François-Joseph Bouchette, né le  à Winnezeele en Flandre française et mort le  à Bergues dans le Nord, est un avocat et un homme politique français. Il est élu représentant du tiers état, lors des états généraux, puis député.

Biographie

Début de carrière
François-Joseph Bouchette est le fils aîné de Jacques-Joseph Bouchette, avocat à Steenvoorde, en Flandre maritime et bailli de la seigneurie de Winnezeele et de Jeanne Angélique Outters. Il a quatre frères et sœurs dont deux moururent en bas âge. Devenu avocat, installé à Bailleul, Bouchette est nommé scrutateur et membre de la commission chargée de condenser dans une rédaction unique l'ensemble des plaintes et doléances.

Les États généraux
Lors des États généraux de 1789, Bouchette est élu représentant du Tiers-État pour la ville de Bergues, située dans le bailliage de Bailleul (avec trois autres personnalités de la ville, De kytspotter, Herwyn et de Lattre de Batsaert), puis député de l'assemblée nationale constituante du  au .

À Versailles, il fréquente assez rapidement le Club des Jacobins. De retour à Bergues en octobre 1791, il ne participe plus pour quelque temps à la vie politique mais il est toutefois élu président de la société des Amis de la Constitution à l'unanimité en avril 1792. Il est également élu maire de la ville en octobre 1792 et quitte cette fonction en avril 1793. En juillet 1795, il est nommé assesseur du juge de paix mais n'occupe plus de fonction officielle sous le Consulat et l'Empire.

Le défenseur des langues régionales
Le , sur sa proposition, l'Assemblée nationale décide de  en s'appuyant sur les commentaires de Bouchette : . Un premier décret concernant la traduction en flamand et en allemand de l'instruction de la nouvelle formation des municipalités, indique que ce texte sera imprimé sur deux colonnes, le français d'un côté et la langue locale de l'autre et diffusé sur le territoire des anciennes provinces concernées.

Des bureaux départementaux, à l'instar de l'Alsace, la Lorraine ou la Bretagne, furent créés pour traduire sur place les divers textes envoyés depuis Paris. En novembre 1792, la Convention chargea une commission afin d'accélérer les traductions, ses membres pensaient alors qu'il fallait recourir au multilinguisme. Selon l'historien Xavier Mauduit, cette mesure met fin à l'ordonnance de Villers-Cotterêts de 1559, imposant le français dans les documents administratifs. Toutefois, la traduction fut rapidement abandonnée devant le manque de traducteurs, les coûts financiers et l'absence réelle de vouloir conserver les langues régionales.

Dès 1793, sous l'impulsion de Bertrand Barère, les révolutionnaires virent même dans les patois et diverses langues régionales un obstacle à la propagation de leurs idées, voire un danger pour la France et la République.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Bergues
 États généraux
 Liste des députés aux États généraux de 1789, par ordre, bailliage et sénéchaussée
 Politique linguistique de la France

Liens externes

Naissance en Flandre française
Député français du tiers état en 1789-1791
Député du Nord
Personnalité politique liée au Nord-Pas-de-Calais
Personnalité liée à Bergues
Naissance en août 1735
Décès en septembre 1810
Décès à Bergues
Décès à 75 ans

François-Joseph Bouchette


Yavaşlar, Afyonkarahisar ilinin Sandıklı ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1919'den beri aynı adı taşımaktadır. 29 Şubat 1972'de belediye statüsü alarak beldeye dönüştü. 20 Mayıs 1990 tarihinde, 3644 sayılı kanun ile ilçe olan Hocalar'a bağlansa da, kısa bir süre sonra tekrar Sandıklı'ya bağlandı. Kasabanın belediye statüsü, nüfusunun 2000 kişinin altına düşmesi üzerine 2013 yılında sona erdi.

Coğrafya
Afyonkarahisar il merkezine 90 km, Sandıklı ilçe merkezine 30 km uzaklıktadır.

Nüfus

Yönetim

Belediye başkanlığı

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

6360 sayılı yasaya göre kaldırılan belediyeler
Sandıklı belde ve köyleri

Yavaşlar, Sandıklı


Tekvando (), çıplak el ve ayakla yapılan, Kore kökenli bir uzak doğu savunma sanatı ve sporudur. Yaklaşık 600'lü yıllarda ortaya çıkan ve birbirinden ayrı iki sistem olan "Ayak Sistemi" ile "Yumruk metodu" zamanla bir araya getirilerek tekvando ortaya çıkmıştır. Tekvando kelimesi, Korece Tae, Kwon ve Do kelimelerinin birleşiminden oluşmuştur. Tae, "tekme" veya "ayakla yapılan vuruş"; kwon, "yumruk" veya "elle yapılan vuruş"; do ise, "iyilik, doğruluk, fazilete giden yol" anlamına gelmektedir.

Tekvandoda tecrübe ve ustalığı belirtmek üzere, diğer pek çok uzak doğu kökenli savaş sanatında olduğu gibi elbisenin üzerine bağlanan kuşaklar kullanılır. Bu kuşaklar sırayla, beyaz, beyaz-sarı, sarı, sarı-yeşil, yeşil, yeşil-mavi, mavi, mavi-kırmızı, kırmızı, kırmızı-siyah ve siyah renklerdedir. Siyah kuşak en üst seviyedir. Fakat siyah kuşağın da dereceleri bulunmaktadır. Bunlara "Dan" adı verilir ve 1'den 9'a kadardır. Yaşı 15'ten küçük olan sporcular Dan seviyesine ulaştıkları takdirde "Poom Dan" olarak adlandırılırlar.

"Kyurogi", "Poomsae" ve "Kyokpa" olmak üzerek üç alt kategorisi bulunmaktadır. Fakat dünya federasyonunun düzenlediği organizasyonlarda sadece Kyurogi ve Poomsae kategorilerine yer verilmiştir. Bu iki kategorinin kıyafetleri birbirinden farklıdır.

Dış bağlantılar

Koreceden Türkçeye geçen sözcükler
Dövüş sanatları
Bilgi kutusu bulunmayan sayfalar

Tekvando


D129 je državna cesta u Hrvatskoj. Ukupna duljina iznosi 2,64 km.

Izvori

Državne ceste u Hrvatskoj

Državna cesta D129


Austrotaxus spicata er tegund af barrtrjám í gagnviðarætt sem vex í Nýju-Kaledóníu. Hún er eina tegunund sinnar ættkvíslar. Þetta er ýmist runni eða tré, allt að 25m hátt.

Tilvísanir

Barrtré

Austrotaxus


9171 Carolyndiane este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9171 Carolyndiane este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla de Eric Walter Elst. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,59 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 14,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

9171 Carolyndiane


Cotapata ist eine Ortschaft im Departamento La Paz im südamerikanischen Anden-Staat Bolivien.

Lage im Nahraum
Cotapata ist eine kleine Ortschaft im Kanton Pacollo im Landkreis (bolivianisch: Municipio) Coroico in der Provinz Nor Yungas. Die Gemeinde liegt auf einer Höhe von  auf einem Höhenrücken oberhalb des Río Elena, der sich wenige Kilometer flussabwärts bei der Ortschaft Huarinilla mit dem Río Huarinilla zum Río Coroico vereinigt.

Geographie
Cotapata liegt am Ostrand der Cordillera Real am Rand der Yungas-Region, die den Übergang zwischen dem Hochland der Anden (Altiplano) und dem tropischen Tiefland mit dem Amazonas-Regenwald bildet. Das Klima in dieser Höhe ist ein typisches Tageszeitenklima, bei dem die mittleren Temperaturschwankungen im Tagesverlauf deutlicher ausfallen als im Jahresverlauf.

Die Jahresdurchschnittstemperatur der Ortschaft liegt bei 17,4 °C (siehe Klimadiagramm Chuspipata), die Monatsdurchschnittswerte schwanken zwischen 15 °C im Juni/Juli und 19 °C im November/Dezember. Die durchschnittlichen Tageshöchsttemperaturen liegen ganzjährig zwischen 23 °C und 26 °C, die nächtlichen Tiefstwerte betragen im langjährigen Durchschnitt etwa 6 °C im Juni/Juli und 13 °C von Dezember bis Februar. Der durchschnittliche Jahresniederschlag beträgt 725 mm, mit einer Trockenzeit bei Monatswerten von unter 20 mm von Mai bis August und Monatshöchstwerten von mehr als 100 mm von Dezember bis Februar.

Verkehrsnetz
Chuspipata liegt in einer Entfernung von 52 Straßenkilometern nordöstlich von La Paz, der Hauptstadt des gleichnamigen Departamentos.

Von La Paz aus führt die asphaltierte Fernstraße Ruta 3 über Cotapata nach Coroico und weitere 515 Kilometer bis nach Trinidad am Río Mamoré. Die alte Verbindung zwischen La Paz und Coroico über Cotapata heißt "Straße des Todes" (Ruta de la muerte), vor allem wegen des enormen Höhenunterschiedes zwischen Tal und Berg und insbesondere wegen der vielen Verkehrstoten, die jährlich auf dieser unbefestigten Straße verunglückten. Die alte Strecke wird in vielen Reiseführern als "tödlichste Straße der Welt" bezeichnet und zieht diesbezüglich Touristen an; unter anderem gibt es auf ihr geführte Mountainbiketouren. Zwischen 1970 und 1985 wurde der erste Abschnitt der Straße von La Paz bis Cotapata asphaltiert; seit 2007 ist auch eine neue Trasse zwischen Cotapata und Santa Bárbara in Betrieb, die zwei Kilometer östlich von Cotapata den alten Streckenverlauf in nördlicher Richtung verlässt.

Bevölkerung
Die Einwohnerzahl der Ortschaft betrug im Jahr 2012 bei der letzten Volkszählung 44 Einwohner.

Einzelnachweise

Weblinks
 Fotos und Kartenskizze Cotapata
 Reliefkarte der Region La Paz 1:250.000 (PDF; 11,07 MB)
 Municipio Coroico - Detailkarte und Bevölkerungsdaten (PDF; 571 kB) (spanisch)
 Municipio Coroico - Übersichtskarten Nr. 21401
 Departamento La Paz - Sozialdaten der  Municipios (PDF 11,63 MB) (spanisch)

Cotapata (Nor Yungas)


Consiglio Grande e Generale () er parlamentet i San Marino. Det har 60 medlemmer, valgt for 5 år ad gangen.

Landets valglov er baseret på valgsystemet i de italienske regioner. Fra 1945 til 2007 benyttede San Marino proportional repræsentation, men da der er tradition for, at mange partier er indvalgt, blev der fra 2008 indført en ny valglov med en spærregrænse på 3.5% af de afgivne stemmer. Endvidere foreskrive denne lov, at mindst 35 mandater tilfalder den vindende koalition af partier, som således opnår en absolut majoritet. Koalitionen får sæder efter D'Hondts mandatfordelingsmetode.
Consiglio Grande e Generale udpeger blandt sine medlemmer medlemmerne af kongressen, som er den udøvende magt i San Marino.

Valgret

Aktiv valgret
Alle statsborgere, der er fyldt 18 år har aktiv valgret og kan deltage i valghandlingen til parlamentet.

Passiv valgret
Den passive valgret er retten til at blive indvalgt i Consiglio Grande. Alle borgere, som er fyldt 21 år og er bosat i San Marino, har denne rettighed. Indehavere af visse embedsposter kan ikke sidde i rådet, ligesom deres forældre, ægtefælle og børn er udelukkede.

San Marino

Consiglio Grande e Generale


Johanna Bundsen (født 3. juni 1991 i Uddevalla) er en svensk håndboldspiller, som spiller for danske København Håndbold og Sveriges håndboldlandshold.

Hun deltog ved EM i 2014, hvor hun sammen med resten af det svenske landshold vandt en bronzemedalje efter at havde vundet over Montenegro 25-23.

Eksterne henvisninger

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra IK Sävehof
Håndboldspillere fra Sverige
Olympiske håndboldspillere fra Sverige

Johanna Bundsen


Le comte Ferenc Wesselényi de Hadad et Murány, né en 1605 à Zólyomlipcse, et mort le , est un commandant militaire hongrois et palatin de la Hongrie royale de 1655 à sa mort.

Biographie
Ferenc Wesselényi est né en 1605 à Zólyomlipcse. Il est le fils d'István Wesselényi, conseiller de la cour royale de Ferdinand II d'Autriche. Il fit ses études au collège jésuite de Nagyszombat, où il se convertit au catholicisme. Sa grande force physique et son tempérament farouche le prédestinèrent à une carrière militaire. Dès sa jeunesse, il participa à plusieurs batailles contre les Turcs ottomans. Il combattit également aux côtés du roi Ladislas IV de Pologne avec une troupe de hongrois contre les Russes et les Tatars, ce qui lui valu la citoyenneté polonaise et un manoir d'une valeur de 100 000 thalers. Il fut élevé au rang de comte par Ferdinand II et reçut également le commandement du château de Fülek. En 1647, il fut nommé général et s'en alla combattre les Suédois puis affronta plus tard le prince Georges II Rákóczi de Transylvanie. En 1644, il s'empara du château de Muráň avec l'aide de Maria Széchy, qu'il épousa. Pour cet acte, le roi Ferdinand lui fit cadeau dudit château ainsi que celui de Balog.

Le 15 mars 1655, il fut élu palatin par la Diète de la Hongrie royale à Presbourg. À ce titre, il fut présent au couronnement de Léopold Ier, empereur du Saint-Empire. En 1661, il eut des difficultés avec des troupes impériales révoltées qui ne voulaient pas quitter la Hongrie royale. En 1662, il prit une part active aux débats politiques sur les questions protestantes en faveur de la noblesse protestante. En 1663, il combattit les Ottomans pendant la guerre austro-turque. En 1665, il participa à la conjuration des magnats et se joignit aux conspirateurs qui tenaient leurs réunions dans les bains de Trenčín et de Zvolen. Il mourut avant que la conspiration ne soit découverte. Sa veuve fut internée à Vienne en représailles et ses biens furent confisqués.

Références

Liens externes

Histoire de la Hongrie
Militaire hongrois du XVIIe siècle
Chevalier de l'ordre de la Toison d'or (XVIIe siècle)
Naissance en 1605
Décès en mars 1667

Ferenc Wesselényi


داورييا  هي مدينة في مقاطعة زابايكالسكي كراي في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 4070   نسمة.

مدن زابايكالسكي كراي

داورييا (سيتا)


Stjepan Zlatarić, hrvatski prosvjetar

Iz okupirane hrvatske Baranje hrvatski su prognanici završili u Mađarskoj. Zlatarić je najzaslužnija osoba za osnivanje hrvatske škole u Mađarskoj, odmah po dolasku prognanika.
Predsjednik Republike Hrvatske odlikovao ga je 1999. Redom Danice hrvatske s likom Antuna Radića za osobite zasluge u prosvjeti.

Izvori

Odgoj i obrazovanje u Hrvatskoj

Stjepan Zlatarić (prosvjeta)


Sankt Augustin Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde kent.
Bonn'un kuzeydoğusunda yer alır. Kuzeyde Troisdorf ve Siegburg'a komşudur.

Kuzey Ren-Vestfalya'daki kasabalar
Rhein-Sieg

Sankt Augustin


فلاكوييانيون (Βλαχογιάννιον) هي مدينة في لاريسا في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان. يبلغ عدد سكانها حوالي 821 نسمة.

مراجع

مدن اليونان
أماكن مأهولة في لاريسا (مقاطعة إقليمية)
إلاسونا

فلاكوييانيون (لاريسا)


Diese Liste zeigt die Straßen in der Demokratischen Republik Kongo auf.

Es gibt zwei Typen von Straßen, zum ersten die Nationalstraßen beginnend mit N und zum zweiten die Regionalstraßen beginnend mit R.

Nationalstraßen

Regionalstraßen
Die Regionalstraßen haben die Bezeichnung R.

Weblinks
 Réseau Routier Prioritaire
 Cartes du réseau routier de la RD Congo par provinces
 Liste des routes nationales de la République démocratique du Congo

Nationalstrassen Demokratischerepublikkongo
!Demokratische Republik Kongo
!Nationalstrassen

Liste der Nationalstraßen in der Demokratischen Republik Kongo


Et kunstblad ('Wandbilddruck', 'Wandschmuck' i det tyske forlæg) er et grafisk produkt, der kan være indrammet under glas og ved ophængning tjene som udsmykning.
Perioden fra 1840 til 1940 var den vigtigste periode for kunstblade, idet nye trykteknikker vandt frem, distributionen blev lettere på grund af forbedret transportnet, og velstanden for almindelige mennesker var forbedret så man også kunne interessere sig for kunst i eget hjem.

Der blev for det meste fremstillet kunstblade på grundlag af værker af samtidige malere, der af kunstforlagene blev udvalgt på grund af deres populære motiver; nogle af disse forlag havde specialiseret sig i reproduktionsgrafik. Udgangspunktet for mangfoldiggørelsen var ikke det originale billede, men en omarbejdning, en slags skabelon der tjente som mellemtrin.

Man havde i samtiden ikke en almindelig anerkendt betegnelse for disse 'kunstblade'.
I det tyske sprogområde var 'Zimmerschmuck' og 'Zimmerzierde'
almindelige betegnelser (da. omtrent "værelsesudsmykning"),
der imidlertid også omfattede andre typer som nipsgenstande (ty. Wandkonsolen-Nippes).
Forlæggere og forhandlere brugte den på tysk mere generelle og neutrale betegnelse Kunstblatt.
For antikvitetshandlere drejer det sig snarere om 'dekorativ grafik'.
Selv om antikvitetshandlere og loppemarkeder til tider lader prangende motiver som elverdans (ty. Elfenreigen) og hedelandskaber være indbegrebet af 'kunstblade', var emnets omfang meget større.

Historie – udviklingen af 'kunstblade' i Tyskland

Før 1860

I årtierne før 1840 havde kun de øvre lag i samfundet indrammede tryk, der undertiden blev importeret fra England og Frankrig og var gået i arv i generationer.
Især foretrak man mytologiske og allegoriske temaer, prospekter såvel som litterære og historiske motiver.
Indtil omkring 1830 var hovedsagelig kobberstik udbredt, dertil også ætsninger, akvatinte og mezzotinte.
Derefter satte litografiet sig igennem, først i portrætter.

De borgerlige lags kunstinteresse blev efter 1840 befordret af de nye kunstforeningers udstillinger og de opgaver der fulgte med samt fra nyheder om store kunstudstillinger.
Også de mellemste lag af borgerskabet købte stadig flere kunstblade.
Billedbehovet i de lavere sociale lag forblev dækket af et rigt udbud af billedark, etbladstryk, 'neuruppinere' ('billedark fra Neuruppin' )
Der udviklede sig en særlig præference for litterære motiver. Man reproducerede også motiver efter genremalerier,
humoristiske scener med salonaffærer og drengestreger; værtshusslagsmål var også populære.

De bedre kunstblade brugte som tidligere kobberstikket med en tilsvarende højere pris.
Stålstik, der blev udviklet omkring 1820, gjorde arbejdet lettere og muliggjorde reproduktion af mange flere kopier.
Produkter fremstillet med denne teknik nåede til tider stor omsætning, men blev efter få årtier ikke længere efterspurgt.
Det udtryksfulde kridtlitografi med bløde overgange blev derimod hurtigt en favorit og den vigtigste reproduktionsteknik.
Kvaliteten af de således producerede tryk varierede betydeligt.
Ved brug af forskellige arbejdsmetoder som crayonstik eller ved brug af fjer eller pensel kunne litografierne være forsynet med specielle effekter og virkninger .

1860-1890
I anden halvdel af 1800-tallet undergik kunstbladene betydelige ændringer.
Voksende velstand og nye trykningsteknikker, der tillod masseproduktion, udvidede forbrugerbasen stærkt.
Reklame og præsentation af malerier fra trykkeribranchen i forbindelse med verdens-, industri- og handelsudstillinger førte til bredere accept af trykte billeder.
At kunstblade blev brugt i forbindelse med boligindretning, fik kulturkritikere til at bruge den lidet flatterende betegnelse 'møbelbilleder' om dem.
Udvidelsen af jernbanenettet muliggjorde distribution gennem butikker og dørsalg.
Inden for den borgerlige klasse fortsatte kunstforeninger deres aktiviteter.
Ud over at tilfredsstille borgerskabet blev behovet hos 'småembedsmænd og håndværkere' og 'proletariatet' tilgodeset ved at opdele varerne i kvalitetsklasser til de enkelte målgrupper.

I modsætning til trykkvaliteten var udvælgelsen af motiver stort set overensstemmende med forlægget.
Genremaleriet med romantiske familie- og kærlighedsscener dominerede markedet.
Også inden for bourgeoisiet trådte mytologiske, historiske og litterære temaer i baggrunden.
Patriotiske motiver som fyrsteportrætter eller slagscener samt fremstillinger af festlige begivenheder og litterære personligheder (ty. literarischer Geistesgrößen, åndspersoner) fortsatte med at være en integreret del af udbuddet.
Endnu større var afdelingen for religiøse motiver,
der især havde en fast plads i landlige, katolske områder, mens der for bourgeoisiet kun forblev et par standardmotiver som 'Kristus der banker på', 'den gode hyrde' eller bordbøn .

Det af Leo Schoninger (†1879) perfektionerede galvanografi, der gjorde det lettere at reproducere graveringer, var bestemt til mere krævende kunstelskere.
Det blev fra 1865 i stigende grad erstattet af fotografier af oliemalerier, graveringer og skulpturer.
Mens kunsthistorikere tog vel imod de fotografiske gengivelser, så man skævt til kunstblade der ikke var baseret på det oprindelige maleri, men på reproduktioner i form af stik og litografier.
En ulempe ved fotografierne var dog, at de hurtigt gulnede.
Kobberpladen mistede meget af sin popularitet fra 1870'erne.
Yderligere et af tidens fænomener var "Galerien moderner Meister" (billedserier af moderne mestre) i visitkortformat og tonede billeder der skulle efterligne et fotografi. De gik tilbage til André Disdéris (1819-1889) Carte-de-visite, visitkortportrætter .

Dog var kromolitografiet (farvestentryk)  det mest benyttede idet det også kunne bruges til at reproducere forlæg med farver.
Det blev opfundet af Godefroy Engelmann (†1839) og senere forbedret af Winckelmann & Söhne.
Som dyre "farvekunstblade" tjente de til at levere malerier til borgerskabet.
Som masseproduceret vare af lavere kvalitet, såkaldt "olietryk", dækkede de behovet i mindre velhavende lag af befolkningen.
De gav fra omkring 1875 kridtlitografierne alvorlig konkurrence.
Ud over kromolitografierne vandt fotomekaniske reproduktionsprocesser også indpas, som lystryk og fotogravure (heliogravure); de blev kendt under mange betegnelser med kun mindre tekniske forskelle .

1890-1945

I løbet af denne periode nåede kunstblade ud til alle sociale lag og blev tilpasset de respektive købere i smag og pris.
Der var konkurrence fra kunstner- og kunstpostkort (ty. Künstler- und Kunstpostkarten).
Under første verdenskrig imødekom kunsthandlen den generelle stemning med patriotiske motiver.
Landskabs- og genreafbildninger var stadig de mest populære.
Religiøse temaer fortsatte med at være populære, men de tilpassede sig de skiftende tider ved at antage en gammeldags stil (ty. altertümlich wirkender Bildformulierungen).
Fra omkring 1900 dukkede der også sportsmotiver op.
Antallet af kromolitografier faldt langsomt, mens de fotomekaniske reproduktionsprocesser blev forbedret.
Farvetryk som trefarvetryk eller lystryk var udbredt .

I 1920'erne blomstrede de sekulære og religiøse 'sovekammerbilleder' (ty. Schlafzimmerbild) med motiver som 'elverdans' (ty. Elfenreigen) eller bryllupsdrømme (ty. Hochzeitstraum).
Efter første verdenskrig forsvandt fyrstescenerne, der i Tyskland nu kun blev fremstillet til eksport.
I 1930'erne faldt antallet af religiøse motiver.
I stedet blev det almindeligt at klassificere billederne afhængigt af motivet til deres formål – herre- eller børneværelse, spisestue, stue.
Landskabs- og børnebilleder erstattede genrebillederne.
Derudover kom i Tyskland såkaldt 'national billedkunst' med Führer- og Hindenburg-portrætter, heroiske landskaber og idealiserede bonde- og arbejderportrætter.
Fotomekaniske reproduktionsteknikker som farvelystryk og farvedybtryk havde nu erstattet gamle metoder.

Efter 1945
Brugen af billeder efter 2. verdenskrig er kun lidt undersøgt.
Offsettryk blev almindelig udbredt i Tyskland efter krigen.
Især forsøgte man at gengive de i krigen ødelagte hjem og deres indretning.
Flygtninge har især brugt kunstblade med gamle motiver som støtte for genopbygning.
Parallelt med 1960'ernes 'møbelhus-moderne' (ty. 'Möbelhaus-Moderne') fremstod nye attraktive motiver som den fuldbarmede sigøjnerkvinde (ty. vollbusige Zigeunerin).
Med tilgængeligheden af større beboelsesrum og billigere møbler i Centraleuropa var det overdimensionerede sovekammerbillede i bredt format blevet forældet.
Den moderne bolig krævede snarere flere billeder i højt format til de smalle vægflader mellem møblerne.
Det var først med de plakater, der var særlig populære blandt unge og primært skildrede idoler fra film, musik, sport og politik, at store billeder igen vandt indpas.
Bortset fra plakater var landskabs-, dyre- og blomsterbilleder blandt de mest populære motiver i de lavere sociale lag.
De 'ægte originalmalerier' havde betydelig fremgang.
Disse billige malerikopier af gamle mestre eller kunstblades nyere motiver blev fremstillet af blandt andet belgiske fængselsfanger på samlebånd (ty. reihenweise).
Til det moderne kunsttryk, der især drejer sig om reproduktion af malerier, benyttes et større eller mindre antal trykfarver for at være farvetro.

Motiver og kunstnere
De fleste købere af kunstblade var mere interesserede i billedernes indhold end i deres kunstneriske eller æstetiske udtryk.
Det tog kunstforlagene højde for ved at inddele deres kataloger efter motiver.
Man kan inddele de anvendte forlæg for reproduktionerne i to kategorier.
Der var de såkaldte 'galleriværker', som blev lavet efter malerier fra de store billedgallerier, pinakoteker.
Her var nogle af værkerne særdeles populære, som den sidste nadver af Leonardo da Vinci eller den sixstinske madonna af Raphael
Kunstbladenes førsteplads indtog dog de 'moderne mestre' – den samtidige betegnelse – som tiltrak sig opmærksomhed ved kunstudstillinger, anmeldelser og illustrationer i familie- og kunstblade og blev udvalgt af forlæggerne efter det ønskede billedtema.

Verdslige motiver
Børne- og familiescener var blandt de mest populære genretemaer.
Forløberen for børnegenren var 1600-tallets hollandske genreremaleri.
Senere blev den dyrket af Jean-Baptiste Greuze, Jean Siméon Chardin og engelske portrætmalere, før den kom til Tyskland omkring 1830.
Billederne var præget af forestillinger om renhed og uskyld.
Kendte malere af enkle legescener uden særlig deklaration (ty. ohne besondere Aussage) var Meyer von Bremen, Ludwig Knaus, Hermann von Kaulbach og Paul Friedrich Meyerheim.
En anden type viser håbefulde børn med voksen optræden i overensstemmelse med rolleforventningerne og med titler som 'den lille soldat'.
Farveskemaet var tilpasset de respektive nationale farver.
Forbilleder var værker som The Children of Nobility (1841) af Alfred Chalon.
En anden gruppe billeder tjente som opdragende anskueliggørelse af borgerlige dyder, eksemplificeret med 'godhjertede' børn.
Blandt skolescenerne blev Les révélations af Edouard Girardet (†1880) vidt udbredt og bredt tilgængelig i Tyskland under titlen "Das ist ein Taugenichts!" ('Dette er en døgenigt!') sammen med modstykket "Du wirst die Rute bekommen!" ('Du får af spanskrøret!' ).

Fra omkring 1900 ændrede børnebilleders indhold sig i retning af den nydelige, søde pige som af Corneille Max (†1924).
Mange skildringer af 'mor med barn' kan opfattes som verdslige Maria-billeder.
Et udbredt motiv var barnets første skridt.
Særligt populære var billeder af Héloïse Leloir (f. Colin †1873), som alle blev gengivet som farvelitografier.
I 1920'erne var der også moder-barn-billeder blandt de såkaldte 'sovekammerbilleder', dvs. billeder i bredt format (ty. Schlafzimmerbild).
Her var malerne Alfred Schwarz og Fr. Laubnitz (pseudonym for Max Pietschmann †1952) de mest efterspurgte.
Familienscener behandlede blandt andet generationsforhold og opdragelse, undervisning (ty. Unterrichtung).

Skønheder og erotik
Gratier og charmerende pigeansigter, herunder allegorier, odalisker og antikke gudinder, var en uundværlig del af kunstforlæggernes kataloger.
Forbilleder var engelske serier af stålstik som Byron's Beauties (1836) af londonforlæggeren Finden eller Alfred Chalons Gallery of Grace (1832) og Edward Henry Corboulds Gems of Beauty (1840).
Også franske forlag udbød omkring 1820 serier med farvestik, som senere blev overtaget og omarbejdet af forlag i Berlin.
Omkring 1850 var 'rustikke skønheder', "rustic beauties", af forskellige engelske malere meget succesfulde.
Sådanne landlige skønheder blev ofte lanceret under titlen "The Daughter of…"

De allegoriske kvindeskikkelser afbildet i skønhedsgallerierne som "baldame", "blomsterveninde" eller endog den halvnøgne "Metschunka, yndlingsslavinden" fungerede nogle gange som pin-up-piger.
Specielt fremstillede erotiske værker som for eksempel et æggende (ty. laszive) kobbertryk – udbudt af forlæggeren August Scherl i 1925 med titlen Zwei Püppchen ('To dukker') – var forbeholdt en mindre, velhavende kundekreds.
Allerede før første verdenskrig havde berlinforlæggeren Richard Bong annonceret med sådanne værker.
De frodige skønheder på malerier med orientalske temaer med titler som "Haremsdame", "Orientens perle" eller "Odalisk" blev af forlæggere i Berlin eksporteret til Tyrkiet og Mellemøsten.
Som de arkiverede forbudslister viser, blev såvel enkelte blade som hele udgivelseskataloger offer for statens censur – især hvis de rettede sig mod de lavere klasser.

Kærlighedspar
Også fremstillinger af kærlighedspar – i Frankrig 'lithographies romantiques', i England "sentimentals" – var udbredt.
Til standardmotiver hørte fremstillinger af maleren Frank Stone (†1859) med titler som First Appeal, Last Appeal eller Mated.
Fra omkring 1870 blev de fortrængt af scener fra samfundslivet af hans søn Marcus Stone (†1921).
Historiske scener blev også efterspurgt: titler som The Black Brunswicker eller A Huguenot… af John Everett Millais, medstifter af Det Prærafaelitiske Broderskab i 1849.

Litteratur og eventyrscener
Litterære motiver blev udbudt som enkeltark, pendants (modstykker, sidestykker) og suiter med fire; sidstnævnte blev især udbredt i Frankrig.
Kunstforlagene baserede i 1850'erne og 60'erne stadig deres udgivelser på ældre malerier med litterært indhold.
Fra omkrig 1870 fik genren en blomstringstid med billedserier af Goethe, Schiller og Shakespeare af malere som Wilhelm von Kaulbach, August von Kreling og Ernst Stückelberg.
Blandt de anvendte forlæg var William Tell, Klokkeren fra Notre Dame, Greven af Monte Cristo og Romeo og Julie. Grimms eventyr var også ofte forlæg i 1800-tallet.

Patriotiske motiver.
Udbredt i Europa og formentlig det mest omfattende af alle de anvendte temaer var den patriotiske genre som indbefattede fyrsteportrætter, historiebilleder og slagscener.
Fyrsteportrætter havde rod i 1700-tallets portrætstik og fik større betydning som litografiet vandt frem.
Fyrstebilleder i hus eller værksted blev nærmest en selvfølgelighed og nåede et højdepunkt i begyndelsen af første verdenskrig.
Fra 1933 tiltog det nazistiske billedmateriale med førerbilleder, sports-, flyver- og marinescener og forherligende fremstillinger af frontsoldater i første verdenskrig.

Livet på landet
Fremstillinger af livet på landet går tilbage til det hollandske maleri fra 1600-tallet.
I 1700-tallet kom hyrdegenren til.
Med øget interesse for folklore og folkedragter fokuserede fra omkring 1840 Kronberger-malerkredsen – fra Kronberg im Taunus i Hessen – på skildringer af livet på landet, og deres værker blev ofte brugt som forlæg.
I 1850'erne og 1860'erne tjente især billeder af heste- og vognmaleren John Frederick Herring senior som grundlag for litografier på forlag i Berlin.
I begyndelsen af 1900-tallet blev genremalerier af Franz Defregger og andre populære.

Dyre- og jagtmotiver
Dyrescenerne viste hovedsageligt katte, hunde og heste.
Af kattebilleder var reproduktioner efter Mathilde Aïta, C.H. Blair og Horatio Henry Couldery udbredt.
Afhængig af scenen blev hunde portrætteret som vagt- eller jagthunde eller som selskabshunde.
Her blev værker af Edwin Landseer og Richard Ansdell ofte brugt som forlæg.
Heste blev fremstillet i forbindelse med krig, jagt, sport og tjenestepligtig offentligt arbejde, hvor en hesteejer kunne blive pålagt at møde med et hestespand (ty. Gespanndienst).
Inden for genren slagmaleri udtrykte Ansdells Fight for the Standard (1848) træffende hestens og rytterens heroisme; reproduktioner af billedet blev også distribueret i udlandet og endog i New Zealand.
I Tyskland var hestebilleder af Franz Krüger (†1857) også populære.
Fremstillinger af væddeløbsheste med detaljer om navn, stutteri og sejre kom fra England og var rettet mod væddeløbsentusiaster.
Blandt de tyske malere var Carl Steffeck og Heinrich Sperling blandt de mest efterspurgte.
Hestescener i landlige omgivelse af John Frederick Herring fandt større udbredelse på tyske kunstforlag.

Jagtbilleder var under hele 1800-tallet yndede hos de populære kunstforlag, herunder også humoristiske scener.
I det tyske område blev Karl Friedrich Schulz, Christian Kröner, Carl Zimmermann og Moritz Müller ofte gengivet.
Udover Landseer og Ansdell var jagtscener af Henry Alken meget populære.

Humoristisk motiver
Den humoristiske genre indtog omtrent samme plads som de historiske motiver.
Ofte blev ægteskabsscener og uheld, miserer (ty. Missgeschicke) fremstillet.
Motiver af drikkelag var der også mange af, især af Eduard Grützner.

Prospekter og landskaber
Mens det i 1800-tallet især var skildringer af kendte byer og distrikter der dominerede, var det inden for olietrykindustrien snarere mere generelle, næsten altid usignerede stemningsbilleder med titler som 'Alpehytter i Gasterntal' eller 'Landsbysmeden' der dominerede.
Efter 1900 blev Hermann Rüdisühli en af de mest eftertragtede malere af sentimentale og heroiske landskaber.

Religiøse motiver

I de nedre sociale lag og på landet blev der overvejende anvendt religiøse motiver.
Kunstforlagene opdelte deres værker i 'sekulære' og 'hellige' motiver, men rettede dem mod forskellige geografiske områder.
For forlagene i Berlin tegnede religiøse emner sig for højst en fjerdedel af den samlede produktion, mens de i München altid udgjorde hovedparten af programmet.
Købernes religiøse tilhørsforhold spillede kun en rolle for 'helligbilleder' (ty. Heiligenbild), pilgrimssouvenirs og Jesu-hjerte-pendants.

Scener fra Bibelen
Fra Det Gamle Testamente udkrystalliserede der sig bestemte scener, som ofte blev fremstillet:
Historien om Josef og Moses, Salomons dom samt scener af Ruths bog, Judits Bog, Rebekka, Rakel, Susanna i badet og Dalila (Samson og Dalila: ).
Scener til Moses' udsættelse blev især fremstillet efter Paul Delaroche og fik stor udbredelse ().

Det var mere almindeligt med temaer baseret på Det Nye Testamente.
Den trykte grafik efter nazarenerne var det især 'Kristus der banker på' og den trøstende og belønnende Kristus, der vandt indpas i det øvre borgerskab.
Af Jesu lignelser var 'den fortabte søn' den mest populære (-32).
Bernhard Plockhorst, Enrico Schmidt, Johann Roth, Wilhelm Steinhausen og Heinrich Ferdinand Hofmann var blandt de malere, hvis værker dannede forlæg for kunstblade.

 Andre emner
Et udbredt motiv for europæiske og amerikanske kunstblade var The Infant Samuel ('Samuel som barn' 1776) af Joshua Reynolds, som blev lanceret kun et år efter færdiggørelsen.
Blandt de populære billeder af skytsengle var morgen- og aftenbønner og englen der vogter over et par børn ved en klippeafgrund eller på en bro.
I det angelsaksiske område spredtes i mange varianter pendant-billederne 'Tillid til Gud' og 'Barmhjertighed', hvor unge piger klamrer sig til et kors på en klippe der rager op af havet .
De går tilbage til billederne af Johannes Adam Oertel (†1909) med titlen Rock of Ages og Simply to the Cross I Cling.
Motivet findes dog allerede i begyndelsen af 1600-tallet.

I 1800-tallet var de endnu ikke tabuiserede billeder fra kirkegårde en regelmæssig del af salgskatalogerne.
De blev skabt primært af engelske genremalere som John Callcott Horsley fra midten af århundredet.
Beslægtet hermed er de såkaldte drømmebilleder med ønsker eller håb.
Særlig populær var Thomas Brooks' (†1892) billeder The Mother's Dream ('Moderens drøm') og The Believer's Vision ('Den troendes syn').

Anvendelse og funktion

Private bolige

Trykgrafik dannede med privatportrætter hovedparten i Biedermeierperiodens overdådige borgerlige vægudsmykning.
Selv ved vindues- og dørnicher fik man plads til billeder.
Som samtidige interiørbeskrivelser og anbefalinger fra kunstforlagene foreslog, varierede motiverne fra rum til rum.

Størstedelen af salonen indeholdt oliemalerier.
Som reproduktiv grafik blev arbejder fra kunstforeninger (ty. Kunstvereinsgaben) i bedste fald accepteret.
Landskaber og reproduktioner af klassiske mestre dominerede.
En favorit var Arnold Böcklins Toteninsel ('De dødes ø'), som ofte blev kopieret.
I spisestuen var der dog kun fredelige motiver som stilleben.
I herreværelset var der en bred vifte af mytologiske temaer fra drikkelag til jagtmotiver, selv frimodige fremstillinger tog man ikke anstød af.
I modsætning hertil var der i boudoiret charmerende og dekorative genrescener.
Senere blev også mere seriøse, religiøse motiver anbefalet.
De 'sovekammerbilleder', der blev ophængt over ægtesengen, eksisterede kun i 1910'erne.
For børneværelset var der billeder om eventyr, men også med skytsengle, især som olietryk.
I gange og forbindelsesrum fandtes 'husvelsignelserne' (ty. Haussegen).

I landlige områder var religiøse motiver de talrigeste, hvad enten de var litografier eller olietryk,
og i katolske områder udgjorde de de fleste af billederne.
Om brugen af billeder i byernes slumkvarterer har man en smule kendskab takket være fotografierne fra Berliner Wohnungsenquête – en undersøgelse af boligerne i Berlin – som sundhedsforsikringen organiserede mellem 1903 og 1920.
Hvor en tidligere 'borgerlejlighed' veg for en simplere bolig, for eksempel efter social deroute, beholdt man sædvanligvis vægdekorationerne fra de bedre dage, herunder husvelsignelserne.

Det offentlige rum

Den billige trykgrafik blev også brugt i kirker og kapeller, for eksempel ved skriftestole eller korsvejsstationer, 'Via Crucis', Via Dolorosa.
Til korsvejsstationerne tilbød alle kunstforlag med speciale i religiøs grafik en serie på 14 ark svarende til de traditionelle 14 stationer på Jesu 'lidelsens vej', 'smertens vej'.
Kirkelige kredse understregede altid den pædagogiske virkning, de håbede at opnå ved at anvende passende billeder i vajsenhuse, børnehjem, hospitaler, asylhuse (ty. Irrenanstalten, psykiatriske hospitaler), fattighuse og fængsler.
Vægudsmykningen i skoler var altid genstand for diskussion.
Her var det almindeligt med fyrstescener, religiøse motiver og prospekter.
Med sloganet 'For skole og hjem' udbød flere kunstforlag kunstblade som familievenlige, patriotiske og kunstneriske.
I kroerne var historiske og litterære emner udbredt ud over billeder med typiske værtshusscener.
Hoteller foretrak hverken gammeldags eller avantgardistiske motiver.
Her dominerede landskaber og prospekter samt reproduktioner af meget kendte malerier, for eksempel Vincent van Goghs solsikker.

Funktioner
Køb af kunstblade udfyldte hovedsagelig et behov for udsmykning og dekoration.
I 1800-tallet blev kunstblade – uanset at de blev reprocuceret i stor stil og uafhængig af samfundslag – generelt sidestillet med kunst.
At være i besiddelse af kunst gav prestige og vidnede om gode økonomiske forhold og dannelse gennem sit indhold.
Den nye masseproducerede vare i form af kunstbladet blev generelt hilst velkommen som en måde at formidle kunst til alle lag.
Således skrev Die Gartenlaube – Illustrirtes Familienblatt 1884 begejstret om den 'moderne kunstindustri':

  "Rige menneskers smukke luksus bliver stadig mere almindelig i den borgerlige middelklasse, således at en følelse af skønhed og munter hjemlighed stiger fra beletagen op til tagkammeret og ned til kælderen, og lukker munden på råhed og hæslighed og lammer den knyttede næve."

Sovekammerbillederne blev i 1920'erne udsat for heftig kritik.

Visse motiver gav anledning til at demonstrere gruppespecifik bekendelse eller tilhørsforhold.
Patriotiske følelser kunne for eksempel udtrykkes gennem billeder med historiske eller militære begivenheder, allegoriske fremstillinger og især ved portrætter af fyrster og feltherrer.
Hvis billeder med religiøse motiver var placeret i salon eller stue, understregede de husets kristne grundholdning,
mens mytologisk billedindhold snarere ville pege på ejerens humanistiske uddannelse eller holdning (ty. Bildung).
Kunstblade til brug ved for eksempel konfirmation, kommunion og bryllup var kendetegnet ved deres tekst eller bagsidenotitser.

Trykkeribranchen

Omarbejdning, forberedelse og udsmykning

Forlægget for et kunstblad var for det meste et oliemaleri.
De færdige litografier blev ikke reproduceret direkte fra originalen, men efter en bearbejdning eller omarbejdning til kobberstik, mezzotinte, akvatinte eller stålstik.
Selv fotografiske gengivelser blev ikke lavet efter det oprindelige oliemaleri, men efter sådanne omarbejdninger.
Dette mellemliggende trin var en forudsætning for at nye udgivelser hurtigt kunne komme på markedet.
Kunstforlagene afgav dog også bestillinger der var tilpasset deres forlagsprogram.

Afhængig af den tiltænkte kundekreds trivialiserede og populariserede forlagene de originale værker.
Som med andre typer af populærgrafik kunne man reducere billedkomposition og -indhold, perspektiv og billedelementer, ændre udseendet af personer, tilføje ornamenter eller andre indgreb for at frembringe et mere iøjnefaldende og appellerende udtryk.
Forlæggere af olietryk af lavere kvalitet anvendte ukendte tegnere og litografer til dette formål.
Kun for forlag, hvis udgivelser var målrettet den midterste og øvre middelklasse, kan det lade sig gøre at fastslå navnene på dem der omarbejdede originalerne. De arbejdede oftest for flere forlag på samme tid.
Blandt de bedre kendte navne hører C.F. Schwalbe (f. 1816), medgrundlægger af den for berlinerforlag typiske bløde stil i omarbejning af originalerne; Gustav Bartsch (siden 1847 i Berlin), også aktiv som genremaler; Wilhelm Bülow (registreret fra 1847) og W. Jab (aktiv fra 1838).
Før indførelsen af farveprint, men også ved fremkomsten af fotogravurer var farvelæggere ('Kolorierer' og 'Koloristen') ansvarlige – helt eller delvis –
for den fuldstændige udarbejdning af skabelonen.

Til billedets titel føjede man ofte supplerende vers og forlagsadressen, som dog kunne blive skjult ved indramning med passepartout.
Malerens navn blev ofte holdt hemmelig og af og til erstattet af navnet på den der omtegnede eller klargjorde skabelonen til mangfoldiggørelsen af billedet.
Tilføjelsen 'comp.' (~ composuit) skulle antyde eller foregive at der var tale om et kunstnerisk værk.
Kun for litografier af højere kvalitet var der et fuldgyldigt impressum, som det havde været reglen i 1700-tallet ved reproduktiongrafik af malerier.
Det var sædvanligt at give overfladen af billedet en struktur med kalandrering eller prægning, normalt et imiteret linnedvæv.
Også bearbejdning af overfladen med lak og fernis, samt dekorering med lametta, glimmer eller broderitråd var udbredt .

Fabrikation og salg
Af betegnelser man brugte om virksomheder der var involveret i fremstilling, udgivelse og distribution af kunstblade, var Kunstanstalt den mest udbredte.
Denne generiske betegnelse kan henvise til en fabrikant, et trykkeri eller et distributionsselskab, der dog også kunne forhandle andre produkter som postkort, glasmalerier og kunsthåndværk.
I modsætning hertil beskæftigede kunstforlag sig normalt ikke med trykningen, men kun med udgivelsen.
Trykningen blev varetaget af særlige trykkerier, især da kun disse havde de nødvendige fagfolk og maskiner til de komplicerede reproduktionsteknikker.
I det tyske sprogområde sammenfattede man de to grene 'Kunstanstalt' og 'Kunstverlag' under betegnelsen Kunstverlagsanstalt.
De virksomheder der beskæftigede sig med kromolitografi og oliefarvetryk forenede forlag og trykning.
Forhandling og udbredelse af kunstblade og andre kunstgenstande blev varetaget af kunsthandler eller kunstformidlere (ty. Kunsthandel oder Kunsthandlung).

Første led i fremstillingen af kunstblade var kunstforlæggeren, der købte forlægget for reproduktionstrykket; priserne var meget forskellige.
Derudover skulle stikkeren eller gravøren betales for at lave trykpladen, et arbejde der undertiden kunne stå på i årevis.
For eksempel modtog Paul Sigmund Habelmann 36.000 Mark for sin gravering af Kinderfest ('Børnefesten') af Ludwig Knaus.
I takt med at fotomekaniske reproduktionsprocesser blev almidelige efter omkring 1890, tilpassede købsprisen for malerier og rettigheder til reproduktioner sig til de lavere omkostninger for omtegning og trykning.

Engroshandelen fandt sted mellem forlag og kommissionsvirksomheder eller mellem forlæggere og boghandlere.
Forlagene annoncerede i branchetidsskrifter og sendte repræsentanter, som regelmæssigt besøgte kunstbutikkerne for at henlede opmærksomheden på nye publikationer og modtage ordrer.
Billedtryk var også eksportartikler; især efter første verdenskrig steg efterspørgslen fra udlandet på kunstblade.
Et vigtigt kontaktsted var handelsmesser; derudover var det almindeligt med gadesælgere og handelsrejsende.
Detailhandlerne annoncerede deres billeder i kunst- og familieblade, i aviser og butiksvinduer eller ved at omdele eller udsende brochurer.

Forskninghistorie
De første etnologiske undersøgelser af emnet fandt sted i slutningen af 1960'erne efter fremkomsten af et katalog med litografier fra det i Frankfurt baserede kunstforlag Eduard Gustav May.
Samtidig blev populære 'kitschagtige' kunstblade et samlerobjekt.
Forskningen drejer sig imidlertid ikke om en kunstnerisk eller stilistisk vurdering af billeder, men snarere om kunstbladenes sociale rolle.
I 1973 blev den banebrydende udstilling Die Bilderfabrik vist i Historisches Museum Frankfurt i Frankfurt am Main, hvortil der blev fremstillet et katalog med samme navn.
Siden da har kunstblade af og til været genstand for udstillinger, og katalogerne derfra udgør en integreret del af forskningen.

Noter og referencer
Artiklen er en oversættelse af den tilsvarende tyske i denne version fra 11. februar 2018

Noter tilkommet under og efter oversættelsen

Referencer fra det tyske forlæg

Eksterne henvisninger

 Bilderfabrik – Massenware Postkarte

Litteratur
 Wolfgang Brückner og Christa Pieske: Die Bilderfabrik. Dokumentation zur Kunst- und Sozialgeschichte der industriellen Wandschmuckherstellung zwischen 1845 und 1973 am Beispiel eines Großunternehmens, Historisches Museum Frankfurt am Main, Frankfurt 1973.
 Wolfgang Brückner: Elfenreigen, Hochzeitstraum. Die Öldruckfabrikation 1880–1940, DuMont Schauberg, Köln 1974.
 Bruno Langner: Evangelische Bilderwelt. Druckgraphik zwischen 1850 und 1950 (=Schriften und Kataloge des Fränkischen Freilandmuseums 16), Fränkisches Freilandmuseum, Bad Windsheim 1992.
 Christa Pieske: Bilder für jedermann. Wandbilddrucke 1840–1940 (=Schriften des Museums für Deutsche Volkskunde Berlin 15), Keyser, München 1988.

Bibliografi
 Wolfgang Brückner: Massenbilderforschung: eine Bibliographie bis 1991/1995 (=Veröffentlichungen zur Volkskunde und Kulturgeschichte 96). Institut für deutsche Philologie, Würzburg 2003.

Forlagsvirksomhed
Bogtryk
Folkeminde
Kunsthistorie
Populærkultur

Kunstblad


Stan Regal, auch Stanislav Regal, (* 1948 in der Tschechoslowakei) ist ein deutscher Musiker und Musikproduzent tschechischer Abstammung.

Stan Regal wuchs in der Tschechoslowakei auf und spielte von 1966 bis 1973 Gitarre und Keyboard in der tschechischen Rockband Atlantis (21). Die Gruppe gastierte als Hintergrundmusiker der Aufführung des Musicals Hair regelmäßig in West-Berlin. Nachdem die Band sich 1973 auflöste arbeitete Regal als Produzent und Tontechniker im eigenen  Berliner Audio Studio unter anderem für die Krautrockbands Made in Germany und Agitation Free, die Saragossa Band oder für Georg Danzer. Er produziert für Afric Simone unter anderem die Single Ramaya, einen  Nummer-eins-Hit in Italien im Jahr 1976. Regal war Co-Produzent von Die Ärzte bei deren Debütalbum Debil. Von 1973 bis 1986 produzierte er vier Alben für das Ensemble des Berliner Grips-Theaters.

Seit 1998 führt Stan Regal zusammen mit seiner Lebensgefährtin, neben seiner Arbeit in der Musikbranche das Prager Café Slavia in Berlin-Friedenau.

Einzelnachweise

Weblinks

 Stan Regal bei Discogs

Musikproduzent
Gitarrist
Deutscher
Geboren 1948
Mann

Stan Regal


Itapecerica da Serra es un municipio de la Microrregión de Itapecerica da Serra, en la Región Metropolitana de São Paulo, estado de São Paulo, Brasil. La población estimada en 2009 era de 161.983 habitantes y su superficie es de 151,458 km², de lo cual resulta una densidad demográfica de 1.071,2 hab/km².

Topónimo
"Itapecerica" es um término de origen tupi que significa "piedra achatada resbaladiza", a través de la unión de los términos itá ("piedra"), peb ("achatado") y syryk ("resbalar").

Historia
En 1562 ocurrió el levantamiento armado de los indígenas de la Confederación de los Tamoios y la Compañía de Jesús instaló, entre agosto y septiembre de ese año, puestos de defensa e colonización y catequesis avanzados. Itapecerica da Serra se originó entonces en una aldea de indios pacificados por los jesuitas.

En el , la población fue aumentó considerablemente con la instalación allí de los indígenas llevados desde la aldea de Carapicuíba, para que fueran convertidos al catolicismo. En 1689, contaba con más de novecientas personas.

Em 1841, Itapecerica fue elevada a la categoría de freguesia, teniendo, como patrona a Nossa Senhora dos Prazeres. Fue declarada municipio desde el 8 de mayo de  1877, cuando se separó del entonces municipio de Santo Amaro, que a su vez se convirtió en distrito paulistano en 1935.

El 26 de julio de 1908, se llevó a cabo en Itapecerica da Serra la primera carrera de automóviles oficialmente organizada en Brasil por un club automovilístico, el Automóvil Club de São Paulo.

En 1930, con la construcción del ferrocarril Linha Mairinque-Santos, que pasa por la ciudad atravesando el barrio de La Aldeinha, hubo cierta expansión de la economía de la ciudad.

El  30 de noviembre de 1944, Itapecerica pasó a denominarse "Itapecerica da Serra" para diferenciar-se de su homónima de Minas Gerais y por estar en la zona fisiográfica de la Serra Paranapiacaba.

En 1959, fue creada la comarca de Itapecerica da Serra, compuesta por los municipios de Embu, Embu-Guaçu, Itapecerica da Serra, Juquitiba y Taboão da serra; la ciudad de São Lourenço da Serra fue incluida en 1991 después de separarse de Itapecerica.

Tras la inauguración en 1960, por el presidente Juscelino Kubitschek, de la BR-116 Rodovia Régis Bittencourt, el acesso de la ciudad hacia la región sur de Brasil fue radicalmente mejorado.

Geografía
Itapecerica hace parte de la zona fisiográfica de la Sierra de Paranapiacaba. Sus límites son Embu das Artes por el norte; São Paulo por el oriente; Embu-Guaçu y São Lourenço da Serra por el sur; y Cotia por el occidente.

Clima
El clima, como el de toda la región metropolitana de São Paulo, es subtropical; verano poco caliente y lluvioso; invierno suave y semiseco.

La temperatura media anual fluctúa en torno a los 18 °C, siendo el mes más frío julio (media de 13 °C) y el más caliente febrero (media de 22 °C). El índice pluviométrico anual es de 1 400 mm.

Hidrografía
 Río Embu Mirim

Carreteras
 SP-234
 SP-214
 BR-116
 SP-21 Rodoanel Mário Covas

Subdivisiones
La ciudad está subdividida en Barrios, como Jardim Branca Flor, Lagoa, Jardim Anâlandia, Parque Paraíso, Centro, Jardim Paraíso, Jardim Montesano, Jardim Jacira, Jardim Sampaio, Recreio Campestre, Jardim São Marcos, Jardim Embu-Mirim, Jardim Mombaça, Jardim Imperatriz, Jardim das Palmeiras, Jardim Cinira, Jardim Marilu,  Itaquaciara, Crispim, Jardim São Pedro, Jardim Renato, Olaria, Potuverá, Recanto da Floresta, Ressaca, Aldeinha, Recreio Primavera, Jardim Idemori y otros.

Demografía
Su población se distribuye de manera irregular, con gran concentración en los barrios entorno del centro de la ciudad.

Datos del Censo - 2000

Población total: 129.685
 Urbana: 128.327
 Rural: 1.358
 Hombres: 64.101
 Mujeres: 65.584
Densidad demográfica (hab./km²): 856,01

Mortalidad infantil Hasta 1 año (por mil): 16,88

Expectativa de vida (años): 70,69

Tasa de fecundidad (hijos por mujer): 2,44

Tasa de alfabetización: 91,14%

Índice de Desarrollo Humano (IDH-M): 0,783
 IDH-M Renta: 0,712
 IDH-M Longevidad: 0,761
 IDH-M Educación: 0,877

Referencias

Enlaces externos
 Prefeitura Municipal de Itapecerica da Serra
 Ayuntamiento de Itapecerica

Municipios de São Paulo

Itapecerica da Serra


The parish of St. Michael is one of eleven parishes of Barbados. It has a land area of  and is found at the southwest portion of the island. Saint Michael has survived by name as one of the original six parishes created in 1629 by Governor Sir William Tufton.

The parish is home to Bridgetown, the capital of Barbados. Bridgetown is the centre of commercial activity in Barbados, as well as a central hub for the public transport network. Other major infrastructure in St. Michael is the international seaport of Barbados—the Deep Water Harbour. Therein, a number of cruise ships arrive and depart including various lines such as Royal Caribbean and Cunard. The harbour features several sugar towers for loading locally produced sugar into transport ships, and a tower for loading flour for transport.
 The Needham's Point Lighthouse and Charles Fort are both located in Needham's Point, Saint Michael, behind the Hilton Barbados Resort.

Under Barbados's historical vestry system, the main parish church (St Michael's Cathedral) is sited in St Michael's Row in Bridgetown. The cathedral replaced the former parish church that was located at the site of St Mary's Church. St Michael's Cathedral was elevated to cathedral status under Bishop Coleridge, who arrived in Barbados in 1825 to head the newly created Diocese of Barbados and the Leeward Islands.

Geography

Populated places
The parish contains the following towns, villages, localities, settlements, communities and hamlets:

Parishes bordering Saint Michael
Christ Church - South
Saint George - East
Saint James - Northwest
Saint Thomas - Northeast

Defined boundaries
With Christ Church: – Starts from the meeting point of the parishes of St. George, St. Michael, and Christ Church and proceeds southerly along the plantation track and the boundary between the residential developments called Fort George Heights and Kent House to the boundary junction with public road called Highway R. Then it moves westerly along Highway R to its junction at Wildey with the Airport to West Coast Highway. Then it goes southerly along the Highway to merge at Clapham with the public road called Highway 6, then go north-westerly along Highway 6 to its junction with the public Observatory Road, then moves southerly along Observatory Road to its junction with the public Fordes Road. Then moving south-westerly, north-westerly and northerly along Fordes Road, Bonnett's Road and Brittons New Road to its junction with Dalkeith Hill, then westerly along Dalkeith Hill to its junction with Deighton Road; then in a generally northern direction along Deighton Road to its junction with Dayrells Road. Along Dayrells Road in a south-westerly, north-westerly and westerly direction to its junction with Dalkeith Road at the Garrison, then continuing along Dalkeith Road generally south-westerly to its junction with the public road Highway 7; then directly across Highway 7 and continuing in a south-westerly direction along the road leading to Gravesend Beach and directly to the sea.

With St. George: – Starting from the meeting point of the parishes of St. George, St. Michael, and Christ Church and proceeding in a westerly and northerly direction along the plantation track to its junction at Lower Burney with the public road  Highway 5; then westerly along Highway 5 to its junction at Mapp Hill and the public road Haynes Hill.

Then northerly along Haynes Hill and Pasture Road to its junction with Monroe Road; then in a westerly direction along Monroe Road to its junction with Salters Tenantry Road, moving along it in a northerly, then westerly then northerly direction to its junction at Salters with the public road Highway 4; then  south-westerly along Highway 4 to its junction with a public road called Highway X; moving north-easterlyalong Highway X to its junction with an unclassified road; then in a generally north-westerly then northerly direction along to its junction with the public road leading from the Belle Road to Charles Rowe Bridge; then in a westerly direction to its junction with the unclassified road leading to Lower Estate; then in a generally north-easterly direction along this road (so as to pass to the east of the factory yard) to its junction with a track to the north of the factory yard; then in a north-westerly direction along this track to join an unclassified road and along this road to its junction at Dayrells with the public road called Highway 3; then in a north-easterly direction along Highway 3 to its junction with Cole Road at Bourne; then in a northerly direction along this road to the culvert where it crosses a gully; then along this gully in a south-westerly, north-westerly and north-easterly  to a point opposite Applewhaites Tenantry Road; then along the line joining this point to the road junction and north-westerly along Applewhaites Tenantry Road to its junction with a public road called Highway E. This is the meeting point of the parishes of St. George, St. Michael, and St. Thomas.

With St. James: – Starting from the meeting point of the parishes of St. James, St. Thomas, and St. Michael and proceeding generally westwards along the public road called Clermont Road to its junction with the public road called Husbands Road; then in a southerly direction along this road to its junction with University Drive; then in a westerly and southerly direction along University Drive to the centre of the roundabout at the intersection of this road and Highway 1; then in a north-westerly direction along Highway 1 to a point just south of its junction with an unclassified road called Batt's Rock Road; then from this point in a straight line (bearing 263°07'21") through a monument (B. 18) to the sea.

With St. Thomas: – Starting from the meeting point of the parishes of St. Thomas, St. George, and St. Michael and proceeding along Highway E in a south-westerly direction to the junction with the public road running from Canewood to Jackson; then in a westerly, northerly and north-westerly direction to the junction at Jackson with the public road called Highway 2; then in a south-westerly direction along this road to the centre of the roundabout at its junction at Warrens with the Airport to West Coast Highway; then in a north-westerly direction along this Highway to the centre of the roundabout which is its junction with the public road called Highway 2A; then in a northerly direction along this road to the meeting point of the parishes of St. Thomas, St. James, and St. Michael.

House constituencies
City of Bridgetown
Saint Michael-Central
Saint Michael-East
Saint Michael-North
Saint Michael-North East
Saint Michael-North West
Saint Michael-South
Saint Michael-South Central
Saint Michael-South East
Saint Michael-West
Saint Michael-West Central

Places
Found in St. Michael are:
Caribbean Broadcasting Corporation, Pine
Caribbean Development Bank, Wildey
The Sir Gary Sobers Sports complex
The Kensington Oval
The National stadium, Waterford
The Lloyd Erskine Sandiford Centre, Two Mile Hill
The Black Rock Psychiatric Hospital, commonly called 'Jenkins'
The Queen Elizabeth Hospital, Barbados' primary health care facility
State House, formerly Government House, the official residence of the President of Barbados
Various government offices such as the Ministry of Education and the Ministry of Industry and International Business

Economy
Kayla Foods Int'l (Barbados) Inc., an international division of Yogen Früz, is located in Saint Michael.

Education

Schools located in St. Michael include:
American University of Barbados
American University of Integrative Sciences
Ann Hill School
Barbados Community College
Cave Hill Campus of the University of the West Indies
Cave Hill School of Business
Charles F. Broome Memorial Primary School
Combermere School
Erdiston Primary School and Special Unit
Erdiston Teachers' Training College
Graydon Sealy Secondary School
Harrison College
Irving Wilson School
Parkinson Memorial Secondary School
Ross University School of Medicine
Samuel Jackman Prescod Polytechnic
Springer Girls' Memorial Secondary School
St. Leonard's Boys' Secondary School
The St. Michael School

Notable people
Tino Best, cricketer
Stede Bonnet, land owner turned pirate, known as "The Gentleman Pirate"
Marsha K. Caddle, politician, economist and Minister of Finance, Economic Affairs and Investment
London Bourne, former slave who became a wealthy merchant and landowner
Annalee Davis, Barbadian-born visual artist
 Sir Wes Hall, cricketer and former Minister for Sport & Tourism
Shai Hope, cricketer
Elvis Joseph, former National Football League running back, first professional American Football player from Barbados
John Goddard, cricketer and businessmen
Anthony Kellman, poet, novelist and musician
Frank Marshall, Anglican Dean of Barbados, based at the Cathedral Church of Saint Michael and All Angels in Saint Michael
Velma Scantlebury, first woman African American transplant surgeon in the United States, born in Goodland, St Michael
Rihanna (Robyn Rihanna Fenty), singer, rapper, songwriter, actress, designer, ambassador, billionaire entrepreneur
 Sir Garfield Sobers, cricketer
Nellie Weekes (1896–1990) – campaigner for women's rights, who ran for office in 1942, before women were allowed to vote in the country.
Neville Goddard, writer, lecturer, and mystic

References

Parishes of Barbados

Saint Michael, Barbados


Cave Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Cave Township (Arkansas)
 Cave Township (Illinois)

Cave Township


Structură de stat
Ca urmare a revoluției din 14 ianuarie 2011, Constituția Tunisiei adoptată în anul 1959 a fost suspendată. Noua Constituție a fost adoptată în luna ianuarie 2014

Formă de guvernământ: Republică. Regimul instituit prin noua Constituție este parlamentar moderat, președintele și legislativul (Adunarea Reprezentanților Poporului) având mandate de cinci ani.

Șeful statului: Președintele țării este Beji Caid Essebsi (din decembrie 2014)

Puterea executivă (Guvernul)

Puterea executivă este exercitată de șeful statului, asistat de un guvern condus de un prim-ministru.
 Primul-ministru: Habib Essid (din 14 ianuarie 2015), independent.
 Ministrul afacerilor externe: Taieb Baccouche (din 14 ianuarie 2015), membru al Partidului Apelul Tunisiei.
Puterea legislativă
 Legislativul este reprezentat de Adunarea Reprezentanților Poporului, condusă de președintele Mohamed Ennaceur (Partidul Apelul Tunisiei).

Situația internă
Tunisia traversează un amplu proces de transformare democratică. Guvernul provizoriu de tehnocrați instalat în ianuarie 2014, și-a îndeplinit cu succes mandatul focalizat asupra securității interne, menținerii echilibrelor socio-economice și organizării în bune condiții a alegerilor.

Politica Tunisiei

Politica Tunisiei


Carl Alexander de Wurtemberg (en religion Père Odo OSB) (né à Stuttgart, le  et mort au château d'Altshausen, Alsthausen, le ) est un membre de la maison de Wurtemberg, devenu moine bénédictin. Pendant l'ère nazie et post-nazie, il apporte une aide aux réfugiés, aux juifs et aux prisonniers de guerre et est signalé aux autorités nazies pour ces activités.

Biographie

Famille
Carl Alexander est le troisième fils du duc Albert de Wurtemberg et de l'archiduchesse Marguerite de Habsbourg-Lorraine. Il a deux frères aînés : Philippe Albert (1893-1975) et Albrecht Eugen (1895-1954), ainsi que quatre sœurs cadettes : Marie Amélie (1897-1923), Marie Thérèse (1898-1928), Marie Elisabeth (1899-1900) et Marguerite Marie (1902-1945). Carl Alexander, qui a perdu sa mère à un âge précoce (six ans), grandit à Stuttgart, Cassel, Potsdam et parfois aussi en Autriche. Initialement instruit à domicile, il fréquente ensuite le lycée après 1914.

Première Guerre et prêtrise
Pendant la Première Guerre mondiale, il combat sur le front occidental en Italie. Capitaine, il démissionne de l'armée, à la suite de la révolution allemande de 1918-1919, et devient en quelques mois postulant à l'abbaye Saint-Martin de Beuron. Il entre au noviciat en 1920 en tant que Frère Odo, prononçant ses vœux en février 1921. Son père succède au roi Guillaume II, un cousin éloigné, à la tête de la maison de Wurtemberg en octobre de la même année. Frère Odo est ordonné prêtre en 1926. À l'été 1930, devenu le Père Odo, il est envoyé à l'abbaye Saint-Martin, à Weingarten, non loin du château d'Altshausen. Il a occupé plusieurs postes au monastère et a été actif au sein de différentes organisations catholiques de jeunesse. En raison de sa position et des valeurs catholiques conservatrices de sa famille, il s'est engagé dans l'opposition au national-socialisme dès 1933 et a été interrogé à plusieurs reprises par la Gestapo.

Il quitte l'abbaye pour se rendre dans le Wurtemberg en 1934. Les nazis expulsent le Père Odo d'Allemagne en 1936, et il s'est réfugié dans des monastères en Suisse et en Italie. En Suisse, il fonde l'International Catholic Refugees et voyage à travers l'Europe.

Carl Alexander a également agi en tant qu'informateur du Federal Bureau of Investigation et a espionné Wallis Simpson, la maîtresse, devenue plus tard l'épouse du roi du Royaume-Uni, Edward VIII.

Émigration aux États-Unis
En 1940, après que le gouvernement suisse l'a informé qu'il ne pouvait garantir sa sécurité, le Père Odo décide d'émigrer aux États-Unis. Avant de partir, il détruit ses papiers personnels, de sorte que ses activités n'ont pas pu être retracées en détail. À partir de 1941, le Père Odo a vécu à Washington, DC, poursuivant son travail avec les réfugiés et permettant aux Juifs d'émigrer d'Allemagne et de ses territoires conquis. À partir de 1943, il s'occupe de la pastorale des Allemands dans les camps de prisonniers de guerre américains. Il a déclaré au Federal Bureau of Investigation que la duchesse de Windsor avait eu des rapports intimes avec Joachim von Ribbentrop lorsqu'il était ambassadeur d'Allemagne à Londres (1936-1938).

L'historien et archiviste de la Maison de Wurtemberg, Eberhard Fritz, estime que l'opposition de Claus von Stauffenberg à Adolf Hitler a peut-être été en partie motivée par sa relation avec la maison de Wurtemberg (le père de Stauffenberg était le dernier Oberhofmarschall du Royaume de Wurtemberg). Stauffenberg connaissait personnellement le Père Odo et était bien conscient des cercles de résistance contre les nazis.

Après la fin de la Seconde Guerre mondiale, le Père Odo fonde la Central European Rehabilitation Association (CERA), dans le but de fournir à l'Europe centrale déchirée par la guerre, de la nourriture, des vêtements, des médicaments et d'autres produits de première nécessité.

Retour en Allemagne
En 1949, après que le CERA eut rempli sa fonction et fut dissout, le Père Odo retourne à l'abbaye de Saint-Barthélemy en Allemagne. Il quitte le monastère en 1952 en raison d'une maladie cardiaque, retournant dans son château familial à Altshausen. Il y passe les dernières années de sa vie et, en 1960, il recrée les Yellow Hussars d'Altshausen.

Le Père Odo a été brièvement interviewé et mentionné dans la biographie de 1959 consacrée à sa cousine la reine Mary de Teck par le biographe britannique James Pope-Hennessy.

Mort
Carl Alexander meurt au château d'Altshausen, le , à l'âge de .
Selon ses volontés, il est inhumé au cimetière de l'abbaye Saint-Martin à Weingarten, Wurtemberg.

Honneurs
Carl Alexander de Wurtemberg est  :
  Grand cordon de l'ordre de la Couronne de Wurtemberg.
  Chevalier de l'ordre de Saint-Hubert (Bavière).
  Chevalier de l'ordre des Saints-Cyrille-et-Méthode (Royaume de Bulgarie).
  Chevalier de l'ordre de l'Aigle noir (Prusse).
  Grand-croix de l'ordre de Saint-Étienne de Hongrie.

Ascendance

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

 .
 .

Liens externes

Carl Alexander de
Carl Alexander de
Récipiendaire de la croix d'honneur de l'ordre de la Couronne de Wurtemberg
Récipiendaire de l'ordre de l'Aigle noir
Récipiendaire de l'ordre de Saint-Hubert (Bavière)
Chevalier grand-croix de l'ordre de Saint-Étienne de Hongrie
Récipiendaire de l'ordre des Saints-Cyrille-et-Méthode
Bénédictin germanophone
Militaire wurtembergeois
Militaire allemand de la Première Guerre mondiale
Naissance en mars 1896
Naissance à Stuttgart
Naissance dans le royaume de Wurtemberg
Décès en décembre 1964
Décès à Altshausen
Décès à 68 ans

Carl Alexander de Wurtemberg


ඕස්ට්‍රේලියානු ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ 2003-04 තරගවාරයේ ශ්‍රී ලංකාවේ කල සංචාරය 2004 පෙබරවාරි 20 සිට 2004 මාර්තු 28 දක්වා පැවතුනි. මෙම තරගමාලාවට ටෙස්ට් තරග තුනක් සහ එක්දින තරග පහක් ඇතුළත් විය. ඔස්ට්‍රේලියාව ටෙස්ට් තරගමාලාව 3-0ක් ලෙසත් එක්දින තරගාවලිය 3-2 ක් ලෙසත් ජයග්‍රහණය කළේය.

ක්‍රීඩාංගණය
පහත ක්‍රීඩාංගණ සංචාරය සඳහා ස්ථාන ලෙස තෝරාගෙන 2003 ඔක්තෝබර් 30 දින ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී.

සංචිත

පුහුණු තරග

ඕස්ට්‍රේලියාව එ ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් සභාපතිගේ XI එක්දින තරගය

ඕස්ට්‍රේලියාව එ ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් සභාපතිගේ XI තුන්දින තරගය

එදිජා තරගමාලාව

1 වන එදිජා තරගය

2 වන එදිජා තරගය

3 වන එදිජා තරගය

4 වන එදිජා තරගය

5 වන එදිජා තරගය

ටෙස්ට් තරගමාලාව

1 වන ටෙස්ට් තරගය

2 වන ටෙස්ට් තරගය

3 වන ටෙස්ට් තරගය

යොමු

බාහිර සබැඳි
Cricinfo හි තරගමාලාවේ මුල් පිටුව

ශ්‍රී ලංකාව තුළ ක්‍රිකට්
ක්‍රිකට්

ඕස්ට්‍රේලියා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ ශ්‍රී ලංකා තරග සංචාරය 2004


Grupna nogometna liga Koprivnica, također i kao Općinska nogometna liga Koprivnica  je bila liga šestog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije u sezoni 1964./65.  Sudjelovalo je 7 klubova, a prvak je bio "Borac" iz Drnja.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Podsavezna liga Koprovnica 1964./65.
 Općinska liga Đurđevac 1964./65.

Vanjske poveznice

Izvori

 library.foi.hr, "Glas Podravine"
 library.foi.hr, "Glas Podravine", br. 21, god. XVII, izdano 5. lipnja 1965., str. 5, preuzeto 31. srpnja 2019.

1964-65 1 GL Koprivnica
Koprivnica GL
1964-65 Koprivnica

Grupna nogometna liga Koprivnica 1964./65.


Florian Bittner (* 8. April 1991 in München) ist ein deutscher Fußballspieler. Er spielt in der Abwehr vorzugsweise als rechter Außenverteidiger.

Karriere
Florian Bittner spielte in seiner Jugend erst für den FC Seeshaupt, bevor er in die C-Jugend des FT Starnberg 09 wechselte. Im Sommer 2010 schaffte er den Sprung in die erste Mannschaft, die in der Bezirksoberliga spielte.

Nach einer sehr guten Hinrunde in der Saison 2011/12 in der Bezirksoberliga, bekam er die Chance im Januar 2012 beim Drittligisten SpVgg Unterhaching mitzutrainieren. Dort konnte er dann Trainer Heiko Herrlich überzeugen, der ihn einlud noch öfter zum Training zu kommen. Kurz vor Ende der Wechselperiode am 31. Januar 2012 wurde Bittner von der Spielvereinigung verpflichtet. Er unterschrieb einen Vertrag bis zum 30. Juni 2014 und sollte zuerst dem Kader der zweiten Mannschaft angehören, durfte jedoch auch öfters mit der ersten Mannschaft trainieren. Am 22. Februar 2012, dem 26. Spieltag der Drittligasaison 2011/12, kam er zu seinem Debüt im Profifußball, als er überraschend im Auswärtsspiel gegen den FC Carl Zeiss Jena (0:2) in der Startelf stand und durchspielte.

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (SpVgg Unterhaching)
Deutscher
Geboren 1991
Mann

Florian Bittner


مكتبة نيويورك العامة  هي أكبر مكتبة عامة في أمريكا الشمالية قاطبةً وثالث أكبر مكتبة في العالم (بعد مكتبة الكونغرس والمكتبة البريطانية)، كما أنها أحد أهم مكتبات الأبحاث في الولايات المتحدة الأمريكية. في المجمل تضم المكتبة بكل فروعها نحو 53 مليون عنصر (كتب وأشرطة وخرائط ..الخ).

وهناك من يعتبر مكتبة نيويورك العامة واحدة من أهم خمس مكتبات في الولايات المتحدة مع مكتبة الكونغرس ومكتبة بوسطن العامة، ومكتبتي جامعتي هارفارد وييل.

تتكون مكتبة نيويورك العامة من 87 فرعاً أحدها مكرّس للمكفوفين وذوي الاحتياجات الخاصة. وكل تلك المكتبات مفتوحة للعامة مجاناً. بعض تلك المكتبات لا تسمح بالاستعارة. تدار مكتبة نيويورك العامة من قبل مؤسسة خاصة غير ربحية، ويتم تمويل المكتبة من القطاعين العام والخاص. تبلغ ميزانية المكتبة أكثر من 50 مليون دولار ويعمل فيها أكثر من 3 آلاف موظف. يعود تاريخ إنشاء المكتبة إلى العام 1895.

لمحة تاريخية

تأسيسها
أضاف جون جاكوب أستور ملحقًا لوصيّته، إذ ترك فيه 400,000 دولار (أي ما يعادل 11.8 مليون دولار في عام 2019) بإيعاز من جوزيف كوجسويل؛ وذلك بهدف إنشاء مكتبة عامة. بعد وفاة أستور في عام 1848، نفّذ مجلس الأمناء الناشئ شروط الوصية لتُبنى مكتبة أستور في عام 1854 في القرية الشرقية. كانت المكتبة مكتبةً مرجعيةً مجانيةً، ولم يُسمح بتوزيع كتبها. وُصفت مكتبة أستور في افتتاحية نيويورك تايمز في عام 1872، إذ قيل إنها «مصدر مرجعي وبحثي رئيس»، ولكنها «تفتقر إلى الشعبية بالتأكيد، فهي لا تمتلك أساسيات المكتبة العامة، فمن الممكن أن تكون متاجرها تحت الحراسة منعًا من وصول الجماهير إليها».

أُدمجت مكتبة لينوكس في كونغرس ولاية نيويورك في عام 1870. شُيّدت المكتبة في الجادة الخامسة، بين الشارعين 70 و71 في عام 1877. تبرّع هاوي الكتب النادرة والمُحسن جيمس لينوكس بمجموعة واسعة من الأمريكانا والأعمال الفنية والمخطوطات والكتب النادرة، بما في ذلك بيبل جوتينبيرج الأول في العالم الجديد. فرضت المكتبة بدايةً رسومًا للدخول، ولم تسمح بالوصول المادي إلى أيّ مواد أدبية.

اعتقد حاكم نيويورك السابق والمرشح الرئاسي صامويل تيلدن أن هناك حاجة لوجود مكتبة تغطّي المدينة بأكملها، إذ ورّث بعد وفاته في عام 1886 الجزء الأكبر من ثروته –حوالي 2.4 مليون دولار (ما يعادل 68 مليون دولار في عام 2019) - «لإنشاء مكتبة وقاعة قراءة مجانية في مدينة نيويورك صيانتهما». وُضعت هذه الأموال في صندوق ائتمان دون أن تُصرف لعدّة سنوات، إلى أن خرج المحامي في مدينة نيويورك جون بيغيلو بالتعاون مع أندرو هاسويل جرين (كلاهما من أمناء ثروة تيلدن) بفكرة دمج اثنتين من أكبر مكتبات المدينة.

واجهت كلّ من مكتبتي أستور ولينوكس عوائق مالية. على الرغم من امتلاك مدينة نيويورك للعديد من المكتبات التي يعود تاريخها إلى القرن التاسع عشر، لكنّ معظمها مُوّلت من القطّاع الخاص، وفرضت رسومًا على الدخول واستخدام الكتب. تعاون لويس كاس ليدارد وجون كادوالادير مع بيغيلو باعتباره الداعم الأبرز لخطّة دمج المكتبتين، كان ليدارد عضوًا في مجلس تيلدن بينما كان كادوالادير عضوًا في مجلس أستور. وفي نهاية المطاف، دعم رئيس مجلس لينوكس جون ستيوارت كينيدي الخطّة أيضًا. وفي تاريخ 23 مايو من عام 1895، وافق بيغيلو وكادوالادير وجورج إل. ريفنز على إنشاء «مكتبة نيويورك العامة، بتأسيس من أستور ولينوكس وتيلدن». رُحّب بهذه الخطة بصفتها مثالًا على الأعمال الخيرية الخاصة من أجل الصالح العام. نُصّب جون شو بيلينغز أوّل مدير للمكتبة في 11 سبتمبر. دُمجت هذه المكتبة الوطنية النشأة مع مكتبة نيويورك الشعبية للتداول الحر في شهر فبراير من عام 1901.

مراجع

تأسيسات سنة 1895 في ولاية نيويورك
عائلة آستور
متاحف مانهاتن
مكتبات أسست في 1895
مكتبات في الولايات المتحدة
مكتبات في مانهاتن
مكتبات في مدينة نيويورك
منظمات أسست في 1895
وسط مانهاتن
تأسيسات سنة 1895 في مدينة نيويورك

مكتبة نيويورك العامة


Yabani enginar (Cynara cardunculus), papatyagiller (Asteraceae) familyasından yaprakları dikenli yabani bir bitki türü.
Çok yıllık bitkilerdir. Gövde yapraklı, dallı, kalın ve genellikle çiçek başları eğilmedikçe dimdik durur. 1,5 m yüksekliğindedir. Tüysü yapraklar almaşık dizili, loplara bölünmüş çok dikenlidir. Yaprakların gri-yeşil üst yüzeyi gevşek ağsı, alt yüzeyi sık gri donuk tüylüdür. Çiçekler mor renklidir. Koralla bazen mavi 5 cm uzunluğundadır. Tüp çok ince, boğaz kısmı geniş, loblar doğrusal (ince uzun) dır. Anterler uzun-oksu şekildedir. Boyuncuk uzun, silindirik ve ucu girintilidir. Meyve, silindirik konik ucu yere doğru bakar.

Anadolu'nun çeşitli yerlerinde yetişir. Baharın müjdecisidir. Birçok hastalığa iyi geldiği ve kişiye dinamizm kazandırdığına inanılan yabani enginarının tazesi, bulgur pilavı, et ve yumurtayla pişirilerek, kızartması yapılarak ya da salata olarak tüketilir. Yemek olarak kullanılmasının yanı sıra sakızı yapılır.

Nisan yağmurlarıyla kendini göstermeye başlar, taze olarak yılda sadece 2 hafta toplanır. Daha sonra sertleşip gerçek bir diken görünümü alır. Birçok yabani bitkinin aksine dağınık yetişir.

Sütü alınarak sakız üretiminde de kullanılan yabani enginarı toplamak isteyen kişinin, saatlerce dolaşması gerekir. Yaklaşık bir kilogram yabani enginarı toplamak, ancak birkaç saat kır gezintisi yapılmasıyla mümkün olur.

Resim galerisi

Dış bağlantılar

Cynara
Sebzeler
Yenilebilir papatyagiller
Biodizel

Yabani enginar


Abu Dhabi Tour 2017 var den 3. udgave af cykelløbet Abu Dhabi Tour. Det emiratarabiske etapeløb var det tredje arrangement på UCI's World Tour-kalender i 2017 og blev arrangeret mellem 23. og 26. februar 2017. Den samlede vinder af løbet blev Rui Costa fra .

Hold og ryttere

Danske ryttere
 Lars Bak kørte for

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

Trøjernes fordeling gennem løbet

Resultater

Eksterne henvisninger
 Officielle hjemmeside

Abu Dhabi Tour
UCI World Tour 2017

Abu Dhabi Tour 2017


මරියා (; ; ; ); යනු විවිධ මාතෘකා, ශෛලීන් සහ ගෞරව නාම වලින් ද හඳුන්වනු ලබන 1වන සියවසේ නාසරෙත්හි ජීවත්වූ කාන්තාවකී. ඇය සාන්ත ජෝසප්ගේ භාර්‍යාවද, ජේසුගේ මවද විය. බයිබලයේ නව ගිවිසුම, කුරානය, මෝර්මන්ගේ පොත, සහ කිටාබ්-ඉ-අක්දාස් මරියා කන්‍යාවක් ලෙස විස්තර කරයි. ක්‍රිස්තියානි දේවධර්මයට අනුව, මරියා කන්‍යාවක්ව සිටියදීම ශුද්ධාත්මයාණන් කරණකොටගෙන ජේසුස්ව පිළිසිඳ ගත්තේය.

Mary has been venerated since early Christianity, and is considered by millions to be the holiest and greatest saint for being chosen by God to bear and raise Jesus. The Eastern and Oriental Orthodox, Catholic, Anglican, and Lutheran churches believe that Mary, as mother of Jesus, is the  (Mother of God; ). There is significant diversity in the Marian beliefs and devotional practices of major Christian traditions. The Catholic Church holds distinctive Marian dogmas, namely her status as the Mother of God, her Immaculate Conception, her perpetual virginity, and her Assumption into heaven. Many Protestants minimize Mary's role, because of the alleged lack of biblical support for any beliefs other than the virgin birth.

Mary also has the highest position in Islam among all women. She is mentioned in the Quran more often than in the Bible, where two of the longer chapters of the Quran are named after her and her family.

According to Catholic and Eastern Christian teachings, at the end of her earthly life, God raised Mary's body into heaven; this is known in the Christian West as the Assumption of Mary, and in the East as the Dormition of the Mother of God. She is said to have miraculously appeared to believers many times over the centuries.

මූලාශ්‍ර

මරියා

ජේසුගේ මව වන මරියා


Andreas Pavley, né Henryk van Dorp de Weyer en 1886 ou 1892 à Java et mort le , est un danseur américain et directeur du Chicago Opera Ballet jusqu'en 1927.

Biographie
Andreas Pavley  est né à Java  d'un père russe et d'une mère hollandaise. Formé par Enrico Cecchetti et Ivan Clustine à Saint-Pétersbourg, Pavley est formé dans le style impérial russe. Il étudie auprès d'Émile Jaques-Dalcroze.

Il monte en 1909 à Amsterdam une production des Créatures de Prométhée de Beethoven avec plus d'une centaine d'interprètes. Au début des années 1910, il danse avec Lili Green. En tant que « danseurs russes », ils exécutent des danses modernes « libres » pieds nus et dans des costumes en tissu transparent, inspirés par la nature et la musique de Debussy, Chopin et Ravel. Ils produisent une série de concerts de danse à Londres et aux Pays-Bas en 1910-1911 où ils présentent des thèmes orientaux et mythologiques d'une manière théâtrale. Pavley, né à Java, caractérise la perception d'avant-guerre de la danse comme une soumission ravissante à l'exotisme glamour.

En 1913, Pavley rencontre Serge Oukrainsky qui persuade Pavley de rejoindre la troupe d'Anna Pavlova.

En 1915, Pavley et Oukrainsky restent aux États-Unis, et en 1916, ils fondent le Ballet Pavley-Oukrainsky. Le ballet Pavley-Oukrainsky fait de nombreuses tournées aux États-Unis, au Mexique, à Cuba et en Amérique du Sud. Ils vont ensuite à Chicago (1916-1927) puis à Los Angeles (1927).

En 1925, Madame Rasimi, en tournée en Amérique du Sud, engage le ballet Pavley-Oukrainsky pour venir danser à Paris au Théâtre de l'Étoile. Willette Allen, Vera Elisius, Edris Milar et Evelin Chapman font partie de la troupe.

Pavley et Oukrainsky passent un contrat avec le Metropolitan Opera et avec la Chicago Opera Association pour une saison. Leur  répertoire comportent une danse de Cléopâtre de Massenet, une danse de l'épée, une danse du démon sur une musique d'Anton Rubenstein. Le partenariat avec la Chicago Opera Association dure jusqu'à ce qu'Oukrainskey parte avec sa propre troupe pour une tournée en Amérique du Sud. Pavley continu une certaine forme de ballet jusqu'en 1931.

Andreas Pavley meurt mystérieusement, le , en plongeant du seizième étage de l'hôtel McCormick de Chicago. Il aurait eu des revers financiers et n'aurait pas été en mesure de répondre à la demande d'extorsion de  d'un maître chanteur . La police affirme qu'il s'agit d'un suicide, mais Oukrainsky et d'autres amis insistent sur le fait qu'il s'agit d'un accident.

Répertoire

A Chicago

 1919 : danses du  de Gismonda, réglé par Pavley et Oukrainsky, .
 1920 : Boudoir de Félix Borowski.
 1921 :  Carmen avec Marie Nemeroff.
 1922 : Nymphs at play de Massenet
 1922 : Victory Dance et Hymn of Joy de Louis Ganne.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Bibliographie
 :

Ann Barzel, Ann, Chicago's 'Two Russians': Andreas Pavley and Serge Oukrainsky, Dance Magazine , , .
.
.

Liens externes

Danseur américain du XXe siècle
Danseur de danse classique
Maître de ballet
Décès en juin 1931

Andreas Pavley


Friedrich Moch, né le , est un fondeur allemand.

Biographie
À l'origine, il joue au football, mais lorsque son père l'introduit au ski de fond à l'âge de treize ans, il se tourne vers ce sport directement.

Friedrich Moch, licencié au WSV Isny, court sa première compétition officielle de la FIS en 2016 et s'adjuge sa première victoire en 2017. Il prend part aux Championnats du monde junior en 2018, pour ses débuts avec l'équipe nationale, arrivant à cette occasion cinquième du skiathlon. Lors de l'édition 2019 à Lahti, il est encore cinquième en individuel (10 kilomètres) et remporte la médaille de bronze sur le relais. Il est également débutant en Coupe OPA cet hiver, montant sur le podium pour sa troisième course à Planica, avec le deuxième rang au quinze kilomètres libre.

Employé de la douane, il fait ses débuts en Coupe du monde en  à Oberstdorf, prenant la  place, juste en dehors des points. Il se concentre ensuite sur les Championnats du monde junior à Oberwiesenthal en Allemagne, y remportant deux médailles d'argent sur le dix kilomètres classique et le trente kilomètres libre.

Lors de l'hiver 2020-2021, il marque ses premiers points pour le classement de la Coupe du monde avec une  au quinze kilomètres de Davos, résultat qu'il améliore juste après, à Lahti, avec le dixième rang lors du skiathlon. Aux Championnats du monde des moins de 23 ans, à Vuokatti, il remporte une nouvelle médaille d'argent, sur le quinze kilomètres libre, gagné par Hugo Lapalus. Cette saison, il dispute son premier grand rendez-vous chez les séniors, les Championnats du monde à Oberstdorf, courant trois courses individuelles, dont le cinquante kilomètres où il arrive vingtième et le relais, se classant septième.

Lors du Tour de Ski 2021-2022, Moch se révèle au plus haut niveau en terminant troisième de l'ultime étape, une mass-start sur dix kilomètres, contenant l'ascension pentue de lAlpe Cermis''. Il obtient alors son ticket pour les Jeux olympiques de Pékin.

 Palmarès
 Jeux olympiques

Légende :
  : pas d'épreuve
 — : non disputée par Moch

 Championnats du monde

Légende :
  : pas d'épreuve
 — : non disputée par Moch

 Coupe du monde
 Meilleur classement général :  en 2021.

 Courses par étapes Tour de ski :
 Meilleur résultat final :  en 2022.1 podium d'étape : 1 troisième place.

 Classements par saison

Légende :
 - : n'a pas participé à la course.

 Championnats du monde junior Lahti 2019 :
 Médaille de bronze du relais.Oberwiesenthal 2020 :
 Médaille d'argent du dix kilomètres classique.
 Médaille d'argent du trente kilomètres libre.

 Championnats du monde des moins de 23 ans Vuokatti 2021''' :
 Médaille d'argent du quinze kilomètres libre.

Coupe OPA
 du classement général en 2021.
3 podiums individuels, dont 1 victoire.

Références

Liens externes

 Profil DSV

Fondeur allemand
Fondeur aux Jeux olympiques d'hiver de 2022
Naissance en avril 2000
Naissance à Memmingen

Friedrich Moch


Phnom Bakheng ( ) is a Hindu temple in the form of a temple mountain in Siem Reap Province, Cambodia. Dedicated to Shiva, it was built at the end of the 9th century, during the reign of King Yasovarman (889–910). Located atop a hill, it is nowadays a popular tourist spot for sunset views of the much bigger temple Angkor Wat, which lies amid the jungle about 1.5 km to the southeast. The large number of visitors makes Phnom Bakheng one of the most threatened monuments of Angkor. Since 2004, World Monuments Fund has been working to conserve the temple in partnership with APSARA.

History
Constructed more than two centuries before Angkor Wat, Phnom Bakheng was in its day the principal temple of the Angkor region, historians believe. It was the architectural centerpiece of a new capital, Yasodharapura, that Yasovarman built when he moved the court from the capital Hariharalaya in the Roluos area located to the southeast.

An inscription dated 1052 AD and found at the Sdok Kak Thom temple in present-day Thailand states in Sanskrit: "When Sri Yasovardhana became king under the name of Yasovarman, the able Vamasiva continued as his guru. By the king's order, he set up a linga on Sri Yasodharagiri, a mountain equal in beauty to the king of mountains." Scholars believe that this passage refers to the consecration of the Phnom Bakheng temple approximately a century and a half earlier.

Phnom Bakheng is one of 3 hilltop temples in the Angkor region that are attributed to Yasovarman's reign. The other two are Phnom Krom to the south near the Tonle Sap lake, and Phnom Bok, northeast of the East Baray reservoir.

Surrounding the mount and temple, labor teams built an outer moat. Avenues radiated out in the four cardinal directions from the mount. A causeway ran in a northwest–southeast orientation from the old capital area to the east section of the new capital's outer moat and then, turning to an east–west orientation, connected directly to the east entrance of the temple.

Later in its history, Phnom Bakheng was converted into a Buddhist temple. A monumental Sitting Buddha, now lost, was created on its upper tier. Across its west side, a Reclining Buddha of similar scale was crafted in stone. The outlines of this figure are still visible.

Symbolism
Phnom Bakheng is a symbolic representation of Mount Meru, home of the Hindu gods, a status emphasized by the temple's location atop a steep hill 65 m above the surrounding plain. The temple is built in a pyramid form of seven levels, representing the seven heavens. At the top level, five sandstone sanctuaries, in various states of repair, stand in a quincunx pattern—one in the center and one at each corner of the level's square. Originally, 108 small towers were arrayed around the temple at ground level and on various of its tiers; most of them have collapsed.

Jean Filliozat of the Ecole Francaise, a leading western authority on Indian cosmology and astronomy, interpreted the symbolism of the temple. The temple sits on a rectangular base and rises in five levels and is crowned by five main towers. One hundred four smaller towers are distributed over the lower four levels, placed so symmetrically that only 33 can be seen from the center of any side. Thirty-three is the number of gods who dwelt on Mount Meru. Phnom Bakheng's total number of towers is also significant. The center one represents the axis of the world and the 108 smaller ones represent the four lunar phases, each with 27 days. The seven levels of the monument represent the seven heavens and each terrace contains 12 towers which represent the 12-year cycle of Jupiter. According to University of Chicago scholar Paul Wheatley, it is "an astronomical calendar in stone."

Following Angkor's rediscovery by the outside world in the mid-19th century, decades passed before archeologists grasped Phnom Bakheng's historical significance. For many years, scholars' consensus view was that the Bayon, the temple located at the center of Angkor Thom city, was the edifice to which the Sdok Kak Thom inscription referred. Later work identified the Bayon as a Buddhist site, built almost three centuries later than originally thought, in the late 12th century, and Phnom Bakheng as King Yasovarman's state temple.

Phnom Bakheng in popular media
The view of the Angkor Wat from the top of Phnom Bakheng is featured in the movie Tomb Raider (when Lara Croft looks through the binoculars upon arriving in Cambodia).

Gallery

See also
 Angkor
 Architecture of Cambodia
 List of archaeoastronomical sites by country

Notes

References

 Goloubev, Victor. Le Phnom Bakheng et la ville de Yasovarman. Bulletin de l'EFEO (Paris), 33 (1933): 319–344.
 Goloubev, Victor. Nouvelles récherches autour de Phnom Bakhen. Bulletin de l'EFEO (Paris), 34 (1934): 576–600.

Archaeoastronomy
Hindu temples in Siem Reap Province
Angkorian sites in Siem Reap Province
9th-century Hindu temples

Phnom Bakheng


Sympatektomi (endoskopisk thoracal sympatektomi, ETS) er kirurgi på den sympatiske hovednerve for behandling af hyperhidrose (patologisk øget svedproduktion) i hænder og armhuler.

Procedurer
Sympatiske nerver fra et nervenetværk nær ribbenene (thoracale område), nær ryghvirvlerne.

Blandt disse forgreninger er der en specifik, der danner et ganglie, som er ansvarlig for den overdrevne transpiration. Denne kan behandles med kauterisation, hvor dens forgreninger fjernes kirurgisk og den nyeste teknik med clips, hvor en titanium-clip anbringes i den sympatiske nerve.

For behandling af den såkaldt palmare hyperhidrose, fokuseres der på ganglierne fra T3-T4 og for moderat eller mild palmar hyperhidrose undertrykkes ganglierne fra T4-T5. Jo højere (tættere på T2) der hæmmes, jo større er chancen for kompenserende sveden, der viser sig efter indgrebet.

Fysiske, mentale og emotionelle effekter
Sympatektomi virker ved at deaktivere en del af det autonome nervesystem (og dermed forstyrre dets signaler fra hjernen), via et kirurgisk indgreb, i forventningen om at fjerne eller mindske et benævnt problem. Mange læger, der ikke udfører sympatektomi, finder denne praksis problematisk , først og fremmest fordi metoden har til formål at ødelægge anatomisk funktionelle nerver.

Det er umuligt at forudsige det præcise resultat af sympatektomi, da der er betydelige anatomiske variationer i nervefunktionen fra én patient til den næste, og også på grund af forskelle i kirurgisk teknik. Det autonome nervesystem er ikke anatomisk nøjagtigt og der kan være forbindelser, som påvirkes på uforudsigelig vis, når nerver deaktiveres. Dette problem blev demonstreret af et betydeligt antal patienter, der gennemgik sympatektomi på samme niveau for håndsved, men som efter operationen fremviste en reduktion eller elimination af fodsved i modsætning til andre, der ikke blev påvirket på denne måde. Der findes ingen pålidelig operation for fodsved udover lumbal sympatektomi, i den modsatte ende af den sympatiske kæde.

Kontrovers
I 2003 blev sympatektomi forbudt i sit hjemland, Sverige, grundet et overvældende antal patientklager. I andre lande, herunder USA, er det en notorisk ikke-reguleret procedure.

Internettet har nu adskillige hjemmesider, drevet af kirurger, der beskriver fordelene ved sympatektomi. Der er dog også mange hjemmesider, drevet af ofre for sympatektomi, hvor der klages over de alvorlige bivirkninger, der medfører en mindsket evne til at udføre arbejde og daglige aktiviteter, og over den oplevede mangel på et tilstrækkeligt informeret patientsamtykke. Adskillige online diskussionsfora og hjemmesider er dedikerede til emnet sympatektomi-kirurgi, med en overflod af patientudtalelser.

Referencer

Kirurgiske behandlinger

Sympatektomi


Beydemir, Adana ilinin Karaisalı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Adana iline 58 km, Karaisalı ilçesine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

Karaisalı'nın mahalleleri

Beydemir, Karaisalı


Vitalijus ist ein litauischer männlicher Vorname, abgeleitet von Vitalij. Die weibliche Form ist Vitalija.

Namensträger

 Vitalijus Gailius (* 1969), Jurist und Politiker, Mitglied des Seimas
 Vitalijus Karpačiauskas (* 1966), Amateurboxer im Weltergewicht
 Vitalijus Majorovas (1961–1997), Schachspieler
 Vitalijus Satkevičius (* 1961), Politiker, Bürgermeister von Panevėžys
 Vitalijus Vaikšnoras (* 1961), Generalmajor und Generalstabschef

Männlicher Vorname
Litauischer Vorname

Vitalijus


Die Bundesrepublik Deutschland errichtete in der Republik Côte d'Ivoire schon vor dem Erlangen der offiziellen Unabhängigkeit eine diplomatische Vertretung. Diese wurde am 14. Dezember 1959 als Außenstelle des Konsulats in Dakar eingerichtet. Am Tag des Erlangens der Unabhängigkeit der früheren Elfenbeinküste wurde die Außenstelle zu einer Botschaft aufgewertet. Sie befindet sich bis heute im Regierungssitz Abidjan.
Die DDR nahm erst am 5. Oktober 1984 offizielle diplomatische Beziehungen zur Elfenbeinküste auf. Die Amtsgeschäfte wurden in Ermangelung einer eigenen Botschaft in Abidjan vom DDR-Botschafter in Lagos, Nigeria mit geführt.

Botschafter der Bundesrepublik Deutschland in Abidjan

Zuständige DDR-Botschafter für die Elfenbeinküste

Siehe auch
Deutsche Botschaft Abidjan

Weblinks
Website der Deutschen Botschaft in Abidjan

!
Elfenbeinküste
Deutschland

Liste der deutschen Botschafter in der Elfenbeinküste


Kirkcudbright dans le Dumfries and Galloway était un Burgh royal qui a élu un Commissaire au Parlement d'Écosse et à la Convention des États.

Après les Actes d'Union de 1707, le commissaire de Kirkcudbright fut l'un des Représentants écossais au premier Parlement de Grande-Bretagne. À partir de 1708 Kirkcudbright, Annan, Dumfries, Lochmaben et Sanquhar ont formé le district de Dumfries, envoyant un membre à la Chambre des communes de Grande-Bretagne.

Liste des commissaires de burgh

 1661: John Ewart, provost
 1665 convention, 1667 convention, 1669–74: John Glendening, provost
 1678 convention: William Ewart, provost
 1681–82: Samuel Cairmunt
 1685–86: Hendry Muir, bailie (mort c.1685)
 1686: John Callender, marchand-bourgeois
 1689 convention, 1689–95: John Ewart, ancien provost (excusé en raison de son âge et de son infirmité, décédé vers 1698)
 1700–1702, 1702–07: Andrew Hume

Références

Article connexe
 Liste des circonscriptions au Parlement d'Écosse au moment de l'Union

Circonscription du Parlement d'Écosse (jusqu'en 1707)
Politique dans le Dumfries and Galloway

Kirkcudbright (circonscription du Parlement d'Écosse)


Ivone Conceição Dias Lourenço (Vila Franca de Xira, 3 de abril de 1937 - Lisboa, 24 de janeiro de 2008) foi uma comunista portuguesa e opositora do regime do Estado Novo em Portugal. Viveu quase sete anos como prisioneira política. Uma reportagem sobre a sua prisão num jornal britânico levou-a a uma ligação indirecta à fundação da organização de direitos humanos Amnistia Internacional.

Biografia
Ivone Conceição Dias Lourenço nasceu a 3 de abril de 1937 em Vila Franca de Xira, a norte da capital portuguesa, Lisboa . Era filha de dois funcionários clandestinos do Partido Comunista Português (PCP), António Dias Lourenço da Silva e Casimira da Conceição Silva, o que a obrigava a mudar frequentemente de casa e por vezes a ter de ficar com amigos da família para poder ir à escola. Era também afilhada de Alves Redol, que foi quem lhe deu o nome. Aos sete anos foi viver com o editor Francisco Lyon de Castro, e deixou de viver com os pais, em virtude de viverem em clandestinidade, muito embora mantivesse contactos esporádicos com eles. Em 1946, durante o II Congresso Ilegal do Partido Comunista Português, aos nove anos de idade, a sua presença foi justificada como sendo como "filha" da "empregada" durante a reunião, recebendo instruções para ficar no jardim do prédio onde estava a decorrer, e avisar os participantes se algo fora do comum acontecesse. Os seus pais foram presos em dezembro de 1949, data em que regressa a Lisboa (vivia então na Figueira da Foz). Em 1954 o seu pai foi o primeiro comunista a escapar da Fortaleza de Peniche, que estava a ser utilizada pelo Estado Novo como prisão política.

Activismo

Aos 15 anos, com o incentivo do militante do PCP, Domingos Abrantes, Ivone Dias Lourenço ingressou na ala jovem do Movimento de Unidade Democrática (MUD), que era uma plataforma quase legal de organizações democráticas portuguesas que se opunham o regime do Estado Novo liderado por António de Oliveira Salazar . Tornou-se militante do Partido Comunista em 1953 e passou à clandestinidade em 1955, trabalhando para apoiar casas clandestinas, onde se dedicava à recolha de materiais e cópia de documentos como A Voz das Camaradas das Casas do Partido. Esteve numa casa em Lisboa antes de se transferir para uma no Pinhal Novo, onde trabalhou com Rolando Verdial. Foi aí que, a 23 de novembro de 1957, ela e Verdial foram presos: ela foi enviada para a prisão de Caxias, onde esteve seis meses em isolamento, interpelados por interrogatórios que duravam vários dias. Foi posteriormente condenada a dois anos de prisão e suspensão de direitos políticos por 15 anos, mas cumpriu muito mais tempo porque o julgamento só ocorreu três anos depois da sua detenção, a 17 de dezembro de 1960. Verdial foi condenado a seis anos de prisão e esteve detido na Fortaleza de Peniche. Ele foi um dos dez que escaparam em 3 de janeiro de 1960.

Em Caxias, Ivone Dias Lourenço foi transferida para um dormitório coletivo onde viveu com Aida Magro, Aida Paula, Alda Nogueira, Cândida Ventura, Fernanda de Paiva Tomás, Julieta Gandra, Maria Ângela Vidal e Campos, Maria da Piedade Gomes dos Santos, Maria Eugénia Varela Gomes, Maria Luísa Costa Dias e as irmãs Georgette Ferreira e Sofia Ferreira. Foi a autora de uma das 13 cartas enviadas secretamente da prisão de Caxias em maio de 1961, o Manifesto de Caxias, destinado a ser lido numa reunião em Paris e dirigido a "organizações femininas e democráticas de todo o mundo". As cartas denunciavam as condições prisionais em que as mulheres eram mantidas e as torturas a que eram sujeitas.

Recebeu liberdade condicional a 8 de junho de 1964, tendo passado seis anos e nove meses na prisão, e dedicou-se então ao cinema. Disse em 2004 ao jornal Público: "Foi um período muito importante o que estive presa. Por exemplo, quando saí em 1964, nunca tinha ouvido Beatles." Ao ser libertada, foi submetida a vigilância pela PIDE, a polícia secreta de Portugal, o que a levou a regressar à clandestinidade três meses mais tarde, por acção de Rogério Carvalho. Na sequência da sua deslocação ilegal a Kiev, na Ucrânia, para participar no 6.º Congresso do PCP, viu revogada a sua liberdade condicional. Então desenvolveu tarefas de organização das camadas jovens, inicialmente no Porto, no sector operário, e depois em Lisboa.

À data da Revolução dos Cravos, Ivone Dias Lourenço encontrava-se em Matosinhos, como Membro do Comité Local do Porto. Em maio voltou a viver na legalidade, reunindo-se com o pai, que não via desde que ele tinha sido encarcerado. Foi candidata à Assembleia Constituinte, pelo PCP, por Lisboa. Trabalhou então como secretária da redação do jornal oficial do PCP, Avante!, e colaborou na organização da Festa do Avante! até se aposentar em 2003. Era membro do Sindicato dos Jornalistas e da União dos Resistentes Antifascistas Portugueses (URAP). Lourenço faleceu a 24 de Janeiro de 2008, vítima de cancro do pulmão.

A ligação à Amnistia Internacional
Em 19 de dezembro de 1960, o fundador da Amnistia Internacional, Peter Benenson, lia um exemplar do The Times de Londres a caminho do trabalho, quando viu um artigo sobre a condenação de Lourenço e Verdial. Isso inspirou-o a escrever e publicar um artigo de opinião no The Observer, conhecido como os "prisioneiros esquecidos", em 28 de maio de 1961, data em que a Amnistia Internacional comemora sua data de fundação. Benenson lançou o Apelo pela Amnistia de 1961, que levou à criação da Amnistia Internacional em setembro de 1962.

Ver também

 Maria Rosa Viseu

Mortos em 2008
Nascidos em 1937
Políticos do Partido Comunista Português
Antifascistas de Portugal
Comunistas de Portugal
Portugueses do século XX
Mulheres do século XX
Revolucionários de Portugal
Opositores da ditadura portuguesa
Prisioneiros políticos de Portugal

Ivone Dias Lourenço