klasseinteresser. De havde blot forsøgt at indføre Jesu kærlighedsbudskab i deres egen kreds, i begyndelsen på en helt igennem radikal måde. Deres ejendomsfællesskab havde kun omfattet fordelingen af forbrugsgoder, ikke produktionsmidlerne. Det var en 'kærlighedskommunisme' baseret på de troendes interne solidaritet, en 'forbrugskommunisme' (ty. Kommunismus der Konsumtion).
Kirkehistorikeren Hans von Schubert (1919) anså betegnelsen 'kærlighedskommunisme' for upassende: Urmenigheden havde ikke udøvet tvang for at forvalte forbrugsgoderne.
Leonhard Ragaz knyttede derimod an til Troeltsch: Urmenigheden havde dannet en fri association og søgte en 'frivillighedens socialisme', som var i overensstemmelse med ånden hos Kristus.
I 1972 tilsluttede Ernst Bloch sig også begrebet 'kærlighedskommunisme' for urmenighedens ejendomsfællesskab. Heinz-Dietrich Wendland, Wilhelm Schneemelcher, Wolfgang Schrage, Jürgen Roloff og andre betonede derimod at 'kommunisme' er uforeneligt med 'kærlighed' og ikke en anvendelig betegnelse for urmenighedens ejendomsfællesskab. Dér handler det hverken om fuldstændig besiddelsesløshed eller om samfundsmæssiggørelse af produktionsmidlerne.

Ifølge Michael Schäfers (1998) praktiserede urmenigheden en efter dens mulighed og omstændighed passende blanding af individuelt afkald på ejendom og social omsorg med henblik på at overvinde fattigdom internt og skabe lige ejerforhold.
Derfor har de underordnet privat ejendom til dette mål og gjort det brugbart, men ikke erstattet det med kollektivt ejerskab eller dispositionsret.
Processen med frivillig afgivelse af privat ejendom har haft til formål at udligne ejerskab, og på dette punkt er privat ejerskab og dispositionsret trådt i baggrunden.
Denne udligning har de forstået og legitimeret som udtryk for efterfølgelse af Jesus i nærforventningens tegn.

Peter Stuhlmacher (2005) konkluderede ud fra forskellene mellem Apostlenes Gerninger kap. 2 og antikke tekster, der beskriver strengt organiserede ejendoms- og 'forsyningssamfund' (ty. Versorgungsgemeinschaften): 'Det drejede sig i Jerusalem i begyndelsen kun om vita communis på grundlag af åndelig spontanitet og frivillighed... hele livsinteressen var fokuseret på bøn og Herrens eskatologiske genkomst som i udtrykket maranatha '.

Ifølge Jürgen Roloff (2010) reagerede ejendomsfællesskabet i begge Lukas' opsummeringer på opstandelsesbevidnelsen og påviste dens effektivitet eller virkning (ty. Wirksamkeit).
I kapitel 2 introducerede han ejendomsfællesskabet og i kapitel 4 beskrev han dets konkrete gennemførelse: 'Når situationen kræver det, sælger ejerne af jord og huse deres ejendom og giver overskuddet til apostlene. De forvalter den fælleskasse fra hvilken de nødlidende menighedsmedlemmer får, hvad de har brug for (sml. f).' På den måde havde Lukas udvidet en tidsmæssig begrænset praksis – som han sandsynligvis kun har været bekendt med fra de individuelle eller enkelte eksempler – til en historisk ledetråd eller forbillede for kirken overhovedet. Fordi apostlene som vidner til åbenbaringerne forventede den opstandnes snarlige genkomst, havde de spontant anvendt de tilgængelige midler til de trængende og ikke organiseret længerevarende omsorgsforanstaltninger.

 Historicitet: er der belæg for ejendomsfællesskabet
Hans Conzelmann (1969) argumenterede litteraturkritisk mod ejendomsfællesskabets historicitet: Lukas' to opsummeringer fremstillede generel afkald på ejendom ( og ), mens eksemplerne derimod skildrede afkaldet som en særlig ydelse af de enkelte (f), altså som en undtagelse. Også antikke tekster om pythagoræernes ejendomsfællesskab er idealbilleder. Overdragelse af ejendom og indkomst ved indtræden i Qumran-samfundet (som Conzelmann antog som historisk) viser netop, at et ejendomsfællesskab kun kunne overleve, hvis også produktionen blev organiseret i fællesskab. Derfor er ApG kap. 2 og 4 en senere idealiseret fremstilling; et fuldkomment ejerskabsfællesskab har derfor ikke eksisteret (ty. "... eine völlige Besitzgemeinschaft habe es "so nicht" gegeben").

Gerd Theissen (1989) antog derimod en historisk kerne i ejendomfællesskabet. Urmenigheden havde sandsynligvis overtaget den hellenistiske parole "Alle er fælles om alt" som reaktion på konflikten mellem hebræere og hellenister (ff ) for at forpligte parterne i konflikten til ligelig fordeling og forhindre en autoritær udvikling.

Ulrich Luz (2005) argumenterede for historicitet: Ganske vist havde Lukas bevidst formuleret opsummeringerne således, at de var i samklang med motiver for ideelle samfundsformer og venskabsetik i antik filosofi og bibelske Torapåbud. Men han havde sikkert ikke opfundet ejendomsfællesskabet, da regelmæssige fælles måltider i urmenigheden er pålideligt belagt – måltider der bragte Jesu sidste måltid skærtorsdag i erindring. Sådanne religiøse måltider havde også altid skullet inddrage den sociale omsorg for de fattige.

Flere forhold kunne tale for, at en eller anden form for fælles levevis i urmenigheden sandsynligvis er historisk :
 Palæstina var den gang til stadighed truet af hungersnød.
 Mange tidligere tilhængere af Jesus kom fra Galilæa og kunne ikke udøve deres hverv som fiskere og landmænd i byen.
 Urmenigheden blev ofte besøgt af andre kristne som centrum for urkristendommen.
 Der fandtes en lokal gren af essæerne i Jerusalem.

Jürgen Roloff (2010) har fremdraget lignende og yderligere argumenter: Mange af de første medlemmer fra Galilæa havde opgivet deres familiebånd, boliger og erhverv dér og har næppe kunnet finde arbejde som fiskere og landmænd i Jerusalem. I den situation måtte lokale kristne stå for deres underhold. Farisæerne havde etableret en fattighjælp, idet de under måltidsfejringen i synagogen udlovede og indsamlede kontante pengegaver til de trængende. Dette eksempel blev efterfulgt af de urkristne i Jerusalem.

 Hvor virkningsfuld var ejendomsfællesskabet

Ejendomsfællesskabet er ofte blevet fremstillet som årsag til forarmelsen af urmenigheden i Jerusalem: Salg af ejendom og anvendelse af indtægterne skulle have ført til økonomisk ruin. Derfor blev urmenigheden senere afhængig af materiel hjælp udefra, som Paulus' indsamling viser. Ejendomsfællesskabet måtte derfor uundgåeligt mislykkes og ikke blive et nutidigt forbillede. Denne opfattelse havde Hegel, Adolf Stoecker (1881), Friedrich Lahusen (1890), Hans von Schubert (1919), Max Weber, Gotthilf Schenkel (1946), Werner Elert (1949), Martin Robbe (1967), Rudolf Bultmann (1968), Heinz Kreißig (1970), Barry Gordon (1989) og andre.

Mod den opfattelse talte Walter Rauschenbusch, repræsentant for Social Gospel (1907), Leonhard Ragaz (1920), Harmannus Obendink (1949) og Hans Iwand (1964). Iwand understregede, at ejendomsfællesskab kunne være lige så muligt eller umuligt som at Gud kunne blive menneske, altså inkarnationen. Tror man på Jesus Kristus, kan man ikke afvise ejendomsfællesskab.

Wolfgang Reinhardt (1995) understregede, at Lukas bevidst ikke harmoniserede modsigelser i det oprindelige ejendomsfællesskab : Urmenighedens forarmelse havde eksterne, ikke interne årsager. Man bør ikke tale om ejendomsfællesskabets fiasko, da Apostlenes Gerninger kap. 11,27-30 (-30) viser den virkning den havde på andre menigheder. "Snarere kunne man tale om en udvidelse af modellen til hele den kendte verden, økumene".Vedr. udtrykket 'økumene' : '... til hele den kendte verden, økumene' : måske blot 'den daværende kristenhed'? Mere detaljeret om brugen af udtrykket 'økumene' : 'Oikumene im Christentum' . Reinhardt citerede bifaldende Klaus Haacker: "Eksemplet fra urmenigheden har snarere dannet skole og er blevet implementeret med kirkens overregionale udligning af byrder." Den attraktive fattigforsørgelse skulle altså efter denne opfattelse være den væsentligste årsag til urkristendommens vækst i den antikke verden.

Ifølge Martin Leutzsch (1999) bekræftede tidlige kristne tekster (Didache, apologier af Justinus Martyr († ca. 165), Lukian) ejendomsfællesskabets effektivitet eller virkning (ty. Wirksamkeit). Selv ikke-kristne antikke paralleller viste dets gennemførlighed. Det havde for Lukas ifølge Apostlenes Gerninger været en succeshistorie, ikke et fejlslagent eksperiment.

 Fordring på gyldighed

1780 udlagde Jacob Leonhard Vogel – kirurg fra Lübeck, død 1781 – Apostlenes Gerninger kap. 2 og 4 som et gyldigt retskrav (ty. Rechtsanspruch) som fattige kristne kunne stille til rige kristne og som fælles dispostionsret for alle kristne :

 "Enhver kristen har på grund af den broderlige forbindelse ret til de goder menighedens medlemmerne råder over og kunne i tilfælde af nød kræve, at de rige medlemmer skulle dele så meget af deres rigdom, som det måtte kræve for at opfylde vedkommendes behov. Enhver kristen skulle kunne gøre brug af brødrenes goder eller besiddelser, og dé kristne der havde noget, skulle ikke kunne afvise trængende brødre nytten og brugen af disse goder. For eksempel kunne en kristen, som ikke havde noget hjem, begære af en anden kristen som havde to eller tre huse, at han skulle give ham en lejlighed eller bolig, og dog forblive husherre uagtet dette påbud. Da det drejede sig om et forbrugsfællesskab, måtte en lejlighed dog overlades til den anden for at han kunne leve."

Martin Leutzsch ser de mest traditionelle fortolkninger som forsøg på at afværge kravet om gyldighed for nutidens kristne af Lukas forbillede. Han opregner flere måder denne afvisning kan argumenteres på:

 Konsekvent historisering : Ejendomsfællesskab var kun muligt i den særlige situation af nærforventning, som de tidlige kristne havde, en situation der ikke kunne gentages.
 Konsekvent afhistorisering : Ejendomsfællesskab havde aldrig eksisteret, det var blot en ideel konstruktion som Lukas havde foretaget.
 Afvisning af ejendomsfællesskab som forbillede : Ejendomsfællesskab er kun omtalt i Apostlenes Gerninger. Modellen fra Jerusalem var allerede i den tidlige kristendom kun én blandt andre.
 Religionshistorisk sammenligning : Ejendomsfællesskab var overtaget fra ikke-kristne paralleller og følger ikke af Jesu budskab.
 Begrænsning af relevans og effektivitet : Ejendomsfællesskab er en model for menigheder, ikke en social model. Ifølge Apostlenes Gerninger blev den ikke praktiseret af alle tidlige kristne, men kun under de første apostles vejledning. De havde været under påvirkning af pinsebegivenhedens eufori, og det havde ført til urmenighedens forarmelse.

 Noter og referencer
Artiklen er en oversættelse af den tilsvarende tyske i denne version fra den 7. juni 2018, hvor der er en længere liste med litteratur på tysk
Noter tilkommet under og efter oversættelsen

Referencer fra det tyske forlæg

 Se også
 Urmenigheden i Jerusalem – Udenfor og indenfor – Apostelmødet – Bibelen – Kerygma

 Litteratur til emnet
 Hyldahl, Niels (1974). Udenfor og indenfor : sociale og økonomiske aspekter i den ældste kristendom. DK5=22.59.
 Hyldahl, Niels (1993). Den ældste kristendoms historie. Kbh. : Museum Tusculanum. DK5=22.59.
 Pedersen, Sigfred (red.) (1994). Den nytestamentlige tids historie'' (DNTH). Aarhus Universitetsforlag. DK5=22.59.  – Af indholdet: Kirsten Rebekka Laursen: "Urkristendommen – historiske og sociale forhold."
 Litteratur fra det tyske forlæg

Eksterne henvisninger

 Online-udgaver af Bibelen på dansk
 "Bibelen på dansk"  Online-udgave fra 1933
 "Bibelen Online"  fra Bibelselskabet.dk
 "Bibelen på Hverdagsdansk" , online i 4. udgave, 2009

Det Nye Testamente
Kristendom i antikken
Socialisme

Ejendomsfællesskab hos urmenigheden i Jerusalem


بيرنارد لامبورد ( في بوينت بيتري)  لاعب كرة قدم فرنسي ذو أصول جوادلوبية معتزل كان يجيد اللعب في خط الدفاع .

لعب لامبورد في أندية كان (1991-1994) أنغرز (1994-1995) كان مجددا (1995-1996) بوردو (1996-1997) تشيلسي (1997-2001) بورتسموث (2001) باستيا (2001-2003) نانسي (2003) الوحدة (2003) .

ساهم لامبورد في تتويج نادي تشيلسي ببطولة كأس أبطال الكؤوس الأوروبي وكأس رابطة الأندية الإنجليزية المحترفة موسم 1997/1998 وبطولة كأس السوبر الأوروبي 1998 وبطولة كأس الاتحاد الإنجليزي لكرة القدم 1999/2000 .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في السعودية
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية غواديلوبيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون فرنسيون مغتربون في السعودية
رياضيون فرنسيون مغتربون في إنجلترا
لاعبو أنجيه
لاعبو الدوري الإنجليزي الممتاز
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو باستيا
لاعبو بوردو
لاعبو نادي تشيلسي
لاعبو دوري الدرجة الأولى الإنجليزي
لاعبو كان
لاعبو كرة قدم غوادلوبيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم فرنسيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في السعودية
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو نانسي
مواليد 1391 هـ
مواليد 1971
مواليد في بوانت-آه-بيتر

بيرنارد لامبورد


Michael Joseph Perry  (født 15. september 1991 Flint i Michigan i USA) er en amerikansk professionel MMA-udøver og tidligere professionel bokser, der i øjeblikket konkurrerer i welterweightklassen i Ultimate Fighting Championship.

Baggrund
Perry blev født i Flint i Michigan den 15. september 1991. I det meste af sit liv flyttede han rundt til forskellige skoler mellem Michigan og Florida. Denne ustabilitet førte ham til en vej af narkotika, husarrest, prøvetidskrænkelse, fængsel og til sidst til MMA.  Perry begyndte at træne som 11 årig.

MMA-karriere

Tidlig karriere
Perry fik sin professionelle debut i september 2014, efter at have afsluttet 11 amatørkampe med en rekordliste på 8-3. Han konkurrerede i flere regionale organisationer i hele USA. På lige under to år kæmpede han ni gange og afsluttede alle sine modstandere via KO/TKO.

Ultimate Fighting Championship
Perry fik sin UFC-debut med kort varsel mod Lim Hyun-gyu den 20. august 2016, på UFC 202, efter at Sultan Aliev trak sig ud på grund af en skade.  Ved den officielle indvejning fakede Perry et håndtryk med Lim og løftede herefter sine hænder op som en old school bokser og råbte til Lim, "Du troede du havde en ven", før han skreg lidenskabeligt af sin modstander.  Han besejrede Lim via TKO i første runde efter Perry slog ham to gange ned med sin højre hånd og igen med et venstre hook og fulgte derefter op med ground and pound før dommeren hoppede ind for at stoppe kampen.

Perry mødte Jake Ellenberger den 22. april 2017, på UFC Fight Night 108.  Han besejrede Ellenberger via KO i anden runde efter Perry slog ham ham ned med et venstre hook tidligt i 2. omgang og færdiggjorde ham med en stående albue fra en clinch 30 sekunder senere.  Perry blev tildelt en $ 50.000 Performance of the Night-bonus for sin indsats.

Perry skulle have mødt Thiago Alves den 16. september 2017, på UFC Fight Night 116. Alves blev trukket fra arrangementet og blev erstattet af nykommeren Alex Reyes.  Perry vandt kampen via knockout.  Sejren tildelte ligeledes Perry hans anden Performance of the Night-bonuspris.

Perry mødte Santiago Ponzinibbio den 16. december 2017 på UFC på Fox: Lawler vs dos Anjos.  Han tabte kampen via enstemmig afgørelse.

Perry mødte Max Griffin den 24. februar 2018 på UFC på Fox: Emmett vs Stephens.  Han tabte kampen via enstemmig afgørelse.

Perry skulle have mødt Yancy Medeiros den 7. juli 2018 på UFC 226.  Imidlertid trak Medeiros sig ud af kampen den 27. juni på grund af en ribbenskade. Den følgende dag blev det meddelt, at Paul Felder ville træde ind for at møde Perry i en Welterweight-kamp ved samme begivenhed.  Perry vandt kampen via delt afgørelse.

Perry mødte Donald Cerrone den 10. november 2018 på UFC Fight Night 139.  Perry tabte kampen via submission på grund af en armbar i 1. omgang, hvilket var første gang han blev stoppet i en professionel kampsportkamp.

Efter kampen mod Cerrone underskrev Perry en ny kontrakt med UFC og mødte Alex Oliveira den 27. april 2019 på UFC Fight Night: Jacaré vs. Hermansson .   Han vandt en tæt kamp via enstemmig afgørelse.

Mesterskaber og præstationer

 Ultimate Fighting Championship
 Night performance (2 gange) vs. Jake Ellenberger, Alex Reyes

Kontrovers
Under sin UFC-debut på UFC 202 blev Perry og hans cornerman, tidligere UFC-middleweight-kæmper Alex Nicholson, anklaget for racisme, efter at Nicholson råbte under pre-fight introduktionerne og sagde: "Han kan ikke engang åbne sine morf-king øjne", hvor han refererede til sin koreanske modstander Hyun Gyu Lim. Nicholson adresserede senere kommentaren på Twitter og sagde: "Jeg respekterer enhver, der træder i buret, og mine kommentarer var ufølsomme over for Lim. Jeg var hype for min bror, men det er alt sammen kærlighed, ikke had." Nicholson henviste også til Lim som "Dung Him Kong Jung Foo", i et Facebook-indlæg. Mandagen efter kampen gav Perry en forklaring, mens han på The MMA Hour sagde: "Jeg tror ikke, at nogen af mine konkurrencer kan se mig, og da jeg ramte Lim, åbnede jeg mange menneskers øjne," fortalte Perry Ariel Helwani. Helwani præciserede derefter, at kommentaren blev lavet før kampen, hvortil Perry svarede "Nå, vi kan se fremtiden."     Perry er også blevet kritiseret for at lave homofobiske og racistiske kommentarer samt at iføre sig Blackface .

Referencer

Eksterne henvisninger
 Mike Perry – UFC.com

MMA-udøvere fra USA
Boksere fra USA
Pages with unreviewed translations

Mike Perry


Almuñécar, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin güneyinde en fazla nüfusu sahip bulunan Endülüs özerk bölgesine bağlı sekiz eyaletten biri olan Granada'ya bağlı 170 belediyeden biridir. Almuñécar belediyesinin nüfusu, 2005 yılı nüfus sayımlarına göre 23.073 kişidir.

1975'te Francisco Franco'nun ölümünden sonra bölgenin en popüler turizm merkezlerinden biri durumuna gelmiştir.

Dış bağlantılar

 Resmi site
 Almuñécar'ın konumu
 Almuñécar fotoğrafları

Granada'nın belediyeleri

Almuñécar


Èlise Bussaglia (født 24. september 1985) er en fransk fodboldspiller, der spiller for Division 1 Féminine klubben Dijon FCO og Frankrigs landshold.

Eksterne henvisninger
 FFF spillerprofil

Kvindelige fodboldspillere fra Frankrig
Kvindelige fodboldlandsholdsspillere fra Frankrig
Fodboldspillere fra Olympique Lyon (kvinder)
Fodboldspillere fra Montpellier HSC (kvinder)

Élise Bussaglia


Ana Maria Guran (n. 6 octombrie 1995, Câmpina) este o actriță română de scenă și film. La Gala Premiilor Gopo din 2016, a fost nominalizată pentru premiul de cea mai bună actriță și premiată cu titlul de tânără speranță pentru prestația de debut cinematografic din filmul Lumea e a mea.

Biografie
Născută în Câmpina, Ana Maria este fiica omului politic Virgil Guran. A absolvit Colegiul Național Nicolae Grigorescu din Câmpina și a urmat cursurile UNATC, ulterior obținând și un Master în actorie.

Filmografie
 2016 — Lumea e a mea, regia Nicolae Constantin Tănase, debut cinematografic în rolul Larisei.
 2023 Romina, VTM

Note

Legături externe
 Ana Maria Guran despre filmul "Lumea e a mea"
 Actrița la IMDB
 Biografia actriței Ana Maria Guran

Nașteri în 1995
Nașteri pe 6 octombrie
Actrițe de film române
Actrițe de teatru române
Câmpineni
Gopo pentru tânără speranță
Nominalizări pentru Premiile Gopo
Actori români în viață

Ana Maria Guran


දෘශ්‍ය ආලෝකයට වඩා ඉහළ සංඛ්‍යාතයක් ඇති විද්‍යුත් චුම්භක තරංග විශේෂයකි. සුර්යයා ගෙන් නික්මෙන මෙම තරංග නිසි ප්‍රමාණයෙන් ලැබීමෙන් සම වර්ණවත්වීම හා සමේ විටමින් ඩී සංශ්ලේශණය සිදුවේ. එහෙත් ප්‍රමාණයට වඩා මෙම කිරණ වලට නිරාවරණය වීමෙන් ජාන විකෘතිවීම,සමේ පිළිකා ඇතිවීම,දෘෂ්ටිවිතානයට හානිවීම හා සමට හානිවීම සිදුවිය හැක. ප්‍රතිදීප්ත බල්බ තුළ ආලෝකය නිපදවීමෙදී මෙම කිරණ ඇතිකර ප්‍රතිදීප්ත සංයෝග මත වැටීමෙන් දෘශ්‍ය අලෝකය නිපදවයි. වස්තුවල ඉරිතැලීම් හා පිපිරීම් සොයා ගැනීමටත් ව්‍යාජ මුදල් නෝට්‍ටු හඳුනාගැනීමටත් යොදාගැනීමටත් පාරජම්බුල කිරණ භාවිතා කරයි.

පාර ජම්බූල යනු 'ජම්බූල'ට ඉහළින් පිහිටි යන්නයි. ජම්බූල (දම්) යනු දෘශ්‍ය ආලෝකය සෑදී ඇති වර්ණ හතෙන් සංඛ්‍යාතය වැඩි ම වර්ණය වන අතර පාරජම්බූල කිරණ යනු ජම්බූල වර්ණයට වඩා ඉහළ සංඛ්‍යාත පරාසයට අයත් මිනිස් ඇස සංවේදී නොවන කිරණ වර්ගයකි. මිනිස් ඇසට නොපෙනුන ද, මී මැස්සන් වැනි කෘමීන් පාරජම්බූල කිරණ ස`දහා සංවේදී බව සොයාගෙන ඇත. සූර්ය ආලෝකයේ පාරජම්බූල කිරණ කුඩා ප්‍රමාණයක් අඩංගු ය. විද්‍යුත් විසර්ජන මගින් සහ රසදිය වාෂ්ප ලාම්පු මගින් ද පාරජම්බූල කිරණ නිපදවෙයි.

මෙම කිරණ මගින් මිනිස් සිරුරේ විටමින් D නිපදවන නිසා යම් ප්‍රමාණයකට සූර්ය ආලෝකයට නිරාවරණය වීම ප්‍රයෝජනවත් ය. එසේ වුව ද අධික ව පාරජම්බූල කිරණවලට නිරාවරණය වීමෙන් ඇසෙහි සුද සහ සමෙහි පිළිකා ඇති විය හැකි ය.

රෝහල්වල විෂබීජ විනාශ කිරීමට පාරජම්බූල කිරණ භාවිත වෙයි. සමහර රසායනික ද්‍රව්‍ය පාරජම්බූල කිරණවලට නිරාවරණය වූ විට දිලිසීමක් ඇති වෙයි. බැංකු වැනි ආයතනවල මුදල් නෝට්ටුවල ඇති රහස්‍ය සංකේත පරීක්ෂා කිරීමට මෙම සංසිද්ධිය භාවිත වෙයි. සමහර රෙදි සෝදන කුඩු වර්ගවලට මෙවැනි රසායනික වර්ග එකතු කෙරෙයි. එම කුඩු භාවිත කර සේදූ රෙදි හිරු එළියට නිරාවරණය වූ විට බැබළීමක් ඇති වෙය

විද්‍යුත් චුම්භක වර්ණාවලිය

පාරජම්බුල කිරණ


Giuseppe Renato Imperiali (Oria, 29 de abril de 1651 - Roma, 15 de janeiro de 1737) foi um cardeal do século XVIII

Nascimento
Nasceu em Oria em 29 de abril de 1651, perto de Francavilla, feudo de sua família, arquidiocese de Brindisi. De família genovesa. Filho de Michele Imperiali, príncipe de Francavilla, e Brigida Grimaldi. Seu sobrenome também está listado como Imperiale. Sobrinho do cardeal Lorenzo Imperiali (1652). Tio dos cardeais Giuseppe Spinelli (1735) e Cosimo Imperiali (1753).

Educação
Obteve um doutorado (nenhuma informação educacional adicional encontrada).

Início da vida
Prelado papal no pontificado do Papa Clemente X (1670-1676). Clérigo da Câmara Apostólica no pontificado do Papa Inocêncio XI, e posteriormente tesoureiro e auditor da mesma câmara. Comissário geral de marinheiros e galeras e de fortalezas e torres marítimas dos Estados Pontifícios, 14 de setembro de 1686.

Cardinalado
Criado cardeal diácono no consistório de 13 de fevereiro de 1690; recebeu o chapéu vermelho em 16 de fevereiro de 1690; e a diácona de S. Giorgio em Velabro em 10 de abril de 1690. Concedeu dispensa para ser cardeal, embora ainda não tivesse recebido as ordens menores, em 13 de fevereiro de 1690. Concedeu licença para receber todas as ordens sagradas fora das têmporas e sem intervalos de tempo entre eles, 18 de março de 1690. Legado em Ferrara, 10 de abril de 1690; legação prorrogada por um triênio, 17 de julho de 1691. Legado ad exercendam em Bolonha, 10 de junho de 1690. Participou do conclave de 1691, que elegeu o Papa Inocêncio XII. Participou do conclave de 1700, que elegeu o Papa Clemente XI. Prefeito da SC de Bom Governo. Prefeito da SC da Disciplina dos Regulares, 1698. Nomeado legado a latere perante o rei Carlos II da Espanha durante sua visita a Milão, em 14 de outubro de 1711. Participou do conclave de 1721, que elegeu o Papa Inocêncio XIII. Participou do conclave de 1724, que elegeu o Papa Bento XIII. Optou pela ordem dos presbíteros e sua diaconia foi elevada, pro illa vice , a título, em 9 de dezembro de 1726. Optou pelo título de S. Lorenzo em Lucina, em 20 de janeiro de 1727, mantendo seu outro título até 17 de novembro de 1732, quando ele renunciou. Participou do conclave de 1730, que elegeu o Papa Clemente XII; O cardeal Cornelio Bentivoglio apresentou o veto do rei Felipe V da Espanha contra sua eleição para o papado quando faltava um voto para ser eleito. Cardeal protopreta . Apoiou e protegeu a nascente Pontifícia Academia dos Nobres Eclesiásticos. Ele reuniu uma vasta biblioteca que foi leiloada em 1793.

Morte
Morreu em Roma em 15 de janeiro de 1737, às 16 horas, após uma breve doença. Transferido para a igreja de S. Agostino, em Roma, onde decorreu o funeral, e sepultado do lado direito da capela dedicada ao santo nessa mesma igreja.

Cardeais nomeados pelo papa Alexandre VIII
Cardeais protopresbíteros

Giuseppe Renato Imperiali


Der Purcell-Effekt, benannt nach Edward Mills Purcell, besagt, dass die Wahrscheinlichkeit spontaner Emission dadurch erhöht oder reduziert werden kann, dass die Quelle in einen Resonator gesetzt wird. Die Emissionsrate wächst, für den Fall, dass die nullte Mode des Resonators resonant mit dem Emitter ist und dieser genau in der Mitte des Resonators platziert ist, um den Purcell-Faktor

,

Wobei  die Wellenlänge der emittierten Strahlung, sowie  die Güte,  das Modenvolumen des Resonators und  der Brechungsindex im jeweiligen Medium sind.

Der Purcell-Faktor lässt sich auch als Quotient der Emissionsraten innerhalb  und außerhalb  des Resonators ausdrücken:

Der Purcell-Effekt beschreibt die Änderung der Emissionsrate eines Emitters im Bereich schwacher Kopplung zwischen Licht und Materie. Ist die Güte des Resonators groß genug, so kann eine Reabsorption der emittierten Photonen stattfinden. Wird die Wahrscheinlichkeit der Reabsorption größer als die Wahrscheinlichkeit, dass ein Photon den Resonator verlässt, wird das Regime der starken Kopplung erreicht.

Der Purcell-Effekt wird insbesondere bei der Konstruktion von Einzelphotonenquellen ausgenutzt.

Literatur

Einzelnachweise

Optischer Effekt

Purcell-Effekt


Das Arbeitsobjekt () ist in der Organisationslehre der Gegenstand, der durch Aufgabenträger bearbeitet wird und durch den Produktionsprozess eine Zustandsänderung erfährt.

Allgemeines
Aufgabenträger kann eine Arbeitskraft oder eine Maschine sein. Durch ihre Aufgabe und den Arbeitsplatz erhalten beide mindestens eine räumliche Beziehung zum Arbeitsobjekt. Dabei müssen die Aufgabenträger das Arbeitsobjekt mit Hilfe von Arbeitsmitteln bearbeiten oder weiterverarbeiten, wodurch am Arbeitsobjekt eine Zustandsänderung eintritt. Als Arbeitsobjekte kommen reale (Auto beim Automobilhersteller) oder abstrakte (Kredit in einem Kreditinstitut) Güter und Dienstleistungen in Frage. Unter Arbeitsobjekt verstehen wir die "gegenständliche oder abstrakte Form von Gegenständen, auf die sich die Arbeitsaufgabe (…) bei Beginn des Arbeitsvollzuges bezieht und die nach Maßgabe seiner Funktion zu verändern sein wird". Diese Zustandsveränderung verwandelt das Arbeitsobjekt in ein Produkt (Endprodukt, Halbfabrikat, Zwischenprodukt) oder eine Dienstleistung.

Das Verhältnis der Arbeit zum Arbeitsobjekt ist Erkenntnisobjekt der Arbeitswissenschaft, während sich die Betriebswirtschaftslehre um den Transformationsprozess der Arbeitsobjekte – die Produktion – und die Organisation kümmert.

Geschichte
Arbeitsobjekte sind so alt wie die menschliche Arbeit. Bereits Karl Marx beschrieb im Mai 1857 die Funktion des Arbeitsobjekts bei der Bearbeitung der Natur wie folgt: "Die Erde an sich – so sehr sie Hindernisse darbieten mag, um sie zu bearbeiten, sich wirklich anzueignen – bietet kein Hindernis dar, sich zu ihr als der unorganischen Natur des lebendigen Individuums, seiner Werkstätte, dem Arbeitsmittel, Arbeitsobjekt und Lebensmittel des Subjekts zu verhalten". Er ging in seiner Entfremdungstheorie davon aus, dass sich der Arbeiter vom Arbeitsobjekt durch Arbeitsteilung und Monotonie geistig entferne, wodurch seine Arbeitsleistung sinke. Die Bereitschaft zur Arbeit wird stark vom Arbeitsobjekt und der Arbeitsverrichtung bestimmt. Der Mensch ist durch die Arbeitsteilung und Arbeitszerlegung von seiner Arbeit entfremdet, was sich durch mangelnde Bindung an das Arbeitsobjekt zeigt.

Die Arbeit ist in der Betriebswirtschaftslehre stets objektbezogen, sie ist Arbeit "an etwas", sie bildet das Arbeitsobjekt um. Das Ergebnis dieser Umbildung ist die Arbeitsleistung. Die Arbeit verleiht dem Arbeitsobjekt einen Wert oder erhöht ihn. Der Betriebswirt Erich Gutenberg ging 1955 davon aus, dass zwischen der Arbeitskraft (die er "Arbeitssubjekt" nannte) und dem Arbeitsobjekt ein "inneres Verhältnis" derart besteht, dass die Arbeitsperson ein – mehr oder weniger starkes – Interesse am Arbeitsobjekt entwickelt wie dies bei Forschungs- und Entwicklungsarbeiten der Fall sei. Diese Beziehung ist ein Teil der Arbeitsmotivation. Erich Kosiol untersuchte 1962 die Arbeitsobjekte ausführlich und nannte sie im Rahmen des Arbeitsprozesses "alle möglichen Bezugsobjekte der Arbeit". Für ihn ist der Arbeitsgang der Arbeitsteil einer Arbeitskraft, "der bei gegebener Arbeitsteilung an einem Arbeitsobjekt vollzogen wird". Dabei sind bei gegebener Arbeitsfolge verschiedenartiger Arbeitsgänge am selben Arbeitsobjekt die Arbeitsplätze "räumlich derart anzuordnen, dass der Arbeitsprozess bei geringsten Transportwegen reibungslos abgewickelt werden kann". Horst Albach schrieb im Jahre 2000 den motivierten Arbeitskräften ein enges Verhältnis zum Arbeitsobjekt zu.

Arten
Man unterscheidet stoffliche Arbeitsobjekte, Informationen und lebende Arbeitsobjekte. Zu den stofflichen Arbeitsobjekten gehören alle Werkstoffe und Güter, die im Arbeitssystem der Arbeitsaufgabe entsprechend verändert werden. Energiearten können Arbeitsobjekte sein, wenn sie im Produktionsprozess umgewandelt werden (etwa Wind durch Windkraftwerke in Windenergie). Informationen sind Arbeitsobjekte, wenn sie in Form von Arbeitsanweisungen die Zustandsveränderung während der Produktion vorschreiben. Als lebende Arbeitsobjekte kommen Menschen, Tiere und Pflanzen in Betracht. Der Mensch kann im Dienstleistungssektor Arbeitsobjekt sein (etwa der Kunde beim Friseur), das Tier beim Tierarzt und die Pflanze beim Landwirt.

Bei allen Arbeitsobjekten geht es insbesondere um die Veränderung von Aggregatzustand, Oberflächenbeschaffenheit, Behandlungsempfindlichkeit, Form, Größe, Gewicht oder Gefährlichkeit.

Arbeitsobjekt und Arbeitsplatz
Das Arbeitsobjekt muss am Arbeitsplatz vorhanden sein. Dort befindet es sich entweder im Ruhezustand und kann dann bearbeitet werden oder wird zwecks Bearbeitung in eine Ruhelage gebracht oder kann in gewissen Grenzen in Bewegung bearbeitet werden (Fließbandfertigung). Der Arbeitsplatz kann aber auch mit dem Arbeitsobjekt wechseln, etwa beim Straßen- und Wegebau oder Brückenbau. Der Arbeitstakt richtet sich insbesondere nach der Art und Beschaffenheit des Arbeitsobjektes und danach, wie viel Materialwiderstand es beim Arbeitsvorgang leistet.

Ein neuer Arbeitsvorgang liegt dann vor, wenn
 der Bearbeiter wechselt,
 das Arbeitsobjekt wechselt
 das Arbeitsobjekt in mehrere Objekte zerlegt wird oder mehrere Arbeitsobjekte zu einem einzigen vereinigt werden
 das Arbeitsmittel wechselt oder
 ein bestimmter Aggregatzustand des Arbeitsobjekts erreicht wird.
Der Wechsel von Bearbeiter, Arbeitsobjekt oder Arbeitsmittel stellt die Ursache von neuen Arbeitsvorgängen am Arbeitsplatz dar.

Das Arbeitsobjekt benötigt im Arbeitsprozess eine bestimmte Durchlaufzeit, zu der auch die Zeiträume gehören, an denen das Arbeitsobjekt auf die nachfolgende Verrichtung wartet. Die Veränderung eines Arbeitsobjektes geschieht dabei am Arbeitsplatz durch Einwirkung oder Förderung (Lage- oder Ortsveränderung), Prüfen (Kontrolle im Arbeitsprozess), Liegen (ablaufbedingte Unterbrechung oder Betriebsstörung) oder Lagern.

Siehe auch
 Arbeitsgegenstand
 Werkstück

Einzelnachweise

Arbeitswelt
Arbeitsstudium
Planung und Organisation

Arbeitsobjekt


Crocomela este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Specii

 Crocomela abadesa
 Crocomela acuminata
 Crocomela albolineata
 Crocomela colorata
 Crocomela conscita
 Crocomela elisa
 Crocomela erectistria
 Crocomela flammifera
 Crocomela fusifera
 Crocomela imperialis
 Crocomela inca
 Crocomela intensa
 Crocomela latimargo
 Crocomela luxuriosa
 Crocomela mamerta
 Crocomela marginata
 Crocomela maxima
 Crocomela minima
 Crocomela orthocraspeda
 Crocomela palmeri
 Crocomela praelata
 Crocomela regia
 Crocomela rubriplaga
 Crocomela splendida
 Crocomela tenuifascia
 Crocomela theophrastus
 Crocomela trigonata
 Crocomela tripunctata
 Crocomela unifasciata
 Crocomela vitellina
 Crocomela volitans

Referințe

Legături externe

Crocomela

Crocomela


Zomicarpa, biljni rod iz porodice kozlačevki smješten u tribus Caladieae, dio potporodice Aroideae.

To su mali gomoljasti geofiti sa šumskog tla u tropskoj kišnoj šumi iz sjeveroistočnog Brazila . Priznate su dvije vrste.

Vrste
 Zomicarpa pythonium (Mart.) Schott
 Zomicarpa steigeriana Maxim. ex Schott

Izvori

Caladieae

Zomicarpa


Hans Reichenbach (26 Eylül 1891, Hamburg - 9 Nisan 1953, Los Angeles), Alman düşünür.

20. yüzyılın önemli filozoflarından biri olarak kabul edilir. Fizik felsefesi ve bilim felsefesi alanındaki çalışmaları ile etki yaratmıştır. Viyana Çevresi filozofları ortak faaliyetler göstermiş;mantıkçı pozitivizmin önde gelen isimleri arasında yer almıştır

Nazi Almanyası'ndan kaçarak Türkiye'ye gelen Reichenbach, beş yıl İstanbul Üniversitesi'nde görev yaparak Cumhuriyet'in ilk kuşak felsefecilerini yetiştirmiştir.

Yaşamı
1881 yılında Hamburg'da doğdu. Beş çocuklu bir ailenin üçüncü çocuğu idi. Ticaretle uğraşan bir iş insanı bir baba ile eğitim görevlisi bir annenin çocuğudur. Kültürel açıdan zengin bir aile ortamı içinde büyüdü. İlk ve orta öğrenimini Hamburg'da tamamladı. Başarılı bir öğrenim hayatı oldu.

1910-1911 arasında Stuttgart Üniversitesi'nde mühendislik eğitimi aldı, sosyalist öğrenci hareketinde aktif oldu. Mühendislik eğitimini yarıda bırakarak Berlin, Mühih ve Göttingen üniversitelerinde matematik, fizik ve felsefe eğitimi aldı.  Matematiksel olasılık teorisinin fizik dünyasına uygulaması ile ilgili doktora tezi ile 1915 yılında felsefe doktoru oldu  "Gerçekçiliğin Matematiksel İfadesinde Olasılık Kavramı" başlığını taşıyan tezi, Kantçı felsefe görüşü üzerinde derin bir etki yaptı.

15 Mart 1915-1 Eylül 1917 yılları arasında askerlik yaptı. Alman ordusunda Rus birliğine karşı muhabere teşkilatında hizmet verirken 1916'da rahatsızlanarak Berlin'e döndü. Berlin'de bir süre radyo teknolojilerinde alanında çalışan bir firmada mühendis olarak çalıştı.

15 Haziran 1918'de Elizabeth Lingener ile evlendi.  Çiftin bu evlilikten iki çocukları oldu. 1918'de sınavdan geçerek Göttingen Üniversitesi'nden matematikçi ve fizikçi dereceleri alan Reinchenbach, akademik çalışmalarına akşamları devam etti. Albert Einstein'in  davet ettiği beş kişiden birisi olarak Berlin Üniversitesi'nde, görelilik teorisi üzerine verdiği ilk seminerine katıldı ve onunla dost oldu, 1917-1920 arasında onun görelilik teorisi derslerine katıldı.

Einstein'in seminerlerine katıldıktan sonra görelilik teorisinin ve kuantum mekaniğinin felsefe üzerine etkileri ile ilgilenmeye başladı. 1920 yılında Stutgart Üniversitesi'ne döndü, Görelilik Teorisi ve A priori Bilgi başlıklı doçentlik tezini hazırladı. Zamanla görelilik teorisi ve kuantum mekaniğinin yanı sıra olasılık mantığı ve olasılık hesabı ile ilgili yayınlar yaptı.

1927-1933 yılları arasında Berlin Üniversitesi Fizik Bölümü'nde çalıştı. Bu kurumda doğa felsefesi dersleri verdi.  Resmî bir üyesi olmasa da Viyana Çevresi filozofları ile yakın ilişki sürdürdü. 1928 yılında Empirik Felsefe Cemiyeti'ni (Berlin Çevresi veya Berlin Mantıkçı Olguculuk Ekolü olarak da bilinir) kurdu. 1930 yılında bilim felsefesi üzerine radyo yayınları yaptı ve Rudofl Carnap ile birlikte Erkenntnis adlı yayını çıkarmaya başladı. Dergi, II. Dünya Savaşı nedeniyle sonlanana kadar felsefi konuların bilimsel olarak araştırıldığı disiplinler arası çalışmalar yayınladı.

Almanya'da Naziler'in iktidara gelmesinden sonra soyunda Yahudilik bulunduğu iddiasıyla ders vermesi engellendi. Dersleri Nazi öğrenci grupları tarafından sabote edilmesi ve hakkında  "Marksist ve yarı Yahudi" ifadeleriyle aleyhinde üniversite yönetimine suç duyurusunda bulunulması üzerine üniversiteden uzaklaştırılmayı beklemeden ülkeyi terk etti; mülteci olarak İsviçre'ye gitti. Yurtdışındaki Alman Bilim adamlarına Yardım Derneği aracılığıyla eşi ve iki çocuğuyla Ekim 1933'te İstanbul'a gitti ve İstanbul Üniversitesi Edebiyat Fakültesi'nde görev yapmaya başladı.

Reichenback, İstanbul Üniversitesi'nde felsefe öğrencilerinin yanı sıra Fizik Fakültesi öğrencilerine de doğa felsefesi üzerine dersler verdi; disiplinler arası seminerler düzenledi, felsefe müfredatını radikal biçimde değiştirdi. Üniversitede akademik  yıl başlangıçlarında yapılan Üniversite Konferanslarında bilimsel felsefe ile ilgili görüşlerini Türk akademik çevreleri ile paylaştı, bu konuşmalar Türkiye'deki bilim felsefesi ve tarihi çalışmalarını etkiledi. Üniversitede Avrupa'nın büyük üniversitelerindeki felsefe seminer kitaplıklarıyla yarışır düzeyde bir Felsefe Kitaplığı kurulmasını sağladı. Felsefe bölümünde yetiştirdiği öğrenciler arasında Nusret Hızır, Macit Gökberk, Vehbi Eralp,  Hilmi Ziya Ülken, Niyazi Berkes ve Neyire Adil vardır. 1934'te kurulan Türk Doğa Bilimleri ve Fizik Derneği'nin kurucuları arasında yer almıştır.

Ünlü yayını Deney ve Kehanet, 1938 yılında İstanbul'da İngilizce olarak basıldı. Kitapta, kurucusu olduğu Erkenntnis'te, diğer bilim felsefesi dergilerinde ve İstanbul Üniversitesi'nin yayınlarında yayımlanmış makalelerini bir araya getirdi.

1938'de ABD'ye göç ederek Kaliforniya Üniversitesi'nde felsefe bölümünde çalıştı. Burada yetiştirdiği öğrenciler arasında en tanınmışları Carl Hempel, Hilary Putnam ve Wesley Salmon'dur.   Kuantum Mekaniğinin Felsefi Temelleri ve Simgesel Mantığın Öğeleri, Bilimsel Felsefenin Doğuşu gibi önemli kitaplarını yayımladı.

1953 yılında geçirdiği kalp krizi sonucu öldü. Ölümünden önce zaman üzerine bir çözümleme için devam eden çalışması, Zamanın Yönü adıyla 1956'da yayımlanmıştır.

Görüşleri
Reichenbach, bilimin tümüyle rasyonel bir faaliyet olduğuna karşı çıkmamakla birlikte, mutlak bilimsel doğruluk düşüncesinden vazgeçilmesi gerektiğini öne sürmüş ve yalnızca olası doğrulardan söz edebileceğimizi söylemiştir. Bir tavır olarak olasıcılığı benimseyen filozof, pozitivist geleneğin ünlü doğrulanabilirlik ilkesinin de olasıcılık temele alınarak değiştirilmesi gerektiğini söylemiştir. Doğrulanabilirlik konusunda özgün katkılarda bulunan Reichenbach, dört tür doğrulanabilirliği birbirinden ayırmıştır. Bunlar sırasıyla, tekniğin gelişme düzeyiyle orantılı olarak gündeme gelen teknik doğrulanabilirlik, doğa yasalarıyla çelişmemeyi ifade eden fiziki doğrulanabilirlik, çelişkiden bağışık olmayı ifade eden mantıksal doğrulanabilirlik ve deneysel doğrulanabilirliktir.

Ayrıca bakınız

 Ernst von Aster
 Nusret Hızır

Eserleri

 Göreli uzay-Zaman Öğretisinin Aksiyomatiği (1920)
 Bugünkü Doğa Felsefesinin Yolları ve Amaçları (1931)
 *Olasılık Mantığı (1931)
 Olasılık önerisi (1935)
 Deney ve Kehanet (1938)
 Kopernik'ten Einstein'a (1942)
 Kuantum Mekaniğinin Felsefi Temelleri (1944)
 Simgesel Mantığın Öğeleri (1947)
 Bilimsel Felsefenin Doğuşu (1951)
 Zamanın Yönü (1956)

Kaynakça

Alman filozoflar
Yahudi asıllı Almanlar
İstanbul Üniversitesi öğretim üyeleri
1891 doğumlular
1953 yılında ölenler
Mantıksal pozitivizm

Hans Reichenbach


Die Liopteridae sind eine Familie der Hautflügler (Hymenoptera) und werden in die Überfamilie der Gallwespenartigen (Cynipoidea) eingeordnet. Die Familie lebt vor allem in tropischen Wäldern und wird nur sehr selten beobachtet; sie fehlt in Europa. Soweit ihre Biologie bekannt ist, leben die Larven vermutlich als Parasitoide von holzbewohnenden Käferlarven.

Merkmale
Liopteridae sind relativ große (meist 5 bis 15 Millimeter Körperlänge), meist kontrastreich gezeichnete Wespen. Ihre Verwandtschaft mit den anderen Cynipoidea zeigt sich im charakteristischen Flügelgeäder der Überfamilie und in der Gestalt des Hinterleibs, der in Seitenansicht oval und relativ hoch gewölbt, bei Ansicht von oben aber sehr schmal ist. Von den Gallwespen (Cynipidae) und den Figitidae sind die Liopteridae meist schon anhand der Körpergröße leicht unterscheidbar, obwohl es auch Arten gibt, die kaum größer als drei Millimeter werden. Von den Ibaliidae unterscheiden sie sich vor allem in der Skulptur des Thorax (meist auch des Kopfes), die bei den Liopteridae ein charakteristisches Muster aus zahlreichen kleinen Grübchen in der sehr massiv sklerotisierten Cuticula zeigt. Außerdem zeigt das Schildchen (Scutellum) seitliche, abgerundete oder dornartige, Fortsätze und die Schienen (Tibien) des mittleren Beinpaars sind auffallend kurz. Die Fühler sind meist lang und fadenförmig, oft sind sie zur Spitze hin etwas verbreitert (gekeult). Die Flügel sind klar oder dunkelbraun getönt und oft gezeichnet.

Verbreitung
Liopteridae sind beinahe weltweit verbreitet, kommen aber fast nur in den Tropen und auf der Südhalbkugel vor. Die Unterfamilie Liopterinae lebt in den Tropen Südamerikas (Neotropis) mit wenigen Arten, die nach Norden bis Mittelamerika (Panama) ausstrahlen. Die Oberthuerellinae leben im tropischen Afrika, die Dallatorrellinae leben in Südostasien, Australien und dem verbindenden Inselbogen. Die Mayrellinae sind fast weltweit verbreitet, wobei die meisten Arten im tropischen Ostasien leben. In Amerika kommen einige Arten nach Norden bis in die USA (Texas, Kalifornien) vor. Lediglich in der Westpaläarktis mit Europa kommt keine Art vor.

Lebensweise
Die Biologie der Familie ist nahezu unbekannt. Aus den Funddaten der Museumsexemplare ist ersichtlich, dass die meisten Tiere an abgestorbenem Holz gesammelt worden sind. In einigen Fällen wurde ein Befall des Holzes durch Käferlarven (Buprestidae, Cerambycidae), gelegentlich auch durch Holzwespenlarven (Siricidae) berichtet. Aus diesen spärlichen Angaben wird von den meisten Bearbeitern ein Leben der Larven als Parasitoide holzbewohnender Käferlarven geschlossen.

Systematik
In seiner maßgeblichen Monographie der Familie unterscheidet Fredrik Ronquist 130 Arten, von denen allerdings 70 nicht wissenschaftlich beschrieben sind. Von fast allen Arten liegen nur Einzelexemplare oder sehr kleine Serien vor. Es ist deshalb anzunehmen, dass die Vertreter der Familie nicht nur generell eher selten sind, sondern auch, dass zahlreiche Arten bisher noch nicht gefunden worden sind. Der Verbreitungsschwerpunkt der Familie in tropischen Wäldern, die generell sehr wenig erforscht sind, entspricht dieser Einschätzung.

Die Familie wird in vier Unterfamilien gegliedert:
Mayrellinae. 3 Gattungen
Dallatorrellinae. 2 Gattungen
Oberthuerellinae. 3 Gattungen
Liopterinae. 3 Gattungen

Belege

Einzelnachweise

Literatur
Fredrik Ronquist (1995): Phylogeny and classification of the Liopteridae, an archaic group of cynipoid wasps (Hymenoptera). Entomologica Scandinavica, Supplement 46: 1–74. download (PDF; 11,6 MB)
M.L. Buffington, F. Ronquist, P. Hanson, F.M. Fontal-Cazalla, P. Ros-Farré (2006) Cynipoidea. In: Fernández, F. and M. J. Sharkey (eds), Introducción a los Hymenoptera de la Región Neotropical, Serie Entomología Colombiana. Sociedad Colombiana de Entomología, Bogotá D.C., Colombia. download in englisch (PDF; 5,2 MB)

Gallwespenartige
Cynipoidea

Liopteridae


An Comanthera paepalophylla in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Silveira, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni L.R.Parra och Ana Maria Giulietti. An Comanthera paepalophylla in nahilalakip ha genus nga Comanthera, ngan familia nga Eriocaulaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. p. paepalophylla
 C. p. strigosa

Mga kasarigan

Comanthera

Comanthera paepalophylla


Josef Bogner (Gersthofen, 29 de enero de 1939 - 23 de abril de 2020) fue un ingeniero hortícola y botánico alemán, especialista en aráceas. Destacó en el estudio de las monocotiledóneas, en especial en las araceæ realizando importantes aportaciones al debate científico sobre las mismas.

Biografía
Realizó estudios de horticultura y cultivo de plantas ornamentales. Completó su formación en el Jardín Botánico de la Universidad de Cambridge entre 1962 y 1963; y realizó la ingeniería hortícola en el Instituto Estatal de Investigación y Enseñanza de horticultura en Weihenstephan en 1966.

Finalizados los estudios se trasladó a Francia donde empezó a trabajar en el Jardín Botánico Les Cèdres de Saint-Jean-Cap-Ferrat y a tener contacto con las araceæ tropicales. Un año después, en 1967 realizó un viaje de dos años por África oriental: Madagascar, Comoras, Seychelles y Mascareñas para investigar sobre las araceæ tropicales por ser endémicas.

A su regreso en 1969 empezó a trabajar en el Jardín Botánico Nymphenburg de Múnic, donde permaneció hasta el año 2000, periodo en el que realizó importantes colecciones de especies de araceæ vivas . Continuó con la investigación sobre las araceæ e incluyó en la misma el estudio de las monocotyledoneae. Las investigaciones le llevaron a viajar a diferentes regiones de clima subtropical —India, Sri Lanka, Sumatra, sur de China, África occidental y América tropical— donde obtuvo semillas y plantas que incorporó a su herbario.

Publicó el resultado de sus investigaciones así como materiales de sus propias colecciones de herbarios en publicaciones científicas de todo el mundo, hecho que le reportó alguna controversia. Aun así sus investigaciones han contribuido al estudio que otros grupos de científicos han realizado sobre las araceæ.

Falleció el 23 de abril de 2020 en su domicilio por causas naturales.

Reconocimientos

 Doctor honoris causa por la Universidad Ludwig Maximilian de Múnic, (2004).

Algunas publicaciones
 . 2010. Deuterocohnia brevispicata (Bromeliaceae). Kakteen und andere Sukkulenten 61(2): 38 – 40
 ----. 2010. Are the flowers of the duckweeds (Araceae-Lemnoideae) bisexual or unisexual? Aroideana 33: 178 – 182
 . 2010. Aracistrobus, an enigmatic non-araceous fossil from the Eurasian Oligocene and Miocene. Zitteliana A50: 137 – 141
 . 2010. Acoraceae. En Flora of China 23: 1–2
 ----, ----, . 2010. Flora of China 23: 3 – 79
 . 2009. Cryptocoryne sivadasanii Bogner (Araceae), eine ungewöhnliche Art aus Indien. Aqua Planta 34: 88 – 95
 ----. 2009. Cryptocoryne cruddasiana Prain, eine endemische Art aus Myanmar (Burma). Aqua Planta 34: 4 – 13
 ----. 2009. Pycnospatha palmata Torel ex Gagnep. (Araceae) – rediscovered. Aroideana 32: 2 – 7
 ----. 2009. The free-floating Aroids (Araceae) – living and fossil. – Zitteliana 48/49: 113 – 128
 ----. 2009. The Genus Zomicarpella N.E.Br. (Araceae). Aroideana 32: 8 – 18
 ----, . 2009. Studies on the Schismatoglottideae (Araceae) of Borneo VI: A New Schismatoglottis species from Sarawak, Malaysian Borneo. Gardens' Bulletin Singapore 60(2): 175 – 183
 . 2009. Geophytes diverging in rivers – a study on the genus Crinum, with two new rheophytic taxa from Cameroon. Taxon 58 (2): 561 – 571
 . 2009. Interactiv web-taxonomy for the Araceae: www.cate-araceae.org. Blumea 54: 13 – 15
 . 2009. Two new Caladium species (Araceae). Aroidena 32: 126 – 131
 . 2009. Der Pollen von Aponogeton gottlebei Kasselmann & Bogner. Aqua Planta 34: 18 – 20
 ----, . 2009. Eine neue Aponogeton-Art (Aponogetonaceae) aus Madagaskar. Aqua Planta 33: 154 – 158
 . 2009. Studies on Schismatoglottideae (Araceae) of Borneo VIII: A Review of Piptospatha elongata in Sarawak. Gardens' Bulletin Singapore 61(1): 217 – 233
 . 2007. Harry W.E. van Bruggen. Aqua Planta 32 ( 4): 143–145

Monografías
 . 1997. The genera of araceae. Ilustrado por Eleanor Catherine. Edición ilustrada de Royal Botanic Gardens, Kew, 370 pp. ISBN 1900347229
 . 1984. Fossile Araceen Mitteleuropas und ihre rezenren Vergleichsformen. Volumen 19 de Documenta naturae. Editor Buchh. Kanzler, 27 pp.
 . 1975. Flore de Madagascar et des Comores: Aracées. Volumen 31. Editor Firmin-Didot

Eponimia
Género
 (Araceae) Bognera Mayo & Nicolson
Especies

Existen 153 registros IPNI de sus identificaciones y clasificaciones de nuevas especies, las que publica habitualmente en : Sukkulent; Nation. Cact. Succ. J. (U.K.); Handb. Sukkulent. Pfl.; Jahrb. Deutsch. Kakt. Ges.; Cactus; Wochenschr. Aquar.- u. Terrarienkunde; Backeb. Descr. Cact. Nov.

Referencias

Enlaces externos
 Artículos publicados por Josef Bogner (en inglés)
 Artículos en Dialnet (2008-2015 (en inglés)

Botánicos de Alemania del siglo XX
Escritores en alemán del siglo XX
Escritores en inglés del siglo XX
Plantas descritas por Bogner

Josef Bogner


Njoum Ellil (), littéralement Les Étoiles de la nuit, est une série télévisée tunisienne diffusée sur Hannibal TV durant les ramadans 2009 à 2011 et 2013.

Synopsis
La série dépeint une guerre entre deux classes sociales complètement différentes : la bourgeoisie, qui est impliquée dans des actes illégaux comme le trafic de stupéfiants et la fraude, entre en conflit avec la seconde classe, les pauvres, qui défend à tout prix ses principes tels que l'honneur, l'honnêteté et la solidarité

Acteurs

Staff technique
 Direction : Madih Belaïd
 Idée et photographie : Mahdi Nasra
 Production exécutive : Mehdi Nasra
 Scénario et dialogue : Samia Amami
 Production : AVIP (Audiovisuel International Production)

Notes et références

Liens externes

Série télévisée tunisienne des années 2000

Njoum Ellil


Julius Koppel (født 15. september 1910, død 17. april 2005) var en dansk violinist og Kgl. Dansk koncertmester.

Se også
 Koppel-slægten med polsk-jødiske aner

Referencer

Eksterne henvisninger
 Kraks Blå Bog 1957

Personer fra København
Julius
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Violinister fra Danmark

Julius Koppel