A pesquisa em direito ou pesquisa jurídica ou investigação jurídica é uma das dimensões da educação aplicada ao saber jurídico que busca obter as informações necessárias para apoiar a tomada de decisões pelas instituições jurídicas.

Os processos de pesquisa jurídica variam de acordo com cada país ou sistema jurídico envolvido. A pesquisa em direito é responsável pela produção da doutrina jurídica, o que contribui para:
 Desenvolvimento das fontes do direito de uma determinada jurisdição ( jurisprudência, legislação, etc.).
 Investigação sobre tópicos jurídicos específicos.
 Pesquisa de fontes não formais do direito, além do diálogo interdisciplinar com outros saberes não-jurídicos.

A pesquisa em direito é desenvolvida por meio de publicações acadêmicas especializadas (livros doutrinários, manuais, coletâneas, obras monográficas, além de artigos publicados em periódicos ou revistas jurídicas), as quais são produzidas por investigadores independentes ou, então, vinculados a instituições jurídicas (Tribunais, Ministério Público, Escritórios de Advocacia, etc.), a centros de pesquisa mantidos por universidades, associações científicas ou profissionais, e a redes de pesquisa aglutinadoras de tais centros de investigação.

Principais periódicos jurídicos

Publicados em língua espanhola
 Revista Derecho del Estado;
 Revista Prolegómenos. Derechos y Valores;
 Revista de Derecho Político;
 Derecho PUCP (Peru);
 Revista de Bioética y Derecho (Espanha);
 Revista de Derecho Privado;
 Revista CES Derecho;
 Revista de derecho (Colômbia);
 El Cronista del Estado Social y Democrático de Derecho;
 Relaciones Laborales y Derecho del Empleo.

Publicados em língua francesa
 Revue Internationale de Sémiotique Juridique;
 La Revue Canadienne Droit et Société;
 Droit et Societé;
 Revue d'histoire du droit international;
 Revue de Droit du Travail.

Publicados em língua inglesa
 Harvard Law Review;
 Yale Law Journal;
 Columbia Law Review;
 University of Chicago Law Review;
 University of Pennsylvania Law Review;
 California Law Review;
 Stanford Law Review;
 Notre Dame Law Review;
 Georgetown Law Journal;
 Boston University Law Review.

Publicados em língua portuguesa
 Revista Acadêmica da Faculdade de Direito do Recife (Brasil);
 Revista Brasileira de Estudos Políticos (Brasil);
 Revista da Faculdade de Direito da Universidade de São Paulo (Brasil);
 Revista de Informação Legislativa (Brasil);
 Revista Direito e Práxis (Brasil);
 Revista dos Tribunais (Brasil);
 Revista Jurídica da Presidência da República (Brasil);
 Boletim da Faculdade de Direito da Universidade de Coimbra (Portugal).

Notórios centros de investigação e redes de pesquisa

Brasil
 Conselho Nacional de Pesquisa e Pós-graduação em Direito;
 Instituto Brasileiro de Ciências Criminais;
 Instituto Brasileiro de Direito Constitucional;
 Instituto Brasileiro de Direito da Informática;
 Instituto Brasileiro de Direito Público;
 Instituto Brasileiro de Estudos Tributários;
 Rede Brasileira de Direito e Literatura;
 Rede Brasileira de Pesquisa em Direito e Políticas Públicas;
 Rede de Pesquisa de Direito Civil Contemporâneo;
 Rede de Pesquisa em Direito de Família e Sucessões;
 Rede de Pesquisa Empírica em Direito;
 Rede Norte Nordeste de Pesquisa em Direito;
 Sociedade Brasileira de Direito Público.

Portugal
 Centro de Direito Biomédico da Universidade de Coimbra;
 Centro de Direito da Família da Universidade de Coimbra;
 Centro de Direito do Consumo da Universidade de Coimbra;
 Centro de Estudos de Direito do Ordenamento, do Urbanismo e do Ambiente;
 Centro de Investigação de Direito Privado da Universidade de Lisboa;
 Centro de Investigação de Direito Público da Universidade de Lisboa;
 Centro de Investigação Jurídica da Faculdade de Direito da Universidade do Porto;
 Centro de Investigação para a Justiça e Governação da Universidade do Minho;
 Instituto de Direito Económico, Financeiro e Fiscal da Universidade de Lisboa;
 Instituto de Investigação Interdisciplinar da Faculdade de Direito da Universidade de Lisboa;
 Ius Gentium Conimbrigae;
 Instituto Jurídico da Faculdade de Direito da Universidade de Coimbra;
 Instituto Jurídico da Comunicação da Universidade de Coimbra;
 Núcleo de Estudos de Direito das Autarquias Locais da Universidade do Minho.

Veja também
 doutrina jurídica
 ensino jurídico

Referências

Escola jurídica

Pesquisa em Direito


A Convenção de Prüm (imprecisamente conhecida como Acordo de Schengen III) é um tratado de aplicação da lei que foi assinado em 27 de maio de 2005 pela Áustria, Bélgica, França, Alemanha, Luxemburgo, Países Baixos e Espanha na cidade de Prüm na Alemanha, e que está aberto a todos os estados-membros da União Europeia, 14 dos quais são atualmente partes.

O tratado foi baseado numa iniciativa do então ministro alemão Otto Schily de meados de 2003. Os elementos essenciais da convenção foram retomados pela Decisão 2008/615/JAI do Conselho da UE, de 23 de junho de 2008, relativa ao reforço da cooperação transfronteiriça, nomeadamente no combate ao terrorismo e à criminalidade transfronteiriça.

O nome completo do tratado é Convenção entre o Reino da Bélgica, a República Federal da Alemanha, o Reino de Espanha, a República Francesa, o Grão-Ducado do Luxemburgo, o Reino dos Países Baixos e a República da Áustria sobre a intensificação da cooperação transfronteiriça, nomeadamente no combate ao terrorismo, à criminalidade transfronteiriça e à migração ilegal.

Conteúdo da Convenção
A Convenção foi adotada para permitir que os signatários troquem dados sobre ADN (DNA), impressões digitais e registo de veículos das pessoas envolvidas e cooperem contra o terrorismo. Ela também contém disposições para o envio de xerifes do céu (sky marshals) armados em voos entre os estados signatários, patrulhas policiais conjuntas, entrada de forças policiais (armadas) no território de outro estado para a prevenção de perigo imediato (perseguição a quente) e cooperação em caso de eventos de massa ou desastres. Além disso, um agente de polícia responsável por uma operação num estado pode, em princípio, decidir até que ponto as forças policiais dos outros estados que participaram na operação podem usar as suas armas ou exercer outros poderes.

Relação com a União Europeia
A Convenção foi adotada fora do quadro da União Europeia (e o seu mecanismo de cooperação reforçada), mas afirma que está aberta à adesão de qualquer estado-membro da União Europeia e que:

Além disso, o texto da Convenção e os seus anexos foram distribuídos em 7 de julho de 2005 entre as delegações do Conselho da União Europeia.

Algumas das disposições da Convenção, que se enquadram no antigo terceiro pilar da UE, foram posteriormente incorporadas às disposições de cooperação policial e judiciária do direito da União Europeia por uma Decisão do Conselho de 2008, habitualmente referida como a Decisão Prüm. Prevê a Cooperação Policial em matéria penal, principalmente relacionada com a troca de dados de impressões digitais, ADN (ambos numa base hit no-hit) e registo do proprietário do veículo (acesso direto através do sistema EUCARIS). As disposições relativas ao intercâmbio de dados foram implementadas em 2012. As restantes disposições da Convenção abrangidas pelo antigo terceiro pilar estão a ser adotadas para o direito da UE.

Prüm II
Anunciado na primavera de 2021, o Prüm II visa expandir a quantidade de informações que podem ser compartilhadas, incluindo potencialmente fotografias e informações da carta de condução, o que levanta preocupações em relação ao reconhecimento facial, em particular no que diz respeito ao uso de fotografias existentes, como as fotografias de rosto (mugshot) arquivadas pelas autoridade policiais, em relação a fotografias recém-recolhidas como nas câmaras de CFTV.

Partes da convenção
Os estados que ratificaram a convenção são:

O Senado neerlandês ratificou o tratado sem votação.

A Grécia, a Itália, Portugal e a Suécia notificaram o Conselho da União Europeia da sua vontade de aderir à Convenção de Prüm.

Embora as Decisões fossem originalmente aplicáveis a todos os estados-membros da UE, o Reino Unido posteriormente exerceu o seu direito de derrogação (opt-out), isto é, de optar por não participar delas, a partir de 1 de dezembro de 2014. No entanto, o Reino Unido comprometeu-se a avaliar a sua participação futura e a tomar uma decisão até 31 de dezembro de 2015 sobre a possibilidade de voltar a aderir às Decisões. Em 22 de janeiro de 2016, o Reino Unido notificou a UE do seu desejo de retomar a participação nas Decisões de Prüm, que foi aprovada pela Comissão em 20 de maio de 2016.

A Noruega e a Islândia assinaram um tratado com a UE em 2009 para aplicar certas disposições das Decisões. A Noruega ratificou o acordo e a sua participação entrou em vigor em 1 de dezembro de 2020, enquanto a Islândia ainda não o tinha ratificado em outubro de 2020. A Dinamarca, a Irlanda e o Reino Unido optaram por derrogar (opt-out) a decisão do Conselho que aprova o acordo com a Noruega e a Islândia. Embora a Irlanda e o Reino Unido tenham optado por aderir, o acordo não se aplica à Dinamarca. O Conselho da União Europeia autorizou o lançamento de negociações com a Suíça e o Liechtenstein sobre a sua participação no regime de Prüm em junho de 2016. Propostas para concluir os acordos com cada estado foram apresentadas pela Comissão Europeia em janeiro de 2019. A Irlanda e o Reino Unido optaram novamente por participar no acordo. Os acordos foram assinados em 27 de junho de 2019. Em 23 de junho de 2016, o Reino Unido votou pela saída da UE. Após a conclusão das negociações de retirada, o Reino Unido saiu da UE em 31 de janeiro de 2020.

Ver também

 Espaço Schengen
 Acordo de Schengen
 Espaço de liberdade, segurança e justiça (ELSJ)
 Cooperação reforçada

Política de vistos por país

Convenção de Prüm


Republika Hrvatska i Mađarska održavaju diplomatske odnose od 18. siječnja 1992. Sjedište veleposlanstva je u Budimpešti.

Veleposlanici
Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Mađarskoj osnovano je odlukom predsjednika Republike od 11. ožujka 1992

Vidi još
 Hrvatsko-mađarski odnosi
 Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Mađarska na stranici MVEP-a

Izvori

Mađarska
Hrvatsko-mađarski odnosi

Popis hrvatskih veleposlanika u Mađarskoj


An Xanthosoma wendlandii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Paul Carpenter Standley. An Xanthosoma wendlandii in nahilalakip ha genus nga Xanthosoma, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Xanthosoma

Xanthosoma wendlandii


Arthur John Evans (1851 - 1941) var breskur fornleifafræðingur sem varð frægur fyrir uppgötvanir á mínóísku menningunni á Krít. Hann fór fyrir fornleifauppgrefti og rannsóknum á minóísku konungshöllinni við Knossos á Krít við upphaf 20. aldar.

Enskir fornleifafræðingar

Arthur Evans


Schizocitele (din greaca skhizein = a despărți + kytos = celulă) sunt fragmente de eritrocite cu diametrul de 2-4 μm, de formă rotundă sau neregulată, adesea în formă de jumătate de disc, cu două sau trei extremități ascuțite (în formă de triunghi, coif), fără formă biconcavă, multe din ele fiind hipocrome, rezultate fie prin hemoliză, fie ca urmare a rupturii globulului roșu din cauza unui obstacol mecanic. Durata de viață a schizocitelor este destul de scurtă, iar capacitatea lor funcțională este redusă. Se mai numesc fragmentocite, pentru a sublinia faptul că nu provin dintr-o serie celulară specială.

Mecanismele de producere a schizocitelor sunt multiple. Unele sunt fragmente de eritrocite patologice (poichilocite, megalocite, eritrocite în țintă etc.), altele provin din eritrocitele normale, prin fragmentare mecanică. Schizocitele pot fi consecința fagocitării parțiale a eritrocitelor.

Schizocitoza (prezența în sângele periferic a schizocitelor) este caracteristică pentru hemolizele traumatice sau microangiopatice, dar poate fi găsită și în anemia feriprivă, în anemii megaloblastice, în chimioterapia anticanceroasă. Schizocitoza este observată la pacienții cu proteză valvulară cardiacă, în valvulopatii severe, în anemii hemolitice microangiopatice (purpura trombotică trombocitopenică, sindromul hemolitic-uremic, coagularea intravasculară diseminată, vasculite, glomerulonefrite, rejetul de grefă renală), în toxemia gravidică, în cirozele hepatice, în cancerele viscerale, în arsuri severe, în hemoglobinuria de marș, în posttransplantul medular, în anemia megaloblastică, în anemia feriprivă severă, în unele angioame și talasemii etc.

Bibliografie
 Tratat de medicină internă. Hematologie. Sub redacția prof. Radu Păun. Partea I. Editura Medicală, București, 1997
 Williams Hematology. 9th Edition. McGraw-Hill Education / Medical; 2015
 Wintrobe's Clinical Hematology. 13th Edition. LWW 2013
 G. Zini, G. d'Onofrio, C. Briggs, W. Erber, J. M. Jou, S. H. Lee, S. McFadden, J. L. Vives-Corrons, N. Yutaka and J. F. Lesesve. ICSH recommendations for identification, diagnostic value, and quantitation of schistocytes. International Journal of Laboratory Hematology, Volume 34, Issue 2, pages 107–116, April 2012
 Frotiu de sânge periferic. Synevo

Hematologie

Schizocit


In the military, a political commissar or political officer (or , a portmanteau word from ;  or political instructor) is a supervisory officer responsible for the political education (ideology) and organization of the unit to which they are assigned, with the intention of ensuring political control of the military.

The function first appeared as commissaire politique (political commissioner) or représentant en mission (representative on mission) in the French Revolutionary Army during the French Revolution (1789–1799). Political commissars were heavily used within the International Brigades during the Spanish Civil War (1936–1939). They also existed, with interruptions, in the Soviet Red Army from 1918 to 1942, as well as in the armed forces of Nazi Germany from 1943 to 1945 as Nationalsozialistische Führungsoffiziere (national socialist leadership officers).

The function remains in use in China's People's Liberation Army, Taiwan's Republic of China Army, and Vietnam's People's Army.

China

People's Republic of China
The position of political commissar (,) also exists in the People's Liberation Army of China. Usually, the political commissar is a uniformed military officer and Chinese Communist Party cadre, although this position has been used to give civilian party officials some experience with the military. The political commissar was head of a party cell within the military; however, military membership in the party has been restricted to the lower ranks since the 1980s. Today the political commissar is largely responsible for administrative tasks such as public relations and counseling, and mainly serves as second-in-command. Chinese troops reportedly spend "20 to 30 percent of their time studying communist ideology".

Republic of China

The position of political commissar (, literal translation "Political Warfare Officer") also existed in the Republic of China Army of the Republic of China (Taiwan). Chiang Ching-kuo, appointed as Kuomintang (Chinese Nationalist Party) director of Secret Police in 1950, was educated in the Soviet Union, and initiated Soviet style military organization in the Republic of China Armed Forces, reorganizing and Sovietizing the political officer corps, surveillance, and Kuomintang party activities were propagated throughout the military. Opposed to this was Sun Li-jen, who was educated at the American Virginia Military Institute. Chiang Ching-kuo then arrested Sun Li-jen, charging him of conspiring with the American Central Intelligence Agency of plotting to overthrow Chiang Kai-shek and the Kuomintang. Sun was placed under house arrest in 1955.

Today, political commissars belongs to the Political Warfare Bureau (); and are still responsible for the planning and supervision of the political operations of the Republic of China Army where they are involved in psychological warfare, preparing propaganda for external consumption, along with providing counseling, psychological warfare training and processing news for the Taiwanese military.

Soviet Union and the Eastern Bloc

An early kind of political commissar was established during the February Revolution 1917 as the Ispolkom issued the controversial Order no 1. As the Bolsheviks came to power through the October Revolution of November 1917, and as the Russian Civil War of 1917–1922 began, Leon Trotsky gradually established the Red Army and set up the role of political officers. They were tasked with making sure that communist parties could count on the loyalty of armed forces. Although there was a huge difference between the February Revolution and the October Revolution, their leaders in each case feared a counter-revolution, and both regarded the military officers as the most likely counter-revolutionary threat.

Later commissars in the Eastern bloc could exercise broader roles in social engineering.

In the Soviet Union

In the Red Army (1918–1946) and the Soviet Army (1946–1991), the political commissar () existed, by name, only during the 1918–1924, 1937–1940, and 1941–1942 periods; not every Red Army political officer was a commissar. The political commissar held military rank equaling the unit commander to whom he was attached; moreover, the commissar also had the military authority to countermand the unit-commander's orders at any time. During the other periods of the Red Army's history political officers were militarily subordinate to unit commanders, and the position of political commissar did not exist.

The political supervision of the Russian military was effected by the political commissar, who was present in every unit and formation, from company- to division-level, including in the navy. Revolutionary Military Councils (or Revvoyensoviets, RVS) were established at army-, front-, fleet-, and flotilla-level, comprising at least three members—the commander and two political workers. The political workers were denominated "members of the RVS", not "commissars", despite their position as official political commissars.

In 1919, the title politruk () was assigned to political officers at company level. Despite their position as official political commissars, they were not addressed as "commissar". Beginning in 1925, the politico-military doctrinal course toward edinonachalie (, single command) was established, and the political commissar, as a military institution, faded. The introduction of edinonachalie was two-fold, either the military commander joined the Communist Party and became his own unit's political officer, or a pompolit (, assistant commander for political work) officer was commissioned sub-ordinate to him. Earlier, in 1924, the RVSs were renamed as Military Councils, such high-level political officers were known as ChVS (Chlen Voennogo Soveta, Member of the Military Council); they were abolished in 1934.

On 10 May 1937, the role of political commissar was reinstated in the Red Army, and Military Councils were set up. These derived from the political purges in the Soviet armed forces. Again, in August 1940, the office of political commissars was abolished, yet the Military Councils continued throughout the German-Soviet War (1941–1945), and after. Below army level, the edinonachalie (single-command) system was restored. In July 1941, consequent to the Red Army's defeats at the war's start, the position of political commissar reappeared. The commissars had an influential role as "second commanders" within the military units during this time. Their rank and insignia generally paralleled those of officers. Because this proved ineffective, General Konev asked Stalin to subordinate the political officer to commanding officers: the commissars' work was re-focused to morale-related functions. The term "commissar" was abolished in August 1942, and at the company- and regiment-level, the pompolit officer was replaced with the zampolit (deputy for political matters). Although no longer known by the original "commissar" title, political officers were retained by all the Soviet Armed Forces, e.g., Army, Navy, Air Force, Strategic Missile Troops, et al, until the dissolution of the Soviet Union in 1991.

Red Army rank designations

Armeysky komissar 1-go ranga (Army Commissar 1st rank)
Armeysky komissar 2-go ranga (Army Commissar 2nd rank)
Korpusnoy komissar (Commissar of the corps)
Divizionny komissar (Commissar of the division)
Brigadny komissar (Commissar of the brigade)
Polkovoy komissar (Commissar of the regiment)
Starshi batalonny komissar (Senior commissar of the battalion)
Batalonny komissar (Commissar of the battalion)
Starshy politruk (Senior politleader)
Politruk (Politleader)
Mladshy politruk (Junior politleader)

Eastern Bloc armies
After World War II, other Eastern Bloc armies also used political officers patterned on the Soviet model. For example, East Germany's Nationale Volksarmee used Politoffiziere as the unit commander's deputy responsible for political education.
During the Korean War, the Korean People's Army commissars were known as "Cultural Sections" or "Political Sections".

See also
Cadre (military)
Commissar Order
Military commissariat

References

Citations

Sources

External links
 The Communist Party and the Red Army – On the military commissar, Leon Trotsky

Military of the Soviet Union
Occupations in the Communist Party of the Soviet Union
Civil–military relations
Commissars
People's Liberation Army
Propaganda
Political communication

Political commissar


El río San Agustín o Manzanares, también conocido como canal de Los Comuneros, es un río que nace en los Cerros Orientales de Bogotá. Fue canalizado en el . Su cauce sigue las actuales calles Sexta y Séptima. Desembocaba en río San Francisco el lugar donde se encontraba ubicado el puente Uribe, en la actual carrera Trece con calle Sexta. Allí el río San Francisco sigue su recorrido subterráneo por toda la avenida de Los Comuneros y a la altura de la carrera 37 o 38 se desvía a la calle 3 y allí sigue atravesando la localidad de Puente Aranda hasta cruzar avenida 68, desembocando en el río Fucha cerca de la avenida de las Américas.

Historia
El río era conocido por los indígenas que habitaron la región, con el nombre Chiguachí.

El río San Agustín marca junto con el San Francisco los límites norte y sur de la Santafé colonial y sirvió para separar los núcleos central y sur, que corresponden a los actuales sectores de La Catedral y Santa Bárbara de la actual localidad de La Candelaria.

El río tomó su nombre de San Agustín de Hipona, cuando en el  la orden de San Agustín instaló a la altura de la Calle Real su iglesia y su convento. Entre 1602 y 1605 se construyó en la carrera Séptima con calle Séptima el puente de San Agustín, que sirvió para comunicar a la ciudad con su sector sur. Entre 1628 y 1630 se construyó el puente Lesmes (o Lésmez) en la actual carrera Sexta. A su vez, el puente del Giral se encontraba a la altura de la carrera Octava.

A finales del , la zona norte de su curso inferior estaba compuesta por un sector de arrabales, indicando los mapas de los siglos siguientes que su zona sur mantuvo durante algún tiempo sus caractérísticas rurales.

Siglo XIX

La historia del río San Agustín registra múltiples crecidas, entre las cuales una de 1814 tuvo efectos particularmente desastrosos, dejando algunas víctimas mortales, y causando varios daños materiales, entre ellos la destrucción del puente Lesmes y la inundación de la primera iglesia de Las Cruces, en la carrera Once. En 1886 se propuso por primera vez canalizarlo, debido a las fuertes inundaciones que se presentaban con sus desbordamientos. En los años 1890 se construyó sobre la carrera Décima el puente Córdoba. A finales de este siglo, el barrio Santa Inés en su margen derecha, entre las actuales carreras Décima y Quince, se había desarrollado notablemente.

Siglo XX

En los años 1920, durante la administración de Pedro Nel Ospina, sus aguas fueron canalizadas, entre otras cosas por su grave estado de contaminación. En el mismo proceso se construyó la avenida Jiménez sobre el río San Francisco.

En la actualidad, en la zona donde se unía al San Francisco se encuentra el extremo suroccidental del parque Tercer Milenio, que cubre su antigua margen derecha. En la izquierda se encuentra el barrio de San Bernardo.

Referencias

Bibliografía
VV. AA., director Fabio Puyo Vasco, Historia de Bogotá 3 tomos: Tomo I - Conquista y Colonia, Tomo II - Siglo XIX, Tomo III - Siglo XX, Bogotá, 2007. ISBN 9789588293318. La información utilizada viene del tomo III, escrito por Fabio Zambrano Pantoja.
Alcaldía Mayor de Bogotá, El Cartucho: Del barrio Santa Inés al callejón de la muerte, Bogotá, agosto de 2010. Consultado en julio de 2011.

San Agustín
La Candelaria
San Agustín

Río San Agustín


Engrácia Francisco Cabenha (Angola, 1949) é uma militar e ativista anticolonial angolana. Foi a única mulher a integrar o grupo de nacionalistas que, no dia 4 de fevereiro de 1961, invadiu as prisões coloniais de Luanda dando origem à luta armada pela independência de Angola.

Biografia
Engrácia Francisco Cabenha, que também é conhecida como "Rainha do 4 de Fevereiro" e "Rainha da Libertação", tinha apenas 12 anos quando foi a única mulher escolhida para actuar nas acções de 4 de fevereiro de 1961, que resultaram na invasão das prisões coloniais de Luanda.

Para tal, teve de passar por testes médicos que comprovassem que era virgem, sendo depois fechada numa casa durante 90 dias, sujeita a um período de jejum e preparação espiritual.

No dia 4 de Fevereiro de 1961, era a única mulher entre os 3.123 combatentes que invadiram as prisões de Luanda, a Emissora Rádio Nacional de Angola e a sede dos Correios de Angola, o que deu inicio à luta armada pela libertação de Angola.

Engrácia posteriormente ingressou do Destacamento Feminino das Forças Armadas Populares de Libertação de Angola (FAPLA) que desempenhou um importante papel na luta anticolonial angolana.

Actualmente na reserva, Engrácia Cabenha tem a patente de tenente-general das Forças Armadas Angolanas.

Naturais de Angola colonial
Militares de Angola

Engrácia Cabenha


Mesostigma, monotipski rod parožina koji čini samo jedina jedina slatkovodna vrsta M. viride. Jedini je predstavnik porodice Mesostigmataceae, reda Mesostigmatales i razreda Mesostigmatophyceae.

Vrsta Mesostigma grande Korshikov, 1938, još nije temeljito ispitana

Izvori

Vanjske poveznice

Parožine

Mesostigma


Lifemark é um filme de 2022 da indústria cinematográfica cristã do gênero drama dirigido por Kevin Peeples.

Sinopse
Melissa (Marisa Hampton), em processo de aborto, decide no último minuto manter seu bebê e entregá-lo a uma agência de adoção. Ele é adotado por Jimmy Colton (Kirk Cameron) e Susan Colton (Rebecca Rogers Nelson). Dezoito anos depois, Melissa (Dawn Long) aborda a agência de adoção para entrar em contato com David (Raphael Ruggero), seu filho biológico.

Elenco
Raphael Ruggero : David Colton
Kirk Cameron : Jimmy Colton
Rebecca Rogers Nelson : Susan Colton
Alex Kendrick : Shawn Cates
Justin Sterner : Nate
Dawn Long : Melissa Cates
Marisa Hampton : Melissa Cates (jovem)

Produção
O filme é uma adaptação de Alex Kendrick e Stephen Kendrick da história real de David Scotton contada no documentário I Lived on Parker Avenue lançado em 2018.

Recepção
O filme ele levantou US$ 5 milhões em todo o mundo bilheteria.

Ligações externas

Filmes dos Estados Unidos de 2022
Filmes de drama dos Estados Unidos
Filmes em língua inglesa
Filmes de drama da década de 2020
Filmes sobre o cristianismo
Filmes sobre adoção
Filmes independentes dos Estados Unidos
Filmes independentes da década de 2020

Lifemark


Langhalet glansstær () er en spurvefugl, der lever i Sahel.

Kilder
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Afrikas fugle
Stære

Langhalet glansstær


Svijet

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

 28. travnja  Harry Bolus, južnoafrički botaničar († 1911.)

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Otkrića

Osnivanja

Događaji

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Biologija u 1834.


List of Provinces of Japan > Saikaidō > Satsuma Province > Izumi District

Japan > Kyūshū >  Kagoshima Prefecture > Izumi District

 is a district located in Kagoshima Prefecture, Japan.

The district contains one town.
Nagashima

References

District Izumi
Izumi District

Izumi District, Kagoshima


I'm Like a Bird este un cântec compus și interpretat de Nelly Furtado, și produs de Gerald Eaton și Brian West. A fost primul single de pe primul ei album, Whoa, Nelly!.

A fost unul dintre cele mai de succes single-uri din 2001, ajungând pe primul loc în clasamentul canadian MuchMusic și pe locul doi în Australia și Noua Zeelandă, cinci în Marea Britanie și nouă în Statele Unite ale Americii.

Piesa a primit recenzii pozitive din partea criticilor, și a devenit unul dintre cele mai aclamate melodii din 2001. Piesa a fost nominalizată la Premiul Grammy pentru Cântecul Anului și a câștigat Premiul Grammy pentru cea mai bună interpretare pop feminină.
Cântece din 1999
Discuri single din 2000
Discuri single de debut

I'm Like a Bird


Portrait of the Artist, ou Portrait de l'artiste, est un autoportrait réalisé par la peintre américaine Mary Cassatt. Il a été peint à Paris en 1878, un an après qu'Edgar Degas a invité l'artiste à exposer avec les impressionnistes. Le tableau est conservé dans la collection du Metropolitan Museum of Art de New York.

Description
La peinture est une aquarelle réalisée à la gouache sur papier. Cassatt a signé son œuvre, un de ses deux seuls autoportraits connus, en bas à gauche, en gouache bleue. L'influence impressionniste est nette, avec les couleurs contrastées, la pose asymétrique audacieuse et décontractée de la figure.

Louisine Havemeyer, que Cassatt a rencontrée à Paris en 1874, a acquis cette œuvre en 1879. Havemeyer deviendra la grande amie de Cassatt et mécène américaine, qui fera don d'une grande partie de sa collection au Metropolitan Museum of Art.

Références

Liens externes

Tableau de Mary Cassatt
Tableau réalisé en 1878
Autoportrait
Peinture impressionniste
Œuvre de Mary Cassatt au Metropolitan Museum of Art

Portrait de l'artiste (Cassatt)


An Hilaria mutica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Samuel Botsford Buckley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Bentham. An Hilaria mutica in nahilalakip ha genus nga Hilaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Hilaria

Hilaria mutica


Fikret Hakan, gerçek adıyla Gaffar Bumin Çıtanak (23 Nisan 1934, Balıkesir - 11 Temmuz 2017, İstanbul), Türk oyuncu.

Oyunculuk yaşamına tiyatro ile başladı; 1950 yılından itibaren 163 film ve dizide oynadı. Türk sinemasında 1960'lı yılların en önde gelen sanatçılarındandı. 1980'lerde çoğunlukla ikinci derecede rollerde ya da çift aktörlü filmlerde oynadı; film yönetmenliği de yaptı.

İlk yılları ve eğitimi
Gerçek adı Bumin Gaffar Çıtanak'tır; adını sinemaya başlayınca mahkeme kararıyla Fikret Hakan olarak değiştirdi. 23 Nisan 1934'te Balıkesir'de doğdu. Babası edebiyat öğretmeni, çevirmen A. Gaffar Güney (asıl adı Abdullah Gaffar Çıtanak), annesi hemşire Fatma Belkıs Hanım'dır. Anne ve babasının ayrılığından sonra annesiyle birlikte Anadolu'nun çeşitli şehirlerini gezdi. İlkokulu Bursa 23. İlkokulu'nda okudu. Ortaokulu Eskişehir'de okurken orta son sınıfta İstanbul'a taşındılar.

Kariyeri
Sahneye ilk defa Güzelce Kasımpaşa Ortaokulu öğrencisi iken Üç Güvercin opereti ile Ses Tiyatrosu'nda palyaço rolüyle çıktı. "Leblebici Horhor", "Afrodit" gibi iki müzikli oyunda daha oynadı. Taksim Atatürk Lisesinde öğrenciyken İstanbul Ekspres Gazetesi'nde röportajlar, şiirler yayımladı. Öykücülüğü 1958 yılına kadar sürdürdü. Öyküleri 'Seçilmiş Hikâyeler' dergisinde ve 'Dost' dergisinde yayımlandı. "Tellak Ali" adlı ilk öykü kitabı 1954 yılında yayımlandı.

Öğrenimini lise birinci sınıftayken bırakan sanatçı, 1952 yılında Köprüaltı Çocukları filminde başrolde oynayarak sinema oyunculuğuna başladı. 1958 yılında kadar her sene üç-dört film çevirdi. Beyaz Mendil (1955) filmi ile tanındı.

Avni Dilligil'in kurduğu Çığır Sahne - Saat 6 Tiyatrosu'nda bazı oyunlarda rol aldı (1955). Haldun Dormen'in kurduğu amatör Cep Tiyatrosu'nda ve profesyonel Dormen Tiyatrosu'nda sahnelenen oyunlarda roller aldı. 1958'de Dormen Tiyatrosu'ndan ayrılıp "Sahne 8 adlı tiyatroyu kurdu ve İtalyan yazar Ugo Betti'nin "Kraliçeler ve Asiler" adlı oyununu sahneye koydu.

1958 yılında askerlik yapan sanatçı, askerlikten döndükten sonra mahkeme kararıyla Fikret Hakan adını aldı. 1960'lı yıllardan itibaren "Yılanların Öcü" (1962), "Karanlıkta Uyananlar" (1964) gibi toplumsal içeriği ağır basan filmlerde rol aldı. Hayatı boyunca iki yüzden fazla filmde, otuza yakın dizide oynadı. Keşanlı Ali (1964) filminde, 1968 yılında Ölüm Tarlaları filminde ve 1971'de Hasret filmindeki rolü ile Antalya Film Şenliği'nde En İyi Erkek Oyuncu Ödülü'ne değer görüldü.

Yoğun sinema çalışmaları nedeniyle 60'lı yıllarda tiyatroya daha az yer veren Fikret Hakan 1960-61 döneminde Oraloğlu Tiyatrosu'nda Saat 6 Oyunları Topluluğu'nda "Bir Parmak Bal" adlı oyunda rol aldı; 1963 sezonunda GEN-AR Tiyatrosu'nda bazı oyunlarda rol aldı; 1968-1969 sezonunda ise Ankara Sanat Tiyatrosu'nun sahnelediği "Durand Bulvarı" adlı oyunda rol aldı.

Neşecan Paşmak ile birlikteliğinden 1962'de kızı Elif dünyaya geldi. İlk evliliğini o yıl Lale Sarı ile yaptı, on ay içinde sonlanan bu evlilikten sonra 1964'te 15 yaşındaki Semiramis Pekkan ile birkaç ay süren bir evlilik yaptı; üçüncü evliliğini 1966'da Neşecan Paşmak'la yaptı. Bir yıl sonra sonlanan bu evlilikten sonra 1971'de pop şarkıcısı Hümeyra ile evlendi; birkaç hafta sonra eşine şiddet uygulaması nedeniyle bu evliliği de sonlandı. Beşinci evliliğini 1989'da Fatma Zeynep Mirgün ile evliliği iki yıl sürdü. Son evliliği Tijen Kılıç ile yaptı

1970 yılında yönetmen Peter Collinson Türkiye'de çekmek istediği Paralı Askerler filmi için Türkiye'den oyuncu seçmek üzere Türkiye'ye geldiğinde Salih Güney, Erol Keskin, Aytekin Akkaya ve birkaç Türk oyuncu ile birlikte Fikret Hakan başarılı bulundu ve filmde Albay Ahmet Elçi rolünü canlandırdı. İngilizcesi yeterli olmadığı için Hollywood'daki başka teklifleri değerlendirme fırsatı olmadı. Geçirdiği bir trafik kazası ve ardından başlayan seks filmleri döneminde sinemadan uzak kaldı ve Marmaris'e yerleşti. Bir süre geçimini teknecilikle sağlayan Fikret Hakan, 1980'li yıllarda oyunculuğa döndü.

Kazancakis'in Zorba eserini tiyatroya uyarlayarak sahneledi. Bu rolü ile, 1984'te Tercüman Gazetesi'nin En İyi Erkek Tiyatro Oyuncusu Ödülü'nü aldı.

Fikret Hakan 1998 yılında Kültür Bakanlığınca Devlet Sanatçısı unvanı tanımı genişletilerek kendisine bu unvanın verildiği 89 kişiden birisi idi; 2002'de Danıştay'ın kararı iptal etmesi ile 2002'de bu unvan iptal edilmiştir. 13.11.2009 tarihinde Eskişehir Osmangazi Üniversitesi Karşılaştırmalı Edebiyat Anabilim Dalından fahri doktor unvanı aldı. Bir süre İstanbul Kültür Üniversitesinde ders verdi.

Son yılları ve ölümü
Oyuncu bir süredir akciğer kanseri tedavisi gördüğü Kartal Lütfi Kırdar Eğitim ve Araştırma Hastanesinde 11 Temmuz 2017'de 83 yaşında öldü. Fikret Hakan Levent Camii´sinde kılınan cenaze namazının ardından Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedildi.

Tiyatro oyunları
 xxxx: Hep Cocuk Kalacağız: Çığır Sahne
 xxxx: Zorba: Nikos Kazancakis
 1967: Durand Bulvarı (Armand Salcrou) - Ankara Sanat Tiyatrosu

Filmografi

Plakları
Yeşilçam'ın en üretken olduğu dönem olan 1960'lı ve 1970'li yıllarda Sadri Alışık'tan Fatma Girik'e, Yılmaz Köksal'dan Hülya Koçyiğit'e kadar onlarca sinema oyuncusu müzik plakları dordurmuşlardı. Bu plak yapma furyasına Fikret Hakan da katıldı ve birkaç 45'lik plak da o doldurdu. Bu plaklar şunlardır:
 1972: Cemo / Dedikleri Gerçek İmiş - Radyofon Plak 001
 1974: Dostun Gülü / Löberde - Yavuz Plak 1558
 1975: Aşk Uğultusu / Sancı - Diskotür 5199

Kitapları

Kendi yazdıkları
 1997: "Hamal'ın Uşakları" (öykü), Telos Yayıncılık, İstanbul
 2002: "İmbikli Duvar" (şiir), Serander Yayınları, Trabzon
 2008: "Siyah Işık (Toplu Şiirler 1978-2008)", Serander Yayınları, Trabzon
 2009: "Joe Brico Masumdur" (öykü), Umuttepe Yayınları, İstanbul
 2010: "Gece Limanı (Yasaksız Mutsuzluklar Rıhtımı)" (roman), İnkılâp Kitabevi, İstanbul
 2010: "Türk Sinema Tarihi", (anı, sinema), İnkılâp Kitabevi, İstanbul

Hakkında yazılanlar
 2006: "Asla Unutmadım", Feyzan Ersinan Top, Dünya Yayıncılık, İstanbul, 2006 (Fikret Hakan, bu incelemede Türk sinemasının diğer 5 ünlü sanatçısıyla birlikte ele alınmış)
 2009: "Fikret Hakan - Eskimeyen Yeşilçamlı" (inceleme), Nigar Pösteki, Umuttepe Yayınları, İstanbul, 2009

Ödüller
 1965: 2. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Erkek Oyuncu - Keşanlı Ali Destanı
 1965: İzmir Enternasyonal Fuarı 1. Film Şenliği -  En İyi Erkek Oyuncu - Keşanlı Ali Destanı
 1966: 5. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Erkek Oyuncu - Ölüm Tarlası
 1971: 8. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Erkek Oyuncu - Hasret
 1993: 30. Altın Portakal Film Festivali - En İyi Yardımcı Erkek Oyuncu - "Yalancı"
 1997: 34. Altın Portakal Film Festivali - Yaşam Boyu Onur Ödülü
 2005: 10. Sadri Alışık Tiyatro ve Sinema Oyuncu Ödülleri - Sinema Onur Ödülü
 2009: Eskişehir Osmangazi Üniversitesinden fahri doktorluk unvanı aldı.
 2012: Engelsiz Yaşam Vakfı, Yaşam Boyu Meslek ve Onur Ödülü

Ayrıca bakınız
 Yeşilçam oyuncuları
 Yeşilçam Türk Sineması

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Beyazperde´de Fikret Hakan

 Sinemalar´da Fikret Hakan
 SinemaTürk'te Fikret Hakan
 TSA´de Fikret Hakan

2017 yılında ölenler
1934 doğumlular
Balıkesir doğumlu oyuncular
Türk erkek sinema oyuncuları
Türk erkek dizi oyuncuları
Devlet Sanatçıları
Altın Portakal Ödülü sahibi oyuncular
İstanbul'da kanserden ölenler
Akciğer kanserinden ölenler
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler

Fikret Hakan


John Hanbury-Williams ( - ) est un officier de la British Army (armée de terre britannique), qui est secrétaire militaire du secrétaire d'État à la Guerre, puis brigadier-général chargé de l'administration (Écosse). Il siège au Comité international olympique (CIO), représentant le Canada entre 1911 et 1921. Pendant la Première Guerre mondiale, il est chef de la mission militaire britannique auprès de la Stavka russe, avec un accès direct au tsar Nicolas II.

Jeunesse
John Hanbury-Williams est le plus jeune fils de Ferdinand Hanbury-Williams, de Coldbrook Park, Monmouthshire. Il fait ses études au Wellington College.

Carrière
Hanbury-Williams fréquente le Royal Military College, de Sandhurst, et en 1878, il est engagé dans le 43 régiment d'infanterie légère. Il est l'aide de camp du lieutenant général Sir E Hamley pendant la guerre anglo-égyptienne de 1882. La même année, il prend part à la bataille de Tel-el-Kebir, et est cité pour une citation militaire (en anglais, Mentioned in Dispatches). Il est l'aide de camp supplémentaire de Sir M. E. Grant Duff, gouverneur de Madras en 1884 et 1885. Hanbury-Williams est adjudant du 3rd Oxfordshire Light Infantry de 1892 à 1897. Il sert pendant la seconde guerre des Boers entre 1899 et 1900 et est cité pour une citation militaire. Il est secrétaire militaire de Sir Alfred Milner de 1897 à 1900 et secrétaire militaire du secrétaire d'État à la Guerre de 1900 à 1903. Il est secrétaire du gouverneur général du Canada et secrétaire militaire de 1904 à 1909. Il est brigadier général chargé de l'administration (Écosse) de 1909 à 1914. En 1911, il est élu membre du Comité international olympique (CIO) pour représenter le Canada et siège au CIO jusqu'en 1921. Il est employé à l'état-major général en 1914.

Pendant la Première Guerre mondiale, il est chef de la mission militaire britannique auprès de la Stavka russe et est cité pour une citation militaire. Il est populaire auprès des dirigeants russes parce qu'il est un parent de Charles Hanbury Williams. Dans ses mémoires de guerre (publiés dans les années 1930), Lloyd George déclare qu'il était charmant, travailleur et qu'il était capable de souligner les fautes sans les offenser. Cependant, l'historien George Cassar écrit qu'il a peu de connaissances sur l'Europe de l'Est et ne parle pas russe, de sorte qu'il devait converser en français avec les généraux russes ; il n'a que des relations limitées avec son homologue français, le général de Laguiche. Il n'a également que des rapports limités avec l'attaché militaire britannique, le lieutenant-colonel Alfred Knox (qui est en Russie depuis 1911 et est jaloux du poste de Hanbury Williams), ni avec l'assistant de Knox, le capitaine James Blair - ces deux hommes parlent russe, et Knox fait souvent le tour de l'armée russe tandis que Blair reste à Petrograd.

Ce poste permet à Hanbury-Williams d'avoir un accès direct au tsar. Il écrit plus tard un livre intitulé L'Empereur Nicolas II, tel que je l'ai connu, publié en 1922. Il est responsable du département des prisonniers de guerre britanniques à La Haye d'août 1917 à mars 1918 et à Berne d'avril 1918 à décembre 1918. Il prend sa retraite de l'armée en 1919. Il est maréchal du corps diplomatique de Sa Majesté dans la maison royale du souverain d'Angleterre de 1920 à 1934. Hanbury-Williams est colonel commandant de lOxfordshire and Buckinghamshire Light Infantry de 1918 à sa mort, lorsqu'il est remplacé à ce poste par le général Sir Bernard Paget. Il est écuyer supplémentaire du roi à partir de 1934.

Hanbury-Williams est nommé compagnon de l'ordre de Saint-Michel et Saint-Georges (CMG) en 1899, et chevalier commandeur de l'ordre du Bain (KCB) en 1917. Dans l'Ordre royal de Victoria, il est nommé commandeur (CVO) dans la liste des honneurs d'anniversaire de novembre 1902, promu chevalier commandeur (KCVO) en 1908, et promu chevalier grand-croix (GCVO) en 1926.

Vie personnelle
John Hanbury-Williams épouse en 1888 Annie Emily, la plus jeune fille d'Emil Reiss, avec qui il a quatre enfants. Sa femme est décédée avant lui en 1933.

En partie à cause de ce qu'il a vu de ses propres yeux en Russie pendant la Première Guerre mondiale, Hanbury-Williams devient un farouche adversaire du bolchevisme, et est un membre fondateur de la Liberty League qui est formée au Royaume-Uni après la guerre dans le but de combattre la propagation de ce credo politique.

En 1934, il comparait comme témoin dans le célèbre procès en diffamation intenté par la princesse Irina Alexandrovna de Russie à la Metro-Goldwyn-Mayer Pictures Limited à la suite de la sortie en Angleterre du film Raspoutine, le moine fou (titre américain : Raspoutine and the Empress).

Plus tard, Sir John Hanbury-Williams réside dans un appartement de la tour Henry III du château de Windsor, où il est mort le 19 octobre 1946, le jour de son quatre-vingt-septième anniversaire. Son fils aîné est Sir John Coldbrook Hanbury-Williams (1892-1965), tandis qu'un autre de ses fils, le lieutenant Charles Ferdinand Reiss Hanbury-Williams, est tué en 1916 alors qu'il sert dans l'Oxfordshire and Buckinghamshire Light Infantry.

Décorations

Décorations britanniques
 - Chevalier grand-croix de l'Ordre royal de Victoria

 - Chevalier commandeur de l'ordre du Bain

 - Compagnon de l'ordre de Saint-Michel et Saint-Georges

 Citation militaire britannique

Décorations étrangères
 - Croix de la Liberté pour service civil de classe I (République d'Estonie)

Notes

Bibliographie

Liens externes

 The Emperor Nicholas II, as I knew him (1922)

Naissance en octobre 1859
Décès en octobre 1946
Général de l'armée de terre britannique
Personnel de l'armée de terre britannique pendant la Seconde Guerre des Boers
Membre du Comité international olympique
Chevalier grand-croix de l'ordre royal de Victoria
Chevalier commandeur de l'ordre du Bain
Compagnon de l'ordre de Saint-Michel et Saint-Georges
Récipiendaire de la croix de la Liberté (Estonie)

John Hanbury-Williams


ويليام «بيل» لافا  ولد وتوفي (18 مارس 1911 سانت باول- 20 فبراير 1971 لوس أنجلوس) كان ملحنا وموزعا موسيقيا عمل في كارتون لووني تونز وميري ميلوديز لمصلحة وارنر براذرز ابتداء من عام 1962، آخذا دور الراحل ميلت فرانكلين. موسيقى لافا مختلفة عن التي كان يعزفها ميلت فرانكلين وكارل ستالينغ التي كانت مستندة على ألحان رايموند سكوت. فكانت مائلة نحو اللامقامية atonality، شبيهة بالموسيقى في عروض هانا-باربيرا.

في كارتون تويتي ذا جيت كات، نصف موسيقى الكارتون عزفها ميلت فرانكلين، في حين أن النصف الآخر من عزف لافا، وهو أوضح مثال على الفرق بين الأسلوبين.

لم يعجب محبو الرسوم المتحركة بعمل لافا مقارنة بعمل زميليه السابقين. على كل، لافا وظف قبل أيام من حل فرقة الأوركسترا في وارنر براذرز، وبعد إغلاق استوديو الرسوم المتحركة وتعاقد وانر براذرز مع شركة ديباتي-فريلينغ في إنتاج الكارتون، ومع ميزانية ضئيلة وضعت للموسيقى، اضطر لافا للعمل مع فرقة موسيقية أصغر لتسجيل مقطوعاته.

إضافة إلى ذلك، عندما تعاقدت ديباتي-فريلينغ مع فورمات فيلمز لإنتاج أحد عشر عرضا من سلسلة وايل إي. كايوتي ورود رنر، وضعت ميزانية أصغر للموسيقى، فاضطر لافا للعمل على عرض واحد، بينما في العروض المتبقية، تم استخدام مقطوعات عامة لم تضبط حتى التوقيت مع الحركة.

لافا قام بعزف المقطوعات لعروض بينك بانتر والتي بلغ عددها 124 حلقة، كلها مستندة إلى الموسيقى الأصلية من هنري مانشيني ومضبوطة مع حركة الشخصية.

عزف لافا أيضا أعمالا أخرى مثل إف ترووب، وتوايلايت زون.

روابط خارجية

مراجع

أمريكيون معادون للشيوعية
ملحنون أمريكيون في القرن 20
مواليد 1911
مواليد في سانت بول (مينيسوتا)
موسيقيون كلاسيكيون في القرن 20
موسيقيون من سانت بول (مينيسوتا)
مؤلفو موسيقى أفلام أمريكيون
وفيات 1971
وفيات في لوس أنجلوس

ويليام لافا


"Like it" er en sang, der er udført af hviderussiske sanger ZENA. Den skal repræsentere Hviderusland i Eurovision Song Contest 2019.

Referencer

Sange fra 2019
Sange fra Eurovision Song Contest 2019
Eurovision Song Contest-sange fra Hviderusland

Like It


المدرسة الوطنية للمهندسين بالمنستير هي إحدى المؤسسات العليا التابعة لجامعة المنستير، وقد نشأت بمقتضى قرار رقم 87-64 المؤرخ في 13 نوفمبر 1987 وانطلق بها تكوين المهندسين منذ ذلك التاريخ، كما شهدت سنة 1995 انبعاث التأهيل الجامعي لإسناد شهائد المرحلة الثالثة بالمدرسة.

أرقام
طبقا لأرقام السنة الدراسية 2007-2008 يدرس بالمدرسة 1580 من بينهم 574 طالبة.

الأقسام
تضم المدرسة الوطنية للمهندسين بالمنستير الأقسام التالية:
 هندسة الطاقة
 هندسة الكهرباء
 هندسة النسيج
 هندسة الميكانيك

مراجع

وصلة خارجية
 موقع المدرسة الوطنية للمهندسين بالمنستير.
 المدرسة الوطنية للمهندسين بالمنستير على موقع وزارة التعليم العالي والبحث العلمي والتكنولوجيا.

التعليم في تونس
تعليم عال
جامعات تونس
جامعة المنستير
معاهد علمية
تأسيسات سنة 1987 في تونس

المدرسة الوطنية للمهندسين بالمنستير


Pitcairnia decidua é uma espécie de planta do gênero Pitcairnia e da família Bromeliaceae.
Pitcairnia decidua pode ser  diferenciada das demais espécies de Pitcairnia de flores vermelhas da Floresta Atlântica por suas lâminas foliares decíduas, com até 1 centímetros de largura e sépalas ecarenadas. Destaca-se nesta espécie també metros a presença das bases foliares marcescentes.Ocorre nos estados de Minas Gerais, Espírito Santo e Rio de Janeiro, preferencialmente com campos de altitude. Poucos exemplares são provenientes dos campos rupestres.

Taxonomia
A espécie foi descrita em 1943 por Lyman Bradford Smith.

Forma de vida
É uma espécie rupícola e herbácea.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Espírito Santo, Minas Gerais e Rio de Janeiro.
Em termos ecológicos, é encontrada nos  domínios fitogeográficos de Cerrado e Mata Atlântica, em regiões com vegetação de campos de altitude e vegetação sobre afloramentos rochosos.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Saraiva, D.P.; Forzza, R.C. Pitcairnia  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Pitcairnia decidua no projeto Flora e Funga do Brasil
 Pitcairnia decidua no portal do Centro Nacional de Conservação da Flora (Brasil)

Pitcairnia
Plantas descritas em 1943
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo

Pitcairnia decidua


3i4 es una editorial española en lengua catalana, fundada en Valencia por el editor pancatalanista Eliseu Climent en 1968, cuyo objetivo es la publicación de literatura en catalán.

Sus publicaciones están divididas en unas cuarenta colecciones. Tiene a su cargo la publicación de la obra completa de autores de la literatura valenciana, como por ejemplo Joan Fuster o Vicent Andrés Estellés.

Todos los años, desde mediados de la década de 1970, convoca los Premis Octubre de ensayo.

Véase también
 Llibreria Tres i Quatre.
 Octubre Centre de Cultura Contemporània.

Tres i Quatre
Tres i Quatre
Pancatalanismo

Edicions Tres i Quatre


This article lists the presidents of Rwanda since the creation of the office in 1961 (during the Rwandan Revolution), to the present day.

The president of Rwanda is the head of state and head of executive of the Republic of Rwanda. The president is elected every seven years by popular vote, and appoints the prime minister and all other members of Cabinet.

A total of 4 people have served in the office. The incumbent president is Paul Kagame, who took office on 22 April 2000, after being acting president for nearly a month.

Term limits
There was a two-term limit for the president in the Constitution of Rwanda. The constitutional referendum in 2015 allowed Paul Kagame third seven-year term, and ability to run for further two five-year terms thereafter.

List of officeholders
Political parties

Other factions

Status

Timeline

Latest election

See also

 Politics of Rwanda
 List of kings of Rwanda
 Vice President of Rwanda
 Prime Minister of Rwanda
 List of colonial governors of Ruanda-Urundi
 List of colonial residents of Rwanda

Notes

References

External links
World Statesmen – Rwanda

Rwanda

1961 establishments in Rwanda
Presidents
Presidents

List of presidents of Rwanda


An Epidendrum gasteriferum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Scheeren. An Epidendrum gasteriferum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum gasteriferum


Campanula isaurica er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá Tyrklandi.

Tilvísanir

Bláklukkur

Campanula isaurica


Nagavara Ramarao Narayana Murthy (; born 20 August 1946) is an Indian billionaire businessman. He is one of the seven co-founders of Infosys, and has previously served as the chairman, chief executive officer (CEO), president, and chief mentor of the company before retiring and taking the title chairman emeritus. As of April 2023, his net worth was estimated to be $4.1 billion, making him the 711th richest person in the world according to Forbes.

Murthy was born and raised in Shidlaghatta, Karnataka. Before starting Infosys, Murthy worked at the Indian Institute of Management Ahmedabad as chief systems programmer, and Patni Computer Systems in Pune, Maharashtra. He started Infosys in 1981 and was the CEO from 1981 to 2002, as well as the chairman from 2002 to 2011. In 2011, he stepped down from the board and became the chairman emeritus. In June 2013, Murthy was appointed as the executive chairman for a period of five years.

Murthy has been listed among the 12 greatest entrepreneurs of our time by Fortune magazine. He has been described as the "father of the Indian IT sector" by Time magazine and CNBC for his contribution to outsourcing in India. In 2005, he co-chaired the World Economic Forum in Davos, Switzerland. Murthy has been honoured with the Padma Vibhushan and Padma Shri awards.

Early life and education
N. R. Narayana Murthy was born on 20 August 1946 in Sidlaghatta, a city in India's south-western state of Karnataka into a middle-class Kannada Hindu family. After completing his school education, he went to the National Institute of Engineering and graduated in 1967 with a bachelor's degree in electrical engineering. In 1969 he received his master's degree from the Indian Institute of Technology Kanpur.

Career

Murthy first worked as a research associate under a faculty at IIM Ahmedabad and then later as the chief systems programmer. There he worked on India's first time-sharing computer system and designed and implemented a BASIC interpreter for Electronics Corporation of India Limited. He started a company named Softronics. When that company failed after about a year and a half, he joined Patni Computer Systems in Pune.

Murthy mentions that being arrested and expelled for no good reason during the communist era 1974 in a border town near the Yugoslav-Bulgarian border, turned him into a "compassionate capitalist" from a "confused leftist/communist". In 1981 he, with six software professionals, founded Infosys with an initial capital investment of Rs 10,000, which was provided by his wife Sudha Murty. Murthy was the CEO of Infosys for 21 years from 1981 to 2002 and was succeeded by co-founder Nandan Nilekani. At Infosys he articulated, designed and implemented a global delivery model for IT services outsourcing from India. He was the chairman of the board from 2002 to 2006, after which he also became the chief mentor. In August 2011, he retired from the company, taking the title chairman emeritus.

Murthy is an independent director on the corporate board of HSBC and has been a director on the boards of DBS Bank, Unilever, ICICI and NDTV. He is also a member of the advisory boards and councils of several educational and philanthropic institutions, including Cornell University, INSEAD, ESSEC, Ford Foundation, the UN Foundation, the Indo-British Partnership, Asian Institute of Management, a trustee of the Infosys Prize, a trustee of the Institute for Advanced Study in Princeton, and as a trustee of the Rhodes Trust. He is also the Chairman of the Governing board of Public Health Foundation of India. He is on the Asia Pacific advisory board of British Telecommunications.

In June 2013, Murthy returned to Infosys as executive chairman and a director. In June 2014, he stood down as executive chairman, was non-executive chairman until October, when he became chairman emeritus.

Murthy is also on the strategic board which advises the national law firm, Cyril Amarchand Mangaldas, on strategic, policy and governance issues. He is a member of IESE's International Advisory Board (IAB).

In 2016, Murthy spoke with Harvard Business Review Ascend on the subject of "How To Be a Better Manager".

In 2017, Murthy raised concerns over alleged corporate governance lapses at Infosys, however the company went on to deny these claims.

Personal life
His wife, Sudha Murty, is an educator, author and philanthropist who is also the chairperson of the Infosys Foundation.

Murthy has two children, a son, Rohan Murty, and a daughter, Akshata Murty. In June 2013, Rohan joined Infosys as an executive assistant to his father. He left Infosys in June 2014. In 2009, Akshata married British politician Rishi Sunak, who later became MP for Richmond, Yorkshire, and then Leader of the Conservative Party and Prime Minister of the United Kingdom.

Awards and honours

Books
 A Better India: A Better World, Penguin Books, 2009
 A Clear Blue Sky: Stories and Poems on Conflict and Hope, Puffin Books India, 2017
 The Wit and Wisdom of Narayana Murthy, Hay House, 2016
 Mere Business Mantra [Hindi]

References

Further reading

External links

 Profile at Infosys

1946 births
Living people
Recipients of the Padma Shri in trade and industry
Recipients of the Padma Vibhushan in trade & industry
Businesspeople in software
Kannada people
Indian billionaires
Businesspeople from Mysore
IIT Kanpur alumni
Academic staff of the Indian Institute of Management Ahmedabad
Trustees of the Institute for Advanced Study
Officers of the Legion of Honour
Honorary Commanders of the Order of the British Empire
Businesspeople from Bangalore
Infosys people
Indian software engineers
20th-century Indian engineers
20th-century Indian businesspeople
HSBC people
DBS Bank people
Unilever people
ICICI Bank
NDTV Group
British Telecom people
Cornell University staff
Academic staff of INSEAD
Indian technology company founders
United Nations Foundation
Winners of the Nikkei Asia Prize
Knights of the Legion of Honour
Murthy family

N. R. Narayana Murty


HMAS Ibis (M 1183) was a  built by the Montrose Shipyard, launched on 18 November 1955, and commissioned into the Royal Navy as 'HMS Singleton.

The ship was purchased by Australia in 1961, and commissioned into the Royal Australian Navy as HMAS Ibis on 7 September 1962.

During the mid-1960s, Ibis was one of several ships operating in support of the Malaysian government during the Indonesia-Malaysia Confrontation. This service was later recognised with the battle honour "Malaysia 1964–66".Ibis'' was decommissioned on 4 May 1984.

References

Ton-class minesweepers of the Royal Navy
Ships built in Scotland
1955 ships
Cold War minesweepers of the United Kingdom
Ton-class minesweepers of the Royal Australian Navy
Cold War minesweepers of Australia

HMAS Ibis (M 1183)


Giovanni Goria (d. 30 Temmuz 1943 - ö. 21 Mayıs 1994) İtalyan siyasetçi. 1987-1988 yılları arasında İtalya başbakanı olarak görev yaptı.

Kaynakça

1943 doğumlular
1994 yılında ölenler
İtalya başbakanları
İtalya maliye bakanları
İtalya tarım bakanları
İtalya hazine bakanları
İtalya bütçe bakanları
Avrupa Parlamentosu komisyon başkanları

Giovanni Goria


حمام المسخوطين أو حمام المسك والطين أو حمام دباغ أو حمام الشلالة يقع على بعد 25 كلم من ولاية قالمة في الجزائر، ويجد العديد من المرضى العلاج الطبيعي التقليدي في هذه الحمامات المعدنية المنتشرة في الجزائر، يتميز الحمام بالهدوء والجمال والمنظر الطبيعي الخلاب، وهو مشهور عالميًا لكونه منطقة سياحية فريدة جدًا ويقع في مكان رائع يمكن للناس التجول في أرجائه لأن مياهه تجري على مجرى صغير متصل بالجبل الكلسي، ومياهه الطبيعية تنبعث من باطن الأرض من درجة حرارة 96 درجة مئوية وتتجاوز 6500 لتر في الدقيقة الواحدة، ولهذا فهي ساخنة جدًا، وقد حصلت على المرتبة الثانية عالميًا من حيث درجة الحرارة بعد براكين آيسلندا. ويعتبر في الوقت نفسه شلالا لأنه يأتي على شكل مياه متدفقة ساخنة.

أصل التسمية

يعود أصل كلمة المسخوطين إلى أسطورة قديمة تروي أن الصخور المتواجدة في منطقة الحمام والمتصاعدة بجانب الشلالات هي عبارة عن أشخاص مُسخوا حجارًا بسبب كفرهم وتعديهم على حدود الله وذلك عندما حاول الأمير «سيدي أرزاق» الزواج من أخته مما أدى إلى غضب الله عليه، فقام بتحويل العروسين والمدعوين إلى حجارة تتدفق منها المياه المعدنية.

يرجع علماء الآثار اسم الحمام إلى العهد العثماني حينما استغل الناس مياه هذا الحمام لعلاج الأمراض والأوجاع، وقد حاولت بعض السلطات تغيير اسم الحمام لحمام دباغ، ولكن سكان قالمة الأصليين وحتى الزوار لا زالوا متشبثين بتسمية «المسخوطين».

وهناك من يقول ان تسميته بحمام مسخوطين راجع إلى ان السكان القدامى له كانوا يتداوون بالمسك والطين ولما اتى الاستعمار الفرنسي ومع صعوبة اللغة العربية عليه أصبحو يقولون له مسكوطين وهكذا مع الزمان أصبح حمام مسخوطين.

بلديات ولاية قالمة
جغرافيا الجزائر
حمامات استشفائية جزائرية

حمام المسخوطين


Camel case (scrierea camilă) este o practică de scriere cu majuscule fiecare cuvânt dintr-o frază fară semne de punctuație sau spații. Exemple comune sunt: "iPhone" , "eBay"  și "FedEx". De asemenea e folosit pentru unele nume de utilizator precum "JohnSmith" și nume de domenii formate din mai multe cuvinte pentru a fi mai lizibile.

Camel case se împarte în două cazuri:
 upper camel case (cazul cămilei superior) - prima literă este majusculă;
 lower camel case (cazul cămilei inferior) - prima literă este minusculă.
Camel case este unul din stilurile practice pentru numirea identificatorilor în unele limbaje de programare: Mesa, Pascal, Modula, Java și .NET de la Microsoft, fiind recomandat de majoritatea dezvoltatorilor și de manualele autorizate.

Tipografie
Ortografie

Camel case