Ida C. Craddock (1 de agosto de 1857—16 de outubro de 1902) foi uma reformadora sexual, mística, secularista, conselheira de casamento e defensora americana da liberdade de expressão e dos direitos das mulheres na século XIX. Ela escreveu extensivamente sobre sexualidade, levando à sua condenação e prisão por obscenidade. Enfrentando mais processos legais após sua libertação, ela cometeu suicídio.

Vida pregressa
Ida Craddock nasceu na Filadélfia ; seu pai morreu antes que ela tivesse cinco meses de idade. Sua mãe a educou em casa como filha única e forneceu-lhe uma extensa educação quaker.

Aos vinte anos, depois de passar nos exames de admissão, Craddock foi recomendada pelo corpo docente para admissão na Universidade da Pensilvânia como sua primeira aluna de graduação. No entanto, sua entrada foi bloqueada pelo conselho de administração da universidade em 1882. Ela passou a publicar um livro de estenografia, Primary Phonography, e a ensinar o assunto para mulheres no Girard College.

Na casa dos trinta, Craddock deixou sua educação quaker. Ela desenvolveu um interesse acadêmico pelo oculto através de sua associação com a Sociedade Teosófica por volta de 1887. Através de sua escrita, ela tentou sintetizar a literatura mística traduzida e tradições de muitas culturas em um todo erudito e destilado. Como uma livre-pensadora, ela foi eleita Secretária do capítulo da Filadélfia da União Secular Americana em 1889. Embora membro da fé unitária, Craddock tornou-se uma estudante de erotismo religioso, então se proclamou sacerdotisa e pastora da Igreja do Ioga (Church of Yoga). Nunca se casou no sentido tradicional, Craddock afirmou ter um relacionamento conjugal feliz e contínuo com um anjo chamado Soph. Craddock afirmou que sua relação com Soph era tão barulhenta que atraíram reclamações de seus vizinhos. Sua mãe respondeu ameaçando queimar os papéis de Craddock e, sem sucesso, tentou interna-la.

Craddock mudou-se para Chicago e abriu um escritório na Dearborn Street oferecendo aconselhamento sexual "místico" para casais, tanto por meio de aconselhamento presencial quanto por correspondência. Ela dedicou seu tempo a "prevenir males e sofrimentos sexuais" educando adultos, alcançando notoriedade nacional com seus editoriais em defesa de Little Egypt e seu controverso ato de dança do ventre na Exposição Mundial Colombiana realizada em Chicago em 1893.

Escritos
Craddock escreveu muitos folhetos instrutivos sérios sobre sexualidade humana e relações sexuais apropriadas e respeitosas entre marido e mulher. Entre suas obras estavam Heavenly Bridegrooms (1894), Psychic Wedlock (1895), Spiritual Joys (1900), Letter To A Prospective Bride (1897), The Wedding Night (1900) e Right Marital Living (1890).

Esses manuais de sexo eram todos considerados obscenos pelos padrões de sua época. Sua distribuição levou a numerosos confrontos com várias autoridades, muitas vezes iniciados por Craddock. Ela foi detida por vários meses por acusações de moralidade em cinco prisões locais, bem como no Hospital para Insanos da Pensilvânia.

Seus dois primeiros livros completos, Lunar & Sex Worship e Sex Worship, foram sobre religião comparada.

Seus escritos sobre temas sobrenaturais também continuaram ao longo de sua vida. Um de seus últimos livros sobre este assunto foi Heaven of the Bible, publicado em 1897.

Craddock desenvolveu um interesse pelo oculto através de sua associação com a Sociedade Teosófica por volta de 1887. Ela tentou em seus escritos sintetizar literatura e tradições místicas traduzidas de muitas culturas em um todo erudito e destilado. Craddock tornou-se estudante de erotismo religioso e declarou-se Sacerdotisa e Pastora da Igreja do Ioga. Nunca se casou, Craddock acabou afirmando ter um relacionamento conjugal feliz e contínuo com um anjo chamado Soph. Craddock chegou a afirmar que sua relação com Soph era tão barulhenta que atraiu reclamações de seus vizinhos. Sua mãe respondeu ameaçando queimar os papéis de Craddock e tentou, sem sucesso, interná-la.

Em Chicago, Craddock abriu um escritório que oferecia aconselhamento sexual "místico" para casais, tanto por meio de aconselhamento presencial quanto por correspondência. Dedicou-se a "prevenir males e sofrimentos sexuais" educando os adultos.

Em 1894, Craddock escreveu Heavenly Bridegrooms ("Noivos Celestiais"), no qual ela descreveu seu relacionamento sexual com um ser espiritual. Em 1899, ela escreveu Psychic Wedlock ("Casamento Psíquico"), que forneceu mais detalhes sobre sua visão de mundo espiritual e treinamento recomendado.

Os escritos geraram escândalo, e ela foi perseguida e resultou em sua condenação pelos Atos de Comstock contra obscenidade. Em carta à sua mãe, que ela enviou no mesmo dia antes de culminar em seu suicídio, Ida afirmou sobre suas obras: "Meus livros já foram lançados, aprovados por médicos e outros cidadãos respeitáveis, mas o mundo ainda não está preparado para todos os belos ensinamentos que tenho para lhe dar. No entanto, outras pessoas irão retomar o meu trabalho, algum dia—irão continuar de onde eu o deixei, e irão começar de onde parei e fazer um trabalho melhor do que eles poderiam ter feito se não fosse por mim."

Sistemas de pensamento
Ida tinha grande conhecimento de temas do oculto. Para explicar a comunicação entre os dois mundos, ela utiliza de teorias espiritualistas e dos movimentos do Terceiro Grande Avivamento em voga na sua época, citando relatos de misticismo, estudos mediúnicos de Carl du Prel, do Movimento do Novo Pensamento, da Ciência Cristã, da Igreja da Ciência Divina, da Comunidade Oneida, da Society for Psychical Research, do hipnotismo e dos teosofistas blavatskianos. Não adere à Sociedade Teosófica, pois a considera hierárquica, e se atém ao unitarismo liberal. Ela também era assistente de pesquisa de W. T. Stead, editor da revista metafísica Borderland. Assim, chama o mundo espiritual de "Borderland" (que pode ser traduzido como "Terra do Limiar" ou "Fronteira"), e conjectura sobre as interferências da mentalidade pessoal no processo de percepção mediúnica de um cônjuge espiritual, como em fenômenos de interferência por preconceitos ou alucinações do subconsciente."Dentro dos recintos protegidos da mais conservadora de todas as igrejas cristãs, a Católica Romana—freiras realmente boas e piedosas caíram sob a influência do que a Igreja chama de "Congressus cum daemonis". E entre os praticantes não religiosos do ocultismo moderno, muitas vezes encontramos uma tendência, por um lado, não apenas à liberdade justificável, mas também à frouxidão injustificável da vida; ou, por outro lado, a um ascetismo rígido e supressão antinatural do instinto sexual como impuro. Todas essas coisas apontam para a necessidade de algum ensino sobre os princípios fundamentais da moralidade sexual na Fronteira—ainda mais, pois os noivos espirituais e as noivas espirituais são muito mais frequentes do que geralmente se supõe. Entre a bruxa que teve compromissos diabólicos como amante do diabo e a psíquica que foi treinada para um casamento autocontrolado e reverente com um anjo, deve-se admitir que há um grande trecho de estrada. No entanto, ambos estão na mesma estrada, e o declive é muito escorregadio""Só quando as pessoas se livraram da teoria ptolomaica de que a Terra era um objeto fixo permanente e imóvel nos céus é que elas aprenderam que os desconcertantes ciclos e epiciclos do sol e das estrelas fixas eram causados pelos movimentos de seu próprio planeta através do espaço; e até que nos livremos do que posso chamar de teoria ptolomaica do ocultismo, de que o psíquico é o único fator permanente e imóvel nos fenômenos aparentemente cambiantes sobre ele, chegaremos às verdadeiras leis científicas do ocultismo que nossas próprias vibrações—ou nossos próprios altos e baixos morais e intelectuais—são quase inteiramente responsáveis pela errática das comunicações da Fronteira."Nessa década, Craddock também incluiu como parte de seus ensinamentos o dianismo (dianism), que foi o nome dado pelo americano Henry M. Parkhurst a uma prática sexual espiritual que ele fundou, que consistia em "satisfação sexual do contato sexual", mas sem ejaculação.

Craddock escreve que: "Há uma crença entre alguns ocultistas de que um desejo sincero respirado naquele momento, quando marido e mulher são um, não deixará de ser concedido. Isso abre, diz-se, a porta para aqueles que praticam o que é chamado de 'magia negra' e permite que eles causem danos a outros seres humanos." Craddock continua: "Que fundamento existe para essa crença aplicada aos magos, eu não vejo. Se realmente um desejo é concedido mais prontamente do que quando o buscador está em qualquer outro humor, é provavelmente porque o ocultista que atinge o segundo grau tem que exercer um autocontrole tão supremo naquele momento que ele é o mestre completo do sua subconsciência".

De qualquer modo, afirma que o essencial de seu ensino e prática ela recebeu de seu anjo esposo, Soph: "Adquiri meu conhecimento por meio de um marido espiritual."

Seus pensamentos faziam grande ruptura com o puritanismo cristão americano da época, em que vigorava o pudor e silenciamento em torno dos atos da sexualidade, resultando em falta de educação sexual, ao que ela atribuía muitos males, como insatisfação da parceira no prazer, gravidez indesejada, abuso de poder e falta de autocontrole por parte dos homens, e desvalorização do corpo. Em contraste, afirma que culturas orientais ou pagãs antigas consideravam os atos sexuais sagrados, espiritualizando o sexo, como por sistemas do Tantra no hinduísmo e budismo."Oh, tempo de coroação dos arrebatamentos dos amantes velados em esplendor místico, santificado pela bênção sacerdotal e pela bênção de todos os que amam os amantes! Como cantaremos teu louvor? Das tuas alegrias nem os poetas se atrevem a cantar, a não ser em palavras que sugerem, mas não revelam. No teu limiar, o mais ousado dos romancistas realistas faz uma pausa e, com adeus aos amantes que estão entrando em teus portais, deixa cair a cortina do silêncio entre eles e o mundo exterior para sempre."Ela afirma que a prática sexual é sagrada e divina em seu objetivo, um exercício devocional a ser realizado no matrimônio, e que o desenvolvimento da mentalidade e treinamento do autocontrole resulta em experiências cada vez maiores de satisfação plena:"Aquele amor que mutuamente fortalece e mutuamente eleva como nenhum outro amor em todo o mundo pode fortalecer e elevar. Considero que é a principal razão de sua existência—a propagação da espécie sendo necessariamente incidental, portanto, secundária.""E para sempre através dessas estranhas experiências místicas, lembre-se, o desejo sexual corporal e a bem-aventurança sexual corporal sobem e descem como as ondas do oceano.""Viva uma vida moral correta, de acordo com nosso próprio padrão mais elevado (um padrão, a propósito, que nunca deve ser fixado, mas sempre avançando para uma excelência ainda maior), e se esforce para pensar com clareza e formar concepções precisas de ideias, para expressar concepções com exatidão e seguir a Verdade, onde quer que ela o leve, e quaisquer que sejam suas convicções anteriores sobre qualquer assunto. Especialmente, deve-se ter pensamentos tão elevados e limpos sobre sexo que possa pensar sobre isso, ler sobre isso e falar sobre todos os detalhes sem agitação, sem grosseria de pensamento e com um estado de espírito tão impessoal como se estivesse discutindo a circulação do sangue. E deve-se aprender a reconhecer o valor educacional da atração sexual na evolução da humanidade da selvageria para a civilização. Acima de tudo, aprenda que o sexo é sagrado diante de Deus e dos anjos."Em seu raciocínio, o prazer sexual como parte da Natureza é também parte de Deus, como o "Grande Pensador" de quem emana o desejo e a quem retorna a satisfação sexual como uma oferenda:"de onde você recebeu seus próprios desejos sexuais? Você supõe, por um momento, que existe algum atributo de seu ser que não seja uma inerência da Causa Primeira? Existe, de fato, alguma coisa em todo o universo, mesmo sua própria capacidade de gostar individual e pessoal por um determinado homem ou mulher, que possa ser concebida como não inerente à Causa Primeira? Portanto, a Causa Primeira, a Força Suprema, por mais impessoal que seja, deve ser inerentemente capaz de sentimento sexual e de atração pessoal individual por qualquer criatura.""A Força Suprema do universo deve, necessariamente, ser tanto masculina quanto feminina em suas inerências. Como essência masculina, deve ser pensada como entrando pelo órgão do homem durante o abraço sexual, dando prazer e recebendo prazer da esposa. Como essência feminina, deve ser pensada como residindo dentro do corpo da esposa (o templo do Espírito Santo) na vagina e no útero, cavalgando o órgão do homem, dando prazer e recebendo dele prazer. Assim, a experiência é compartilhada com Deus de todas as maneiras possíveis, e é santificada e glorificada."Ela também foi a primeira pessoa ocidental a escrever sobre , uma controversa prática sexual de ioga que não é frequentemente descrita em relatos modernos, e muito menos praticada. Craddock ficou impressionada com o relato Shiva Samhita sobre o vajrolimudrá, com "a ideia de que a união sexual poderia facilitar a realização divina". Ela pegou o conceito do tantrismo hindu de que o corpo masculino era capaz de transformar os fluidos sexuais sugados em um imortal "corpo de diamante", e o reformulou em um sistema envolvendo ejaculação retardada para aumentar o prazer sexual no casamento. Além disso, ela afirmou que Deus era o terceiro parceiro em tal casamento, "no que equivalia a um sagrado ménage-a-trois". A estudiosa de ioga Andrea Jain observa que a "sacralização da relação sexual" de Craddock está longe de ser radical pelos padrões modernos, mas era "heterodoxia antissocial" nos anos 1900, levando de fato ao seu "martírio".

Três planos
Craddock cita a líder do Novo Pensamento Alma Gillen, uma professora de Londres de "Cura Divina" (também chamada de "Ciência Divina"), que divide o universo em três 'fatores':

 O Pensador (o que pensa);
 A mentalidade, "onde os pensamentos são moldados"; e
 "o corpo, a vida material, onde o espírito encontra expressão como forma externa." Craddock explica que "é incorreto dizer 'eu *tenho* espírito.' Devemos dizer 'eu *sou* um espírito'".

Craddock argumenta que "todo ato... consiste em três estágios". que ela ilustra afirmando: "Suponhamos um homem:

 1. conceba a ideia de empurrar uma bola para fora de seu caminho;
 2. ele determina como a bola deve ser empurrada para o lado, com a mão ou o pé, suavemente ou com força, etc.;
 3. ao comando de sua mentalidade, seu corpo realiza o ato de mover a bola."

"Nossa mentalidade deve ser mantida clara e desanuviada, se o que podemos chamar de "o pensador" dentro de nós deverá ter suas ordens corretamente transmitidas ao nosso corpo. Podemos ver a mentalidade que intervém entre o pensador interior e o corpo exterior como uma atmosfera através da qual os raios de luz fluem do eu interior para o corpo exterior. Quando a atmosfera é clara e incolor, os raios chegam ao destino inalterados. Quando é colorida pelo preconceito ou obscurecida pela ignorância ou aversão a qualquer coisa ou a alguém, eles também se tornam coloridos, ou são distorcidos, refratados ou quase inteiramente engolidos pela névoa, de modo que os poucos vislumbres que atingem nosso intelecto (aquele lado de mentalidade que se funde com o corpo) só pode enganar. Se nossas concepções internas fossem transmitidas ao nosso intelecto através de uma atmosfera de mentalidade absolutamente sem nuvens, sem preconceitos e amorosa, nossas vidas externas seriam divinas, pois o pensador dentro de cada um de nós é divino e, na verdade, deseja realizar apenas o ideal mais elevado."

Três graus de treinamento
Craddock refere-se ao primeiro grau, conhecido como "Alfa-ismo" (Alpha-ism) a partir do sistema de Parkhurst, que ela define como "Nenhuma união sexual, exceto para o propósito distinto de gerar um filho". Craddock enfatizou a importância do alfa-ismo durante a gravidez, alegando que "pesquisadores modernos mostraram a impressionabilidade do embrião durante a gestação" e que "Napoleão, o Grande, deve seu notável gênio militar ao fato de que, antes de seu nascimento, sua mãe acompanhou o marido numa campanha militar."

Depois de dominar o alfa-ismo, Craddock's sugere que os leitores consultem o panfleto "Diana" de Parkhurst como uma introdução ao segundo grau, que é "o mais difícil dos três graus de adquirir, fisiologicamente falando, na medida em que exige autocontrole supremo em um nível crucial. momento." Mas Craddock promete que "à medida que o poder de autocontrole é desenvolvido, torna-se cada vez mais possível para um homem fazer aqui exatamente o que ele quer. E nenhum homem que uma vez tenha adquirido esse poder jamais se preocupará em retornar ao velho hábito de abandono à paixão; pois ele verá que ele era então um escravo, enquanto agora ele é um rei".

De acordo com Craddock o "Terceiro e Mais Alto Grau", envolve "Comunhão com a Divindade como o terceiro parceiro na união conjugal"."O segundo do Terceiro Grau é iniciado quando percebemos que talvez seja possível para nós individualmente, afinal, dar ao Grande Pensador um prazer que ninguém mais pode, e quando por pura benevolência e boa vontade, e sem nenhum desejo egoísta de assegurar nosso próprio prazer, oferecemos ao Grande Pensador uma participação em nosso deleite, pedindo-lhe que se torne o terceiro parceiro na união conjugal. Pantheos, Deus Pessoal ou Impessoal, Força Incognoscível, por mais que seja esse Grande Pensador, no entanto, se essa oferenda for feita com sinceridade e reverência, surgirá sobre os dois que são uma só carne um senso de percepção da relação pessoal entre eles e o coração de o universo, que não pode ser obtido de nenhuma outra maneira. Por enquanto, eles saberão o que é "amar a Deus" e ser amados por Ele, e serão um com todo o universo, em um arrebatamento indescritível. E porque nesse momento o caminho está claro e sem nuvens entre suas vidas corpóreas e o Grande Pensador, os iniciados do Terceiro Grau realizarão em toda a sua plenitude o genuíno casamento psíquico—isto é, união sexual em todos os três planos de corpo, mentalidade e espírito, na exata equação que constitui a união ideal de marido e mulher."

Excerto de Spiritual Joys
"é como se o Grande Poder de Tudo o que Há fosse segurado por uma mão firme e terna, retido em formas secretas, e onde, para algumas organizações, fragmentos de melodias comoventes sobem e caem sobre o ouvido interno, e onde, para algumas outras organizações, ondas rítmicas de medida poética podem pulsar para lá e para cá até que, em áreas cada vez mais amplas, fragmentos destas, também, varrem através da consciência subliminar até o próprio limiar da própria consciência intelectual, e parte de um poema é assim projetada do Coração Infinito do Universo para o coração do indivíduo. E, novamente, pode ser como se tivéssemos o privilégio de ver o Caos no início do período formativo do mundo. Estranhas misturas de cores surgem de um lado para outro, sem ordem ou lugar; ou vibrações de som sem propósito são ouvidas; ou formas vagas esvoaçam em torno de uma, ora separadas, ora se misturando como nuvens de tempestade. Então, de repente, à medida que o indivíduo exerce seu autocontrole espiritual, essas formas, cores e sons indistintos e sem propósito começam a se cristalizar no que é definido; e o místico treinado tem um vislumbre de uma maneira que não pode ser expressa em palavras, de como o Centro Proposital de Toda Força-Pensamento no universo originalmente produziu um Cosmos a partir do Caos. Ou, ainda, a irrupção da paixão sexual nesta parceria trina aparece aos sentidos internos como as corredeiras do Niágara, nas quais nenhum neófito destreinado pode ousar entrar, pois será arrastado para a destruição. Mas o marido e a mulher que conheceram a bem-aventurança do orgasmo controlado e a excitação sustentada em parceria com o altíssimo, tremem à beira dessas corredeiras místicas apenas por um momento, e então entram, para se encontrar, por assim dizer, no próprio Coração daquelas forças que primeiro enviaram a massa nebulosa e informe de nosso universo solar rodopiando no espaço. Eles estão no Caos, mas um Caos que está evoluindo para um Cosmos. Eles lutam nas corredeiras espumantes da paixão sexual criativa, eles e Deus todos juntos; a impetuosa corrente parece momentaneamente prestes a varrê-los de seus pés, e eles enfrentam as ondas em uma agonia deliciosa e emocionante; no entanto, o tempo todo eles sabem que estão tão firmemente centrados em Deus que oscilam para lá e para cá no turbilhão da paixão sexual, por mais que possam ser varridos para a destruição, esta não acontecerá. De repente, quando uma onda de paixão especialmente alta e impetuosa é recebida e superada com a emoção mais intensamente voluptuosa já experimentada nesta parceria trina, eles sentem chão firme sob seus pés; eles se abraçam para uma corrida final pelas corredeiras menores e emergem na terra mais distante, triunfantes, serenos, mutuamente elevados; sobem com nervos firmes e tranquilos as alturas do afeto e da espiritualidade; e naquele planalto eles caminham na luz de amor do Divino, alma e corpo mesclados em uma união conjugal cuja felicidade jamais pode ser expressa em palavras."

Repercussões

Na Thelema
Em 1915, o autor americano Theodore Schroeder publicou Heavenly Bridegrooms de Ida Craddock, juntamente com uma breve introdução, nas páginas do jornal The Alienist and Neurologist. Schroeder era um associado do ocultista Aleister Crowley, e apresentou o trabalho de Craddock a Crowley. Em 1919, Crowley revisou Heavenly Bridegrooms nas páginas do jornal The Equinox, afirmando que era:

Em 1981, Marcelo Ramos Motta, aluno de Karl Germer que se tornou líder da OTO no Brasil, republicou Heavenly Bridegrooms e Psychic Wedlock.

Acusações
A distribuição em massa de Right Marital Living através do U.S. Mail após sua publicação como um artigo de destaque na revista médica The Chicago Clinic levou a uma acusação federal de Craddock em 1899. Ela se declarou culpada e recebeu uma sentença suspensa. Em 1902, um julgamento subsequente em Nova York sob a acusação de enviar The Wedding Night pelo correio durante uma operação policial terminou com sua condenação. Craddock se recusou a alegar insanidade para evitar ser encarcerada e foi condenada a três meses de prisão, cumprindo a maior parte de seu tempo no asilo de Blackwell's Island. Após sua libertação, Anthony Comstock imediatamente a prendeu novamente por violações da Lei Comstock. Em 10 de outubro, Craddock foi julgada e condenada, com o juiz declarando que The Wedding Night era tão "obsceno, lúbrico, lascivo, sujo" que os jurados não teriam permissão para vê-lo durante o julgamento.

Aos 45 anos, Craddock viu sua sentença de cinco anos de prisão como prisão perpétua. Em 16 de outubro de 1902, um dia antes de ser enviada para uma penitenciária federal, Craddock suicidou-se depois de cortar os pulsos e inalar gás natural do forno em seu apartamento. Ela escreveu uma carta privada final para sua mãe, bem como uma longa nota de suicídio pública condenando Comstock, que se tornou seu inimigo pessoal. Comstock havia se oposto a Craddock quase uma década antes, durante o caso Little Egypt, e efetivamente atuou como seu promotor durante as duas ações legais contra ela no tribunal federal. Ele havia patrocinado a Lei Comstock, que recebeu seu nome, sob a qual ela foi repetidamente acusada.

Após a morte

Theodore Schroeder, um advogado de liberdade de expressão de Nova York com interesse amador em psicologia, interessou-se pelo caso de Ida Craddock uma década após sua morte. Durante sua pesquisa de sua vida, ele coletou suas cartas, diários, manuscritos e outros materiais impressos. Embora ele nunca tenha conhecido Craddock, ele especulou que ela tinha pelo menos dois amantes humanos, embora Craddock insistisse que ela só teve relações sexuais com Soph, seu marido espiritual.

As técnicas sexuais do Casamento Psíquico de Craddock foram posteriormente reproduzidas em Sex Magick por Louis T. Culling.

Hoje, os manuscritos e notas de Ida Craddock são preservados nas Coleções Especiais da Southern Illinois University Carbondale.

Em 2010, após um século de suas obras ficarem quase completamente esgotadas, a Teitan Press publicou Lunar and Sex Worship de Ida Craddock, editado e com introdução de Vere Chappell. Também em 2010, Vere Chappell escreveu e compilou "Sexual Outlaw, Erotic Mystic: The Essential Ida Craddock". Ele o descreve como "uma antologia de obras de Ida Craddock, incorporada em uma biografia". O livro reimprime "The Danse du Ventre" (1893), "Heavenly Bridegrooms" (1894), "Psychic Wedlock" (1899), "The Wedding Night" (1900), "Letter from Prison" (1902), "Ida's Last Letter to Her Mother" (1902), "Ida's Last Letter to the Public" (1902). Outra biografia de Craddock, "Heaven's Bride", de Leigh Eric Schmidt, também foi publicada em 2010.

Bibliografia

 Ida Craddock  Reimpressões de seus folhetos e notas de suicídio

 .

Leitura adicional

 Andrea Jain. (2015). "On the notion of a "creator" of modern yoga". Oxford University Press.

Defensores do amor livre
Norte-americanos de ascendência galesa
Ativistas da liberdade de expressão
Educadores dos Estados Unidos
Sexólogos dos Estados Unidos
Educação sexual
Obscenidade
Ocultistas
Iogues
Unitarismo
Suicidas dos Estados Unidos
Escritoras dos Estados Unidos
Escritoras do século XIX
Feministas dos Estados Unidos
Reformadores sociais
Místicos
Espiritualistas

Ida Craddock


Termenul context se referă la origine la textul scris. După una din definiții, contextul este o parte dintr-un text, în care se încadrează fie un cuvânt, o propoziție sau o frază, fie un pasaj (fragment) întreg, alcătuit din mai multe fraze. După altă definiție, contextul este ansamblul unui text în raport cu unul din elementele sale, în măsura în care acest ansamblu constituie o totalitate ce dă un anumit sens acelui element, acest sens putând fi diferit de cel pe care îl are elementul izolat sau în alt text. În limbajul curent, un asemenea element este considerat de obicei cuvântul, despre care se spune că are sens numai văzut în context.

În știința comunicării și în lingvistică, termenul a fost extins și la comunicarea orală, vorbindu-se de mai multe tipuri de context. Tipologia lor diferă de la un autor la altul. Se distinge în mod curent contextul verbal (numit și lingvistic) și contextul situațional (sau comunicativ, non-lingvistic, extralingvistic, extraverbal, non-verbal), numit și situație de comunicare. Acestor tipuri, Eugen Coșeriu le adaugă contextul idiomatic, reprezentat de limba în care se comunică.

Context verbal

Prin context verbal se înțelege vecinătatea unei entități lingvistice în lanțul vorbit sau scris, adică ceea ce o precede sau/și ceea ce o urmează. Se poate vorbi despre context de dreapta, simbolizat prin -X, context de stânga, simbolizat prin X-, sau de cadru contextual, simbolizat prin X – Y, unde X și Y sunt vecinătățile. Limitele contextului depind de natura entității considerate: silaba, de obicei, pentru foneme, cuvântul pentru morfeme, sintagma sau propoziția pentru cuvinte etc.

Sunt autori care includ în contextul verbal și elementele prozodice care însoțesc entitatea analizată.

Contextul verbal produce variante contextuale ale entităților lingvistice în toate domeniile limbii.

Contextul fonetic sau fonologic poate determina alofone, adică variante ale unui fonem. De exemplu, în limba spaniolă, fonemul /d/ are două alofone, unul [d], când este în contact cu o consoană (fonda [fonda] "han"), iar celălalt [ð], între două vocale (nada [naða] "nimic"). Tot acest tip de context poate produce alomorfe, adică variante fonologice ale morfemelor. De pildă, în limba franceză, articolul hotărât are la plural două variante, [le] și [lez], în funcție de sunetul cu care începe cuvântul următor, consoană, respectiv vocală: les parents [leparã] "părinții" vs. les enfants [lezãfã] "copiii".

Contextul morfologic poate fi exemplificat printr-o propoziție ca  Jean va bien "Jean se simte bine", în care forma personală a verbului este determinată de faptul că Jean este de persoana a III-a singular.

În aceeași propoziție, contextul sintactic, prin prezența unui subiect, Jean, determină modul verbului, indicativul. Lipsa subiectului ar face ca verbul să fie, cu aceeași formă, la imperativ.

Contextul semantic al acestei propoziții face ca dintre sensurile verbului (având sensul principal "merge") să se realizeze cel care se referă la starea de sănătate, datorită cuvântului bien.

Context situațional

Contextul situațional, numit și situație de comunicare, este totalitatea împrejurărilor în care are loc o comunicare. Dincolo de sensurile determinate de structura lingvistică a enunțurilor, afectează semnificația generală a acestora. Contextul situațional poate fi foarte complex în ceea ce privește componentele sale. Dintre acestea apar la diverși autori următoarele:

 statutul social și cultural al participanților la comunicare, determinat de cantitatea și calitatea bagajului cultural dobândit de individ în cursul socializării (în familie, în școală), caracterul limitat sau deschis al celor dobândite, valoarea în societatea, cultura și comunitatea lingvistică dată, a tradițiilor și obiceiurilor dobândite;
 experiențele participanților;
 faptul dacă participanții se cunosc sau nu, ceea ce face ca în primul caz să intre în funcțiune în primul rând așteptări bazate pe cunoștințele deja dobândite, iar în al doilea caz, participanții primesc unul despre altul informații pe baza cărora se evaluează reciproc, și atunci intră în funcție așteptări generale, tipice, ca parte a unei norme lingvistice recunoscute;
 rolul social al participanților, care depinde numai în parte de statutul lor;
 vârsta și sexul participanților;
 informațiile pe care le dețin participanții;
 ceea ce crede fiecare participant și presupunerile sale despre ceea ce crede celălalt;
 intențiile, motivațiile și atitudinile participanților;
 ceea ce au participanții în comun dintre toate componentele de mai sus;
 locul și momentul comunicării.

Contextul situațional determină în general registrul de limbă folosit de vorbitor, registru care se manifestă în principal printr-un vocabular, dar și prin alte trăsături specifice. De exemplu, în familie, între prieteni, între colegi de lucru fără diferențe de nivel ierarhic etc., este cel mai probabil că se folosește registrul familiar sau chiar popular. În medii socio-culturale elevate, în comunicările foarte politicoase, în discursuri este normal registrul elevat. Între persoane care nu se cunosc, în contacte din viața cotidiană (cumpărături, contacte cu administrația, relații profesionale etc.) sau între persoane care se cunosc, dar nu sunt apropiate una de alta, situate sau nu pe același nivel ierarhic, se alege mai degrabă registrul curent.

Note

Surse bibliografice

 Bidu-Vrănceanu, Angela et al., Dicționar general de științe. Științe ale limbii, București, Editura științifică, 1997, ISBN 973-440229-3 (accesat la 13 februarie 2019)

  Bussmann, Hadumod (coord.), Dictionary of Language and Linguistics (Dicționarul limbii și lingvisticii), Londra – New York, Routledge, 1998, ISBN 0-203-98005-0 (accesat la 13 februarie 2019)

 Constantinescu-Dobridor, Gheorghe, Dicționar de termeni lingvistici, București, Teora, 1998; online: Dexonline (accesat la 13 februarie 2019

  Crystal, David, A Dictionary of Linguistics and Phonetics  (Dicționar de lingvistică și fonetică), ediția a VI-a, Blackwell Publishing, 2008, ISBN 978-1-4051-5296-9 (accesat la 13 februarie 2019)

  Dubois, Jean et al., Dictionnaire de linguistique (Dicționar de lingvistică), Paris, Larousse-Bordas/VUEF, 2002

  Kálmán, László și Trón, Viktor, Bevezetés a nyelvtudományba  (Introducere în lingvistică), ediția a II-a, adăugită, Budapesta, Tinta, 2007, ISBN 978-963-7094-65-1 (accesat la 13 februarie 2019)

  Mahmoudian, Mortéza, Le contexte en sémantique (Contextul în semantică), Louvain-la-Neuve, Peeters, Bibliothèque des cahiers de l'Institut linguistique de Louvain, nr. 89 1997, ISBN 90-6831-915-9 (accesat la 13 februarie 2019)

  Stourdzé, Colette, Les niveaux de langue (Nivelurile de limbă), Reboullet, André, Guide pédagogique pour le professeur de français langue étrangère (Ghid pedagogic pentru profesorul de limba franceză ca limbă străină), Paris, Hachette, 1971, pp. 37–44

  Tolcsvai Nagy, Gábor, 6. fejezet – Szövegtan (Capitolul 6 – Textologie), Bajor, Péter et al. (coord.), A magyar nyelv (Limba maghiară), Akadémiai kiadó, 2006, Digitális Tankönyvtár. PDF de descărcat, pp. 108–126 (accesat la 13 februarie 2019)

  Trésor de la langue française informatisé (TLFi) (Tezaurul limbii franceze informatizat) (TLFi) (accesat la 13 februarie 2019)

Vezi și

 Comunicare
 Registru de limbă
 Discurs (lingvistică)

Comunicare
Lingvistică
Sociolingvistică

Context (lingvistică)


Estonija
 Keila (grad u Estoniji)
 Keila (župa)
 Keila (rijeka)
 Keila (vodopad)

 Njemačka
 Keila (grad u Njemačkoj)

Keila


Die Münsterische Stiftsfehde war zwischen 1450 und 1457 ein Streit um die Besetzung des Bischofstuhls in Münster und damit auch um die Herrschaft im Hochstift Münster. Dabei standen sich zunächst Walram von Moers und Erich II. von Hoya als Kandidaten gegenüber. Unterstützt wurden sie von ihren Familien mit Graf Johann von Hoya und Erzbischof Dietrich II. von Moers an der Spitze. Hinzu kamen ihre jeweiligen auswärtigen Verbündeten. Im Inneren des Stifts spielten die Stände namentlich das Domkapitel und die Stadt Münster eine zeitweise eigenständige Rolle. Letztlich konnte sich keine der beiden Seiten durchsetzen.

Vorgeschichte

Das Hochstift Münster war eines der bedeutendsten und größten geistlichen Territorien im nordwestdeutschen Raum. Besetzt wurden die Bischofssitze in der Region im späten Mittelalter vorwiegend von Mitgliedern einiger Grafengeschlechter oder von Familien von Edelherren. Die jeweiligen Familien versuchten, wie die Grafen von der Mark, sich die Bischofssitze für ihre nachgeborenen Söhne zu sichern. Gerade auch weniger mächtige Familien nutzten die Möglichkeit, über ein geistliches Territorium ihre Macht zumindest zeitweise zu steigern. Zu dieser Gruppe gehörten die Edelherren zur Lippe, die mehrfach den Bischofssitz in Paderborn besetzten. Die Grafen von Hoya waren im Bistum Osnabrück erfolgreich. Im Bistum Minden gilt dies für die Geschlechter Diepholz und Schaumburg. In der Mitte des 15. Jahrhunderts waren aber die Grafen von Moers in dieser Hinsicht führend. Insbesondere nachdem Dietrich von Moers Erzbischof von Köln geworden war, gelang es der Familie einen Großteil der Bischofssitze im nordwestdeutschen Raum zu besetzen. Ihr Hauptkonkurrent im Bistum Münster war die Familie Hoya.

Im Inneren haben einige Fürstbischöfe, zuletzt insbesondere Otto IV. von Hoya, das Territorium ausgedehnt und kleinere Herrschaften im Inneren ausgeschaltet. Dagegen stand, dass die Bischöfe schon im 13./14. Jahrhundert die Kontrolle über ihre Hauptstadt Münster weitgehend verloren hatten. Diese agierte fast ähnlich unabhängig wie eine reichsunmittelbare Stadt. Auch insgesamt hatten die Stände aus Domkapitel, Ritter und Städten an Einfluss gewonnen und engten den Spielraum der Bischöfe stark ein.

Nach dem Tod des Bischofs Otto IV. gelang es Dietrich von Moers, seinen Bruder Heinrich II. von Moers gegen den Willen der Stadt Münster den Bischofssitz in Münster zu verschaffen. Nachdem der Erzbischof wegen stiftsinterner Streitigkeiten Erich von Hoya das Bistum Osnabrück genommen hatte, setzte er Heinrich dort als Administrator ein. Dieser richtete seine Politik stark an den Interessen des Bruders aus und unterstützte ihn etwa in der Soester Fehde stark. Die Familie von Hoya, die auch die Bistümer Verden und Minden besetzte, sah die Grafen von Moers als Eindringlinge in ihren ureigensten Interessenbereich an. Die Familie von Moers beherrschte neben dem Erzstift Köln, Münster und Osnabrück auch Paderborn und Teile des Bistums Utrecht. Die kriegerische Politik Heinrichs zur Unterstützung seines Bruders brachten dem Hochstift keinen Gewinn, vielmehr bedeutete dies einen starken Anstieg der Schulden und ein Absinken des Wohlstandes.

Beginn des Konflikts
Im Inneren standen die Stände bei Heinrichs Tod in offenem Aufruhr. Die Bestrebungen des Hauses Moers stießen fortan auf Vorbehalte. Auf der anderen Seite tat Dietrich alles, um Münster weiterhin mit einem Mitglied seiner Familie zu besetzen. Als Nachfolger hatte er seinen Bruder Walram von Moers vorgesehen. Damit geriet er in Konflikt mit dem Haus von Hoya. Johann von Hoya hatte nicht vergessen, dass Dietrich von Moers gegen Mitglieder seiner Familie vorgegangen war. Insbesondere hatte er nicht seine eigenen sechs Jahre Gefangenschaft im Zusammenhang mit den Kämpfen um Osnabrück vergessen. Er wollte seinen Bruder Erich von Hoya zum Nachfolger machen.

Neben den beiden Hauptkonkurrenten um die Bischofswürde, gab es weitere Bewerber. Die Stadt Osnabrück machte sich für Konrad von Diepholz stark. Dieser war Dompropst in Osnabrück und ein Neffe des Utrechter Bischof Rudolf von Diepholz. Dieser unterstützte die Bewerbung, kam aber zu spät, um für seinen Neffen zu werben.

Dietrich von Moers setzte hohe Bestechungsgelder ein, um eine Mehrheit im Domkapitel für seinen Bruder zu gewinnen. Dieser war bis vor kurzem ein Anhänger des Basler Konzils gewesen, ehe er auf Seiten der römischen Kurie trat. Es gelang Dietrich die Mehrheit des Domkapitel bei einem Treffen in Hausdülmen am 15. Juli 1450 auf seine Seite zu bekommen. Aber Johann von Hoya machte seinerseits Stimmung für seinen Bruder Erich. Er gewann vor allen die Bürger der Stadt Münster und den Adel für sich. In der Stadt unterstützten ihn vor allem die Gilden und die Gemeinheit, während die patrizischen Erbmänner des Rates keine Konfrontation wollten.

Johann von Hoya wurde von den weltlichen Ständen zum Stiftsverweser gewählt. Er sollte so lange amtieren, bis der Papst einen den Bürgern und Ritter akzeptablen Bischof ernannt hatte. In einem Schreiben an den Papst nannten sie als Gründe für dieses ungewöhnliche Vorgehen, dass Walram angeblich in früherer Zeit für zwei Morde und andere Verbrechen verantwortlich gewesen wäre. Demgegenüber stellten sie das angeblich untadelige Leben und die wissenschaftliche Bildung des Erich von Hoya heraus. Eine Minderheit von dreizehn Domherren und alle Geistlichen der Stadt schlossen sich dieser Position an. In Osnabrück gelang es Johann von Hoya, seinen Bruder Albert von Hoya zum Administrator zu machen. Dadurch wurde die Position der Familie im Kampf um das Hochstift Münster noch einmal gestärkt.

Johann von Hoya brachte als Verweser die meisten münsterschen Landesburgen unter seine Kontrolle. Um die eigenen Kosten möglichst niedrig zu halten, beschlagnahmte er Güter des Bischofs und Einkommen der Domherren. Außerdem führte er eine Akzise auf Handelswaren ein. Vor diesem Hintergrund waren die Anhänger Walrams im Domkapitel zu Verhandlungen bereit. Es kam zu einem Vergleich, der den Hoyas weit entgegenkam. Danach wurde vereinbart, dass auf dem nächsten Landtag alle Stände an den Papst appellieren sollten, Erich von Hoya das Bischofsamt zu übertragen. Für das Entgegenkommen der Domherren wurden ihnen ihre alten Rechte und Einkünfte zugesichert. Der Landtag billigte dieses Übereinkommen.

Johann von Hoya eroberte im Januar 1451 die gegnerische Burg Dülmen. In Unkenntnis der inzwischen einmütigen Haltung der Stände für Hoya hatte der Papst Nikolaus V. Walram von Moers zum Bischof ernannt. Die Stadt Münster reagierte darauf, indem sie ein Gutachten der Universität Erfurt anforderte. Dies kam zu dem bemerkenswerten Ergebnis, dass die Stände die Entscheidung des Papstes nicht zu akzeptieren bräuchten, weil der Papst keine Ahnung von den fehlenden Kompetenzen Walram von Moers gehabt hätte.

Unterstützt wurde die Partei Hoyas auch vom Herzogtum Kleve. Herzog Johann von Kleve erhoffte sich davon eine Schwächung des Erzbischofs von Köln. Am 11. Juni 1451 kam mit dem Vertrag von Haus Dülmen ein Bündnis zwischen Kleve und Johann von Hoya zustande. Als Preis für die Unterstützung im Kampf gegen Walram von Moers erhielt Kleve die Ämter Dülmen und Stromberg. Nicht nur militärisch war Kleve ein wertvoller Bündnispartner. Wichtig war auch die Fürsprache durch Philipp von Burgund, ein Onkel des Herzogs, in Rom. Nach dem Vertrag stellte Kleve Walram von Moers die Kriegserklärung zu.

Am selben Tag traf in Münster die Nachricht ein, dass Kaiser Friedrich III. Walram die Regalien verliehen hätte. Nachdem Walram auch die päpstliche Bestätigung erhalten hatte, setzte er einige seiner Gegner in hohen Kirchenämtern ab und ließ über die Anhänger der Gegenseite durch einen päpstlichen Beauftragten das Interdikt verhängen. Die so Gemaßregelten wandten sich erneut an die Universität Erfurt. Diese erklärte alle Maßnahmen Walrams und des Kölner Erzbischofs in seiner Sache für ungültig.  Philipp von Burgund intervenierte im Sinne der Hoyaschen Partei in einem Schreiben nach Rom. Vor weiteren Schritten wollte man abwarten, welche Position Nikolaus von Kues in dieser Sache einnehmen würde.

Ausbruch der Kämpfe

Inzwischen war im Hochstift die Fehde in Form kleinerer Unternehmungen ausgebrochen. Der größte Teil des Oberstifts wurde in der Folge von der Partei Hoyas beherrscht, Walram besaß nur das Gebiet um Ahaus, Vreden und Ottenstein.

Nikolaus von Kues dürfte wahrscheinlich vom Papst die Anweisung bekommen haben, beide bisherigen Bischofskandidaten durch Konrad von Diepholz zu ersetzen. Nikolaus von Kues äußerte sich indes vor allem gegen die Hoyas. Mit dem Fall Vredens war Walram von Moers auch die letzte Stadt im Hochstift verloren gegangen. Er hat gegenüber Nikolaus von Kues am 21. Januar 1452 die Bereitschaft erklärt, auf das Hochstift zu verzichten, vorausgesetzt, dass es gelänge, die Hoyas aus dem Hochstift zu vertreiben und Konrad von Diepholz zum Bischof zu machen.

Letzterer wurde unter anderem durch seinen Onkel Bischof Rudolf von Utrecht unterstützt. Nunmehr stießen die Hoyas auf stärkeren militärischen Widerstand etwa bei der Belagerung von Ahaus. Zu Beginn des Jahres 1452 besiegte ein Söldnerheer Hoya und die münsterschen Truppen und machte zahlreiche Gefangene. Am 2. Februar erklärten die Unterstützer von Diepholz ihren Gegnern offen die Fehde. Walram verpfändete die letzten ihm verbliebenen Orte Ahaus und Ottenstein an Rudolf von Utrecht. Im Stift selber wuchs die Sympathie für Konrad von Diepholz, dessen Kandidatur schien eine Alternative zu den bisherigen Aspiranten zu sein. Die Stände suchten daher am 6. Oktober 1452 in Coesfeld einen Kompromiss, um sowohl Walram von Moers wie auch Erich von Hoya loszuwerden. Alle bischöflichen Amtshandlungen seit dem Tod Bischof Heinrichs wurden für nichtig erklärt. Allerdings scheiterten diese Friedensbemühungen. Ein Grund war vermutlich, dass Johann von Kleve weiterhin an Erich von Hoya festhielt.

Johann von Hoya, der zuvor die Stadt verlassen hatte, kehrte nach Münster zurück. Gestützt auf die Unterschichten der Stadt Münster übertrug Johann von Hoya die Stiftsregentschaft 1453 de jure auf seinen Bruder Erich, damit dieser sich als Regent bewähren konnte. Obwohl die Bürgermeister der Städte sich dagegen wehrten, mussten sie dies schließlich unter dem Druck der Straße akzeptieren. Erich von Hoya wurde daraufhin in allen Städten gehuldigt.

Ausweitung des Konflikts
Damit ging der Streit in eine neue Runde. Rudolf von Utrecht erklärte der Stadt Münster und deren Verbündeten am 7. Juli 1453 die Fehde. Ihm gelang es, die Stadt Vreden einzunehmen, die kurz darauf von Johann von Hoya zurückgewonnen werden konnte. Rudolf von Utrecht nutzte Streitigkeiten im gegnerischen Lager und nahm eine Reihe von Städten ein.

Johann von Hoya erzwang vor dem Hintergrund des Siegeszugs der Gegenpartei 1454 die Neuwahl eines seiner Partei wohlgesinnten Stadtrates in Münster. Dabei stammte die Mehrheit aus Gilden und Gemeinheit, nur noch wenige Erbmänner waren vertreten. In Münster begann sich Widerstand gegen das harte Regiment der Hoyas zu regen. Auch der Hansetag verlangte im Oktober 1454 die Wiederherstellung der alten Ratsverfassung.

Die Seite um Walram von Moers und den Bischof von Utrecht erreichte es, vom Papst die Zusicherung zu erhalten, dass alle von der Gegenseite an den Papst gerichteten Beschwerden über von Walram verhängte geistliche Strafen für unwirksam erklärt wurden. Denjenigen, die sich auf Seiten Walrams stellen würden, wurde die Lossprechung vom Kirchenbann zugesichert. Als erste Stadt machte Coesfeld von dem Angebot Gebrauch. Diese wurde zur Residenz Walrams.

Weil Johann von Kleve zeitweise wegen seiner Hochzeit als Unterstützer ausfiel, wandte sich Johann von Hoya mit Bitte um Hilfe an Herzog Friedrich von Braunschweig-Lüneburg. Mit dessen Hilfe griff Johann von Hoya plündernd und zerstörend die Gegend von Coesfeld und die Grafschaft Bentheim an, die die Gegenseite unterstützte. Walram und Dietrich von Moers fehlten zunächst die Mittel, um sich dagegen zu wehren. Im Juli kam eine Truppe des Erzbischofs bei Dülmen an. Durch einen taktischen Fehler des Grafen Johann von Hoya war die Truppe des Herzogs Friedrich allein, als die Armee der Verbündeten mit Dietrich von Moers, Walram von Moers, Rudolf von Utrecht, Bernhard von Bentheim, Bernhard zur Lippe und Konrad von Diepholz angriff und den Gegnern in der Schlacht bei Varlar eine vernichtende Niederlage beibrachte. Der Herzog wurde gefangen genommen. Ein energischer weiterer Vorstoß hätte zum Erfolg führen können, aber die Verbündeten wurden von internen Streitigkeiten behindert.

Kleinkrieg und Verhandlungen
Johann von Hoya merkte, dass die Stimmung in Münster sich gegen ihn wendete. Er bot Kleve die Überlassung aller Städte und Burgen an. Johann von Kleve aber hatte mittlerweile andere Pläne. Er wollte das Bistum Simon zur Lippe verschaffen, während Erich von Hoya das Bistum Osnabrück bekommen sollte. Er hatte auch dazu beigetragen, dass Bischof Rudolf aus Utrecht vertrieben wurde. Kurze Zeit später starb dieser, nachdem er noch seine Rechte an Ahaus und Ottenstein an Konrad von Diepholz abgetreten hatte. Mit seinem Tod verlor die Partei um das Haus Moers und Konrad von Diepholz ihren stärksten Unterstützer. Letzterer wurde Bischof von Osnabrück, gab aber sein Ziel auch Bischof in Münster zu werden nicht auf.

Im Bistum Münster standen sich weiterhin Walram von Moers und die Partei um Johann von Hoya gegenüber. Allerdings betrieb Dietrich von Moers die Angelegenheit mit wenig Energie. Daher gingen die Auseinandersetzungen in Form eines Kleinkrieges weiter. Daneben fanden Verhandlungen statt, die zu keinem Ergebnis führten. Ein großer Erfolg war dann zu Beginn des Jahres 1456 die Eroberung von Coesfeld durch Johann von Hoya. Im Oktober 1456 starb dann in Arnheim Walram von Moers. Johann von Hoya setzte nun auf die Unterstützung durch den Herzog von Burgund. Dieser sprach sich für Erich von Hoya gegenüber dem Papst Calixt III. aus, der hoffte, die Burgunder für den Türkenkrieg gewinnen zu können. Die deutliche Unterstützung Philipp von Burgunds für die Sache der Hoyas führte dazu, dass sich die Städte deutlicher als in den letzten Jahren auf die Seite Johann von Hoyas stellten. Erich von Hoya wurde von zwei Domherren zum Bischof postuliert. Die Mehrheit der Domherren entschied sich jedoch für Konrad von Diepholz. Beide Seiten ersuchten Rom um eine Entscheidung.

Johann von Hoya suchte seine Stellung in Münster dadurch zu stärken, dass er Anfang 1457 die Bürgerschaft erwarb und der Schmiedezunft beitrat. Kurze Zeit später wurde er in den Rat gewählt. Der Papst entschied sich jedoch für Johann von Pfalz-Simmern, der an den bisherigen Streitigkeiten völlig unbeteiligt gewesen war. Johann von Hoya suchte vergeblich noch einmal um die Unterstützung Kleves und Burgunds nach. Auch die Hoffnungen Konrads von Diepholz, seine Position zu halten, scheiterten.

Ende des Streits und Folgen
Am 23. Oktober 1457 wurde der Kranenburger Vertrag abgeschlossen, der den Konflikt beendete; dabei wirkte auch der Franziskaner-Observant Johannes Brugmann aus dem Münsteraner Observantenkloster mit. Der Vertrag sah vor, dass Erich von Hoya lebenslang Einkünfte in Höhe der Kölner Dompropstei erhalten sollte. Die Stadt Münster verpflichtete sich, den neuen Bischof anzuerkennen, ihn in die Stadt zu lassen und ihm zu huldigen. Auf der anderen Seite sagte der neue Bischof zu, die bisherigen Privilegien der Stadt anzuerkennen. Der neue Bischof erkannte zudem die Verpfändung der Ämter Dülmen und Stromberg an den Herzog von Kleve an. Dieser erhielt zudem eine Entschädigung von 11.000 rheinischen Gulden. Anfang November zog der neue Bischof in Münster ein, leistete kurze Zeit später den Amtseid und beschwor die Wahlkapitulation.

Johann von Hoya hatte zuvor heimlich die Stadt verlassen. Erich von Hoya starb bereits 1458. Die ihm verpfändete Burg Bevergern fiel an das Hochstift zurück. Nach dem Friedensschluss normalisierte sich das Leben im Hochstift rasch. In Münster war auf Dauer die beherrschende Stellung der Erbmänner im Stadtrat gebrochen, die Gilden behielten das Recht, dort Mitglieder zu stellen. Den Erbmännern stand nur noch die Hälfte des Rates zu. Am Ende zeigte sich, dass das Hochstift nur Objekt im Machtspiel der großen Geschlechter war. Kaiser und Papst hatten jeglichen Einfluss verloren. In der Ära Heinrichs und Walrams von Moers setzten die Bischöfe so gut wie keine geistlichen Impulse mehr.

Einzelnachweise

Literatur
 Joseph Hansen: Westfalen und Rheinland im 15. Jahrhundert, Band 2: Die Münsterische Stiftsfehde, Leipzig 1890 (= Publikationen aus den K. Preußischen Staatsarchiven, Bd. 42), (online).
 Hermann Rothert: Westfälische Geschichte, Bd. 1: Das Mittelalter. Gütersloh 1949, S. 380–388.
 Wilhelm Kohl: Die Bistümer der Kirchenprovinz Köln. Das Bistum Münster 7,1: Die Diözese (= Germania Sacra, Neue Folge, Bd. 37,1). De Gruyter, Berlin 1999, ISBN 978-3-11-016470-1, S. 330 und 338 (Digitalisat).
 Wilhelm Kohl: Die Bistümer der Kirchenprovinz Köln. Das Bistum Münster 7,3: Die Diözese (= Germania Sacra, Neue Folge, Bd. 37,3). De Gruyter, Berlin 2003, ISBN 978-3-11-017592-9, S. 485–490 (Digitalisat).

Weblinks
 Werner Freitag: Westfalen 1450–1555; Internet-Portal "Westfälische Geschichte".

Hochstift Münster
Krieg (15. Jahrhundert)
Fehde
Konflikt 1450
1457
Militärgeschichte Westfalens
1451
1452
Ereignis 1453
1454
1455
1456

Münsterische Stiftsfehde


Ulrika Olsson (født 4. december 1990) er en svensk håndboldspiller, som spiller i Skuru IK.

Referencer

Håndboldspillere fra Sverige
Håndboldspillere fra Vipers Kristiansand

Ulrika Olsson


Hijikata Yoshi (jap. ; * 16. April 1898 in der Präfektur Tokio; † 4. Juni 1959) war ein japanischer Theaterleiter.

Leben
Hijikata lernte 1920 Osanai Kaoru kennen, dessen Schüler und begeisterter Anhänger er wurde. 1922 brach er zu einer auf zehn Jahre geplanten Reise nach Europa auf. In Berlin lernte er die Werke von expressionistischen Schriftstellern wie Ernst Toller und Georg Kaiser kennen. Das Große Kantō-Erdbeben veranlasste ihn 1923 zum Abbruch seiner Reise. Bei einem Aufenthalt auf der Rückfahrt sah er in Moskau eine Inszenierung von Meyerhold und war sehr beeindruckt vom Theater in der Sowjetunion.

Mit Osanai gründete er 1924 in Tokio das Tsukiji Little Theatre, das er bis zu Osanais Tod weitgehend selbst finanzierte. Hier wurden im vollständigen Bruch mit der japanischen Theatertradition Werke von Anton Tschechow, Maxim Gorki, Reinhard Goering, Romain Rolland und anderen westlichen Autoren aufgeführt. Nach Osanais Tod 1928 gründete Hijikata das Shin Tsukiji Gekidan, das ganz den Prinzipien des Sozialistischen Realismus verpflichtet war.

1933 emigrierte er in die Sowjetunion, von wo er vor den Stalinistischen Säuberungen nach Frankreich floh. 1941 kehrte er nach Japan zurück. Dort wurde er sofort verhaftet und blieb bis 1945 im Gefängnis. Nach dem Krieg wurde er Mitglied der Kommunistischen Partei. Trotz angegriffener Gesundheit widmete er sich auch in seinem letzten Lebensjahrzehnt der Theaterarbeit in Japan.

Literatur
 Brian Powell: "Japan's Modern Theatre: A Century of Change and Continuity", Routledge, 2002, ISBN 9781873410301, S. 59 ff
 James R. Brandon: "The Cambridge Guide to Asian Theatre", Cambridge University Press, 1997, ISBN 9780521588225, S. 162
 John Scott Miller: "Historical Dictionary of Modern Japanese Literature and Theater", Scarecrow Press, 2009, ISBN 9780810858107, S. 33

Weblinks
 Answers.com - Hijikata Yoshi

Theaterleiter
Japaner
Geboren 1898
Gestorben 1959
Mann

Hijikata Yoshi


Biblioteca Națională a Serbiei () este biblioteca națională a Serbiei, situată în orașul Belgrad. Este cea mai mare bibliotecă și cea mai veche instituție de cultură din Serbia..

Istoric
Înființarea bibliotecii este legată de un eveniment petrecut în februarie 1832, când Dimitrije Davidović, editorul primului ziar sârb, a trimis o scrisoare cu privire la înființarea unei biblioteci naționale în cinstea regelui Miloš Obrenović. În același an, în luna noiembrie, regele Miloš a decis înființarea bibliotecii.

În timpul primului război mondial, clădirea și colecțiile bibliotecii au fost afectate de bombardamente, astfel încât artefactele rămase au fost mutate de la Belgrad la Niš și Kragujevac pentru a le proteja. După război și în conformitate cu Legea privind Biblioteca Națională și Legea presei, din 1919, biblioteca a devenit Biblioteca Centrală de Stat și a obținut dreptul de a obține o copie obligatorie a lucrărilor publicate în întreaga Iugoslavie.

Bombardarea în cel de-al doilea război mondial de către Luftwaffe a bibliotecii principale a țării într-un oraș proclamat oficial  deschis a distrus complet clădirea bibliotecii, împreună cu o colecție de cărți de 500.000 de volume, o colecție inestimabilă de 1424 manuscrise și hărți cu caractere chirilice, o colecție de hărți vechi și aproximativ 1.500 de articole, colecții de 4.000 de reviste, precum și 1800 de titluri de ziare, arhivele bogate și de neînlocuit ale documentelor turcești despre Serbia și corespondența completă a unor figuri distinse a istoriei culturale și politice a Serbiei și a tuturor listelor și cataloagelor exploatațiilor.

După eliberarea Belgradului în 1944, în condițiile sociale schimbate, a existat o perioadă de reconstrucție intensă a colecțiilor pierdute și dezvoltarea rapidă a bibliotecii. Biblioteca și-a deschis din nou porțile pentru public în 1947. În 1954, la 150 de ani de la Prima Răscoală Sârbă, a fost aprobată construirea unei noi clădiri pentru Biblioteca Națională, iar noua clădire a bibliotecii (arhitect: Ivo Kurtović) a fost deschisă cu o ceremonie specială la 6 aprilie 1973. Ea se află în zona Vračar, împărțind platoul natural înalt cu Templul Sfântului Sava, ca cel mai înalt vârf al acelei părți a Belgradului.

Colecții
Colecția generală cuprinde: cărți tipărite după 1868 în limba sârbă și alte limbi și cărți tipărite după 1700 în limbi străine, periodice din Serbia, și străine, bibliografii, enciclopedii, lexicoane, cataloage, dicționare.
Colecțiile speciale conțin: cărți vechi și rare tipărite în secolele XVIII-XIX în limba sârbă, precum și cărți străine până la 1700, ediții bibliofilice și miniaturi, manuscrise literare și alte documente de arhivă, cartografice, materiale muzicale și fonograme tipărite, documente fotografice, gravuri și materiale de imagine, placarde și materiale informative, biblioteci memoriale și moșteniri.
Colecția de manuscrise cuprinde: cărți scrise de mână din secolele XII-XVII, în majoritatea lor sârbe și un număr mic de ediții bulgare, macedonene și ruse, incunabule și vechi cărți tipărite sârbe din 1494 până în 1638, vechi tablete sculptate sârbe din secolele XVI-XVIII.

Referințe și note

Bibliografie

Legături externe

 National Library of Serbia
Digital National Library of Serbia
Contact details with map and bus stops nearby
Online Public Access Catalog of NLS
Konzorcijum biblioteka Srbije za objedinjenu nabavku (KoBSON)
The European Library
Europeana

Vezi și

Istoria Serbiei
Monumente din Serbia
Fondări în 1832
Serbia
Clădiri și structuri din Belgrad

Biblioteca Națională a Serbiei


SV Werder Bremen Frauen er SV Werder Bremen's kvindehold, der pr. 2017 konkurrerer i Bundesligaen. I 2014–15 rykkede holdet op i Bundesligaen, efterfølgende sæson rykkede de ned igen og i 2016-17 rykkede holdet igen op fra 2. Bundesliga til Bundesligaen.

Aktuel trup

Referencer

Eksterne henvisninger
 Hjemmeside

Kvindefodboldklubber i Tyskland

SV Werder Bremen (kvinder)


An Bulbostylis curassavica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Nathaniel Lord Britton, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Georg Kükenthal och Erik Leonard Ekman. An Bulbostylis curassavica in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis curassavica


Platts peut faire référence à :
 Platts, une société informant sur les cours du pétrole.
 Barney Platts-Mills (1944-2021), réalisateur, scénariste et producteur britannique.
 Daisy Platts-Mills (1868-1956), médecin néo-zélandaise.

Platts (homonymie)


Bekölce é um município da Hungria, situado no condado de Heves. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 591 habitantes.

Localidades de Heves (condado)

Bekölce


سيرين هو من المخلوقات الأسطورية الروسية أساطير، مع رأسه وصدره من امرأة جميلة، وعثر على جثة أحد بيرد (عادة ألبومه). ووفقا للأسطورة، وكانوا يعيشون «في الأراضي الهندية» بالقرب من عدن أو حول نهر الفرات.

هذه المراه نصف نصف الطيور فضفاضة على أساس اليونانيه قصصا عن صفارات الإنذار. انها اغاني جميلة سانغ إلى القديسين، التنبأ افراح المستقبل. للبشر، ومع ذلك، فإن الطيور الخطره. واستمع منهم من الرجال من شأنه أن ننسى كل شيء على الأرض، والتقيد بها، وتموت في نهاية المطاف. الشعب محاولة لانقاذ أنفسهم من sirins لإطلاق النار من المدافع، ورنين الأجراس واتخاذ التدابير الأخرى بصوت عال لتخويف الاصوات من الطيور.

في بعض الأحيان سيرين يعتبر مجازا لكلمة الله إلى الدخول في روح الرجل. وقالت انها في بعض الأحيان ينظر إليها على انها استعارة من الزنادقة اغراء ضعيفة. سيرين في بعض الأحيان كان معادلا لصفارات الإنذار أو wila البولنديه. في الفولكلور الروسي، sirin مختلطه مع الكاتب revered الدينية سان افرام السرياني. وهكذا، مثل الفلاحين lyrists نيكولاي klyuev كثيرا ما تستخدم سيرين بوصفها مرادفا للشاعر.

الكاتب فلاديمير نابوكوف كتب تقريره الأول بعض الروايات وقصائد تحت اسم مستعار فلاديمير سيرين.

معرض صور

مراجع

أساطير روسية
أسماء قلمية
طيور أسطورية
مخلوقات أسطورية أنثوية
مخلوقات أسطورية برأس إنسان

سيرين (تراث شعبي)


Royal Dutch Shell PCL veya yaygın adıyla Shell, İngiltere'de kurulu, genel merkezi Hollanda'da bulunan, İngiliz-Hollanda ortaklığında çok uluslu bir petrol ve doğalgaz şirketidir. Dünyanın en büyük petrol ve doğalgaz şirketlerinden biri olup 2018 gelirlerine göre dünyanın en büyük üçüncü şirketi ve Avrupa'nın en büyük şirketidir. 2019 Forbes Global 2000 listesinde Shell dünyanın en büyük dokuzuncu şirketi (Çin ve ABD dışında dünyanın en büyük şirketi) ve dünyanın en büyük enerji şirketiydi.

Shell
1833 yılında Marcus Samuel adında bir İngiliz, doğa tarihi tutkunlarına deniz kabukları satmak amacıyla Londra'nın doğu ucunda küçük bir dükkân açtı. Deniz kabuğu ticareti, çok geçmeden başarılı bir ithalat-ihracat işine dönüşecekti. Marcus'un oğlu Marcus Junior, Hazar Denizi kıyısında bulunan Bakü'ye yaptığı bir ziyaret sırasında petrol ihracatı fikriyle karşı karşıya geldi. Japonya'ya mutfak ve aydınlatmada kullanılmak üzere gazyağı ihraç etmenin büyük bir fırsat olabileceğini fark etti. Bu konu Amerika merkezli Standart Oil'in tekelindeydi ve bu nedenle Marcus fiyatları indirmenin bir yolunu bulmak gerektiğini anladı.

1869 yılında Süveyş Kanalı'nın açılmasıyla sorun çözümlenmiş gibi göründüyse de güvenlik standartlarını karşılamak için yeni bir tanker tasarımı gerekli oldu. 1892 yılında Marcus ilk özel petrol tankerini sipariş ederek 4000 ton Rus malı gazyağını Singapur ve Bangkok'a taşıdı.

Royal Dutch/Shell Grubu'nun Oluşumu
Birbiriyle rekabet içinde olan İngiliz ve Hollandalı şirketlerin birlikte çalışmalarının çok daha yararlı olacağı, 1903 yılına gelindiğinde artık iyice ortadaydı ve bu doğrultuda Asiatic Petroleum Company kuruldu. Sonuç o kadar başarılıydı ki dört yıl sonra, Royal Dutch/Shell Şirketler Grubu'nun oluşturulmasıyla, ortaklık dünya çapındaki operasyonları kapsayacak biçimde genişletildi. Ortaklık bugün de sürmektedir. İki ana şirket, kendi işlerini ayrı ayrı yürüterek %60'ı Royal/Dutch Petroleum'a, %40'ı ise Shell Transport and Trading Company'ye ait olmak üzere 1700'ün üzerinde aktif şirketin bulunduğu grubu oluşturmaktadırlar...

Royal Dutch-Shell Grubunun Bir Petrol İmparatorluğuna Dönüşmesi
1890'lı yıllar Sumatra adasında petrol arayan Royal Dutch Şirketi için iyi başlamamıştır. Yönetim Kurulu Başkanı Kessler, iflasın eşiğine gelmiş şirketin geleceğinden ümidini kesmiş ve şirketi tasfiye etmeyi bile düşünmektedir. Ancak şirketin makus talihi, Kessler'in, o sırada şirketin Conda Adası Şube Müdürü olan genç Henry Wilhelm Augustus Deterting'i ziyaret etmesiyle değişecektir. Zira bu ziyaretin hemen ardından şirket, piyasaya 500.000 florinlik hisse senedi çıkartacak ve eş zamanlı olarak şirketin Conda adasındaki sondajlarında petrol bulunduğu haberi ile tüm hisse senetleri satılacaktır. Royal Dutch şirketinin tüm dünyanın dikkatine çekecek bir imparatorluğa dönüşmesi ise, Kesslerin ölümünün ardından onun son arzusu olarak yerine seçilen Henry Deterding'in göreve başlamasıyla olur.

Henry Deterding'in uygulamaya koyduğu ilk proje ise, o yıllarda 900 milyon Dolarlık bir sermayeyi kontrol eden Amerikan Petrol tröstü Standart Oil'in elinde bulunan Çin pazarının ele geçirilmesidir. Beş milyon florinlik bir sermaye ile tüm pazarı elinde tutan Rockefeller'e kafa tutmak, çokları için delilik olsa da, Deterding, kuyularının Çin'e yakın olmasının avantajını iyi kullanarak başlattığı ölümcül rekabetten başarı ile çıkmasını bilmiş ve 450 milyon nüfuslu Çin pazarını Standart'ın tekelinden çıkarmıştır.

Sonradan Sir unvanını alacak ve Dizbağı nişanını taşıyacak olan bu genç yahudi, kendisi gibi yahudi olan Shell Trasport and Trading Co. adlı nakliye firmasının sahibi Marküs Samuel ile imzalayacağı ortaklığın ardından, daha pek çok mücadeleye gireceği dünyanın gördüğü en büyük petrol tröstü Standart Oil'i tasfiye etmeyi başaracak ve İngilizleri dünya petrol imparatorluğunun başına oturtacaktır.

WikiLeaks

WikiLeaks tarafından kamuoyuna açıklanan belgelerde Shell şirketinin faaliyette bulunduğu Nijerya'da devletin her kurumunda bir gizli temsilcisinin bulunduğu ve şirketin hükûmetin atacağı adımları önceden haber alarak, bu bilgileri ABD gizli servisleriyle paylaştığı iddia ediliyor.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Ken Saro-Wiwa
 Amerika Birleşik Devletleri diplomatik belge sızıntısı

Dış bağlantılar

Birleşik Krallık merkezli petrol şirketleri
Hollanda merkezli petrol şirketleri
Londra merkezli şirketler
1907'de kurulan şirketler
Otomotiv yakıtı markaları

Royal Dutch Shell


Orlane est une société française de cosmétiques haut de gamme. Depuis 1985, elle fait partie du Groupe Kelémata de Turin.

Histoire
L'origine de l'entreprise qui prendra plus tard le nom d'"Orlane" remonte à 1946, lorsque son fondateur Jean d'Albret lance le parfum Écusson. L'année suivante, il donne à sa société le nom d'Orlane, s'inspirant du nom de l'héroïne
proustienne Oriane et changeant le "I" en "L" pour donner au nom un son plus fascinant.

En 1968, à l'occasion du  anniversaire de la fondation de la marque, la crème B21 est lancée, à l'époque la crème de beauté la plus chère au monde, comme le souligne alors la campagne publicitaire. La ligne B21, qui comprend une eau de toilette et des produits de soin, est toujours en production et est la gamme signature de la marque.

Depuis 1985, Orlane fait partie du groupe Kelémata de Turin, qui comprend les marques Kelémata, Perlier, Venus, Victor Parfums et la japonaise Annayake. Le groupe italien est ainsi spécialisé dans le luxe, la haute cosmétique et la parfumerie sélective.

Orlane possède par ailleurs son propre salon de beauté situé sur les Champs-Élysées à Paris.

Notes et références

Entreprise du luxe ayant son siège en France
Entreprise de cosmétique ayant son siège en France
Hygiène et soins du corps
Entreprise ayant son siège à Paris
Maison de parfum
Entreprise fondée en 1946
Marque de produit cosmétique

Orlane (cosmétiques)


GTL may refer to:

Organisations
 GTL Ltd, an Indian network service provider
 Georgia Tech Lorraine, a campus of the Georgia Institute of Technology in Metz, France
 Glenvale Transport, an English bus company
 Global Tel Link, an American telecommunications company
 Groupe Tactique Lorraine, a French resistance force in World War II
 Guntakal railway division (reporting mark), of Indian Railways
 Guntakal Junction railway station (station code), Andhra Pradesh, India

Science and technology
 Gas to liquids, a refinery process
 Gunning transceiver logic, a type of logic signaling

Other uses
 GT Legends, a video game
 GTL (Grand Touring, Light); in motorsports, a 1980s light prototype (lesser than GTP) class of the IMSA GT Championship

See also

 GTI (disambiguation)
 GT1 (disambiguation)

GTL


Schönberg, Almanya'nın kuzeyinde, Schleswig-Holstein eyaleti sınırları içinde, Herzogtum Lauenburg beldesine bağlı bir kaza.

14,78 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla yaklaşık 1376 olarak tespit edilmiştir.

Beldenin belediye başkanlığı, CDU partisi üyesi Ulrich Schmiester tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-sandesneben.de

Herzogtum Lauenburg iline bağlı yerleşim birimleri

Schönberg (Lauenburg)


Middlesex County Cricket Club (dosl. Kriket klub grofovije Middlesex) jedan je od osamnaest prvorazrednih klubova unutar domaće strukture kriketa u Engleskoj i Walesu. Predstavlja povijesnu grofoviju Middlesex koja je skoro u cijelosti bila pripojena ceremonijalnoj grofoviji Velikog Londona 1965. Klub je osnovan 1864. godine, ali timovi koji predstavljaju grofoviju igrali su vrhunski kriket od početka 18. stoljeća i klub je uvijek imao prvorazredni status. Middlesex se natjecao u Grofovijskom prvenstvu (County Championshipu) od službenog početka natjecanja 1890. godine i igrao je u svim vrhunskim domaćim natjecanjima u kriketu u Engleskoj.

Klub igra većinu svojih domaćih utakmica na Lord's Cricket Groundu, koji je u vlasništvu kriket kluba Marylebone, u londonskom naselju St. John's Wood. Klub također igra neke utakmice na stadionu Uxbridge Cricket Club Ground (povijesni Middlesex) i Old Deer Parku u Richmondu (povijesni Surrey). Do listopada 2014., klub je igrao kriket s ograničenim brojem serija kao Middlesex Panthers, promijenivši ime iz Middlesex Crusaders 2009. godine nakon žalbi muslimana i Židova. 24. listopada 2014. klub je objavio da će koristiti naziv Middlesex County Cricket Club u svim oblicima sporta s trenutnim učinkom. Boje dresa u utakmicama kriketa s ograničenim brojem serija su tamno plava i ružičasta, a od 2007. godine, Middlesex je nosio ekskluzivne ružičaste majice tijekom svojih Twenty20 utakmica u znak podrške dobrotvornoj akciji Breakthrough Breast Cancer.

Middlesex je osvojio trinaest naslova Grofovijskog prvenstva (uključujući 2 podijeljena naslova), zadnji u 2016. godini. U kriketu s ograničenim brojem overa, osvojili su dva Benson & Hedges kupa, četiri titule jednodnevnog kriketa, jednu Nacionalnu ligu i Twenty20 kup, kroz koji su postali prvi grofovijski klub koji se kvalificirao za Stanford Super Series i Twenty20 Ligu prvaka.

Momčad

Titule

 Champion County (1) - 1866
 Grofovijsko prvenstvo (11) - 1903, 1920, 1921, 1947, 1976, 1980, 1982, 1985, 1990, 1993, 2016; dijeljeno (2) - 1949, 1977
 2. divizija (2) - 2004, 2011
 FP Trofej (4) - 1977, 1980, 1984, 1988
 Nacionalna liga (1) - 1992
 Twenty20 kup (1) - 2008
 Benson & Hedges kup (2) - 1983., 1986. godine

Izvori

Vanjske poveznice

 Kriket klub grofovije Middlesex - službena stranica
 Brooks Macdonald potpisao je trogodišnji sponzorski ugovor s Middlesexom
 Analiza udarača Davea Houghtona
 ESPN Cricinfo
 Middlesex u Arhivu kriketa

Kriket u Ujedinjenom Kraljevstvu
Šport u Engleskoj
Britanski športski klubovi

Middlesex County Cricket Club


Sickius es un género de arañas que pertenece a la familia Theraphosidae (tarántulas).

Especie
 Sickius longibulbi (Soares & Camargo, 1948) — Brasil

Véase también
 Lista de especies de Theraphosidae

Referencias
  2008. The World Spider Catalog, versión 9.0. American Museum of Natural History.

Enlaces externos

Theraphosidae
Arácnidos descritos en 1948

Sickius


Das Ganggrab von Listrup, etwa vier Kilometer nordöstlich von Nykøbing auf der dänischen Insel Falster ist eine Megalithanlage der Trichterbecherkultur (TBK), die zwischen 3500 und 2800 v. Chr. entstand. Das Ganggrab () ist eine Bauform jungsteinzeitlicher Megalithanlagen, die aus einer Kammer und einem baulich abgesetzten, lateralen Gang besteht. Diese Form ist primär in Dänemark, Deutschland und Skandinavien, sowie vereinzelt in Frankreich und den Niederlanden zu finden. Neolithische Monumente sind Ausdruck der Kultur und Ideologie neolithischer Gesellschaften. Ihre Entstehung und Funktion gelten als Kennzeichen der sozialen Entwicklung.

Die Anlage im Zentrum der Insel ist neben dem Doppel-Ganggrab Drysagerdys (13,2 + 11,8 m) und den Anlagen Græse (12,5 m), Gundestrup 2 (12,0 m), Rævehøj von Vester Egesborg (11,5) m, dem Birkehøj (alle auf Seeland) und dem Ganggrab von Store Elmue auf Lolland (beide 11,0 m lang), Kong Svends Høj (12,3 m) auf Lolland, Jordehøj und Kong Asger Høj auf Møn und Mårhøj auf Fünen (je 10 m) das größte Ganggrab Dänemarks. Allerdings lässt sich die mit etwa 13,0 m angegebene Länge der bereits vor 1845 von Frederik Læssøe (1811–1850) ausgegrabenen und restaurierten, am Ende beschädigten Anlage nicht genau feststellen. In Schweden gibt es nur im Falbygden längere Kammern (z. B. Ragnvalds Grab mit 16,0 Metern). In Deutschland (De hoogen Steener mit 28,0 m) und in den Niederlanden (z. B. D27 in Borger mit 22,5 m und Havelte 1 mit 18,0 m) sind die so genannten emsländischen Kammern teilweise wesentlich länger.

Beschreibung
Die Kammer hatte 10 Tragsteine auf der Nord-, neun auf der Süd- und zwei an der Ostseite, während das westliche Ende stark gestört ist. Da dort keine Endsteine vorhanden sind, könnte die leicht trapezoide Kammer noch etwas länger gewesen sein. Der Ausgräber fand noch fünf Decksteine der Kammer vor (einer gebrochen), was wohl der Hälfte der ehemals vorhandenen entspricht. Die etwa Ost-West orientierte Kammer variiert in der Breite zwischen 1,8 m im Osten und 2,15 m im Westen. Die Tragsteine sind zwischen 1,1 und 1,45 m hoch. Der Abstand zwischen den Trag- und Decksteinen wurde mit Zwischenmauerwerk gefüllt, von dem ein großer Teil entfernt wurde. Vom 5,75 m langen Zugang, der nach Süden weist, waren fünf Tragsteinpaare, die drei hinteren Decksteine und die Steine einer Verschlussvorrichtung, mit dem Schwellenstein erhalten. Der Gang ist bis zu 1,5 m breit und etwa 1,0 m hoch und somit für die Anlagen der Region typisch.

Frederik Læssøe (1811–1850) entdeckte etwa 30 Skelette, Bernsteinperlen, Feuersteinbeile und Scherben. Die Wiederverwendung der Anlage wird durch die Entdeckung von vier Dolchen aus der Endphase der Steinzeit belegt. Im Jahr 1940 grub K. Thorvildsen erneut in der Kammer und fand 10 Beile, zwei spätneolithische Pfeilspitzen, einen Dolch, sowie Abschläge und Fragmente von Bernsteinperlen und weitere Scherben. Er fand auch Knochen von mindestens zwei Skeletten. Die meisten Entdeckungen wurden in der Füllschicht am Ost- und Westende gemacht. Um die Decksteine, die in die Grabkammer zu fallen drohten, zu unterstützen, wurden Bahnschienen als Pfähle eingebracht. Im Jahr 1987 erfolgte eine weitere umfassende Restaurierung. Anstelle der Schienen wurden witterungsbeständige Edelstahlträger gesetzt.

Siehe auch
 Nordische Megalitharchitektur
 Großsteingräber in Dänemark

Literatur
 Ingrid Falktoft Anderson: Vejviser til Danmarks oldtid. 1994, ISBN 87-89531-10-8, S. 325.
 Karsten Kjer Michaelsen: Politikens bog om Danmarks oldtid (= Politikens håndbøger). Politiken, Kopenhagen 2002, ISBN 87-567-6458-8, S. 216.

Einzelnachweise

Weblinks
 Beschreibung dän. und Bilder

Großsteingrab in der Region Sjælland
Nordgruppe der Trichterbecherkultur
Ganggrab
Kultstätte
Ganggrab
Grabbau in Europa
Archäologischer Fundplatz in Europa

Ganggrab von Listrup


අධිශෝෂණය  යනු, වායුවක්, ද්‍රවයක් හෝ ද්‍රාවිත ඝණයක් හෝ වෙතින්,   පෘෂ්ඨයක් වෙත, පරමාණු, අයන, හෝ අණු  සංසසක්තියයි.

විෂමජාතීය උත්ප්‍රේරක වල ක්‍රියාකාරීත්වයේදී අධිශෝෂණ ඉතා වැදගත් වේ..

අධිශෝෂණය


Noteroclada, rod jetrenjarki smješten u porodicu Noterocladaceae dio reda Pelliales. Sastoji se od nekoliko vrsta.

Rodovi
 Noteroclada arhiza Spruce
 Noteroclada confluens Taylor ex Hook. f. & Wilson
 Noteroclada lacunosa Colenso
 Noteroclada lenta Taylor ex Prosk.
 Noteroclada leucorhiza Spruce
 Noteroclada longiuscula Colenso
 Noteroclada perpusilla Colenso
 Noteroclada porphyrorhiza (Nees) Mitt.

Izvori

Pelliidae

Noteroclada


USS Pensacola (CL/CA-24) was a cruiser of the United States Navy that was in service from 1929 to 1945. She was the lead ship of the , which the navy classified from 1931 as heavy cruisers. The third Navy ship to be named after the city of Pensacola, Florida, she was nicknamed the "Grey Ghost" by Tokyo Rose. She received 13 battle stars for her service.

She was laid down by the New York Navy Yard on 27 October 1926, launched on 25 April 1929, sponsored by Mrs. Joseph L. Seligman, and commissioned on 6 February 1930.

Service history

Inter-war period
Pensacola departed New York on 24 March 1930, and transited the Panama Canal to Callao, Peru, and Valparaíso, Chile, before returning to New York on 5 June. For the next four years she operated along the eastern seaboard and in the Caribbean Sea, several times transiting the Panama Canal for combined Fleet battle practice ranging from California to Hawaii.

Originally CL-24, effective 1 July 1931, Pensacola was redesignated CA-24 in accordance with the provisions of the London Naval Treaty of 1930.

Pensacola departed Norfolk on 15 January 1935, to join the Pacific Fleet arriving San Diego, her new home port, on 30 January. Fleet problems ranged to Hawaii, one cruise took her to Alaska, and combined fleet maneuvers returned her briefly to the Caribbean Sea before she sailed on 5 October 1939 to base at Pearl Harbor, arriving on the 12th. Pensacola was one of six ships to receive the new RCA CXAM radar in 1940. Maneuvers frequently found the cruiser off Midway and French Frigate Shoals, and she made one voyage to Guam.

World War II

1941–1942
Pensacola departed Pearl Harbor on 29 November 1941, with the so-called "Pensacola Convoy", bound for Manila, in the Philippines. After the attack on Pearl Harbor, the convoy was diverted to Australia, entering Brisbane harbor on 22 December. Pensacola returned to Pearl Harbor on 19 January 1942, and put to sea on 5 February to patrol the approaches to the Samoan Islands. On 17 February 1942, she rendezvoused off Samoa with Carrier Task Force 11 (TF 11), built around .

Near Bougainville Island, Pensacolas gunners helped repel two waves of Japanese bombers on 20 February. No ships were damaged. Anti-aircraft fire and Lexington Combat Air Patrol planes shot down 17 of the 18 attackers.

Pensacola continued to help guard Lexington on offensive patrol in the Coral Sea until  joined the task force on 6 March. The American ships steamed for the Gulf of Papua where—on 10 March—Lexington launched planes for a surprise strike over the Owen Stanley Mountains at Japanese shipping and installations at Salamaua and Lae. A complete surprise, the raid caused heavy damage. The task force then turned toward Nouméa, New Caledonia, to replenish. Pensacola patrolled with Yorktowns task force until 8 April, then headed, via Samoa, for Pearl Harbor, arriving on 21 April. She carried Marine Fighting Squadron 212 (VMF-212) to Efate in the New Hebrides Islands and returned to Pearl Harbor with  on 26 May.

Pensacola departed Pearl Harbor on 28 May with the Enterprise task force for a rendezvous on 2 June northeast of Midway with units of TF 17. Two days later, when the Japanese armada came within range of the American carriers, the battle of Midway commenced.

Admiral Spruance's torpedo planes and dive-bombers attacked the Japanese carriers.  and  went up in flames, and  was badly damaged. A fourth enemy carrier—, still at large—launched strikes at Yorktown and the American flattops struck back, leaving the enemy carrier hit many times, in a mass of flames.  Meanwhile, Yorktown—hit by three bombs—was fighting for her life. Pensacola raced from Enterprise′s screen to aid the stricken carrier. While trying to assist Yorktown, the ship was struck with a torpedo and hit in the galley. Yorktown was dead in the water when Pensacola arrived, and the cruiser assisted in shooting down four enemy torpedo bombers during a second attack.

Despite all that could be done, Yorktown received two torpedo hits amidships and had to be abandoned. Pensacola rejoined the screen of Enterprise to pursue the retiring Japanese.

Pensacola returned to Pearl Harbor on 13 June and—with Enterprise—again put to sea on 22 June, carrying 1,157 marines of Marine Aircraft Group 22 (MAG 22) to Midway. She patrolled and trained in Hawaiian waters until 7 August. As Marines stormed the shores of Guadalcanal, the cruiser set course for the Solomons in the screen of ,  and  to support the leathernecks in that bitter campaign. In submarine-infested waters, torpedoes damaged Saratoga on 31 August and sank Wasp on 15 September.

Pensacola arrived at Nouméa, New Caledonia on 26 September, and departed with Hornet on 2 October to strike the enemy in the Santa Isabel–Guadalcanal area. On 24 October, Hornet′s task group joined Enterprise and the combined force steamed to intercept enemy warships approaching the Guadalcanal-Tulagi area.

On 26 October, search planes located a Japanese carrier and battleship formation, beginning the Battle of the Santa Cruz Islands which was fought without contact being made between surface ships of the opposing forces. Air strikes inflicted severe bomb damage to  and , and sank . Bomb hits damaged  and other enemy ships.

Pensacola helped fight off a coordinated dive bombing and torpedo plane raid which damaged Hornet so severely that she had to be abandoned. Within minutes of the attack on Hornet, 24 dive bombers dropped 23 bombs in a run on Enterprise. Despite damage, the famed "Fighting Lady" launched a large number of planes from Hornet besides her own.

Pensacola received 188 survivors from Hornet, whom she debarked at Nouméa on 30 October 1942. The task force had turned back a Japanese attempt to regain Guadalcanal, sunk Yura, and damaged a number of enemy capital ships. Japanese carriers lost 123 planes.

Pensacola departed Nouméa on 2 November to guard transports landing Marine reinforcements, and supplies, at Aola Bay, Guadalcanal. She helped guard Enterprise during the Naval Battle of Guadalcanal on 12–13 November. Planes from Enterprise assisted in the sinking of , one cruiser, three destroyers, and eleven auxiliaries, and the damaging of four cruisers and four destroyers.

Battle of Tassafaronga

Pensacola returned to Espiritu Santo to join TF 67 under Rear Admiral Carleton H. Wright. On 29 November, TF 67 sailed to intercept a Japanese destroyer-transport force expected off Guadalcanal the next night. Just before midnight of the 30th, the American ships transited Lengo Channel and headed past Henderson Field on Guadalcanal as the Japanese task group steamed on a southerly course west of Savo Island to enter "Ironbottom Sound".

The two opposing task forces clashed in the Battle of Tassafaronga. American destroyers launched torpedoes as the enemy range came within  of Pensacola′s cruiser formation. Now gun flashes, tracers, and star shell candles stained the inky darkness. —hit many times—was afire and exploding.  took two torpedo hits that blasted her bow downward like an immense scoop and left her forecastle deck awash, but she continued to fight on.  closed on Minneapolis, and ran into the track of a torpedo that ripped off the forward part of the warship.

Pensacola turned left to prevent collision with two damaged American ships ahead of her.  Silhouetted by the burning American cruisers, she came into the Japanese line of fire. One of 18 torpedoes launched by Japanese destroyers hit her below the mainmast on the portside. Her engine room flooded, three gun turrets went out of commission, and her oil tanks ruptured to make a soaked torch of her mast. Meantime,  maneuvered radically at , her guns continuing their rapid fire as she escaped the trap. The last American cruiser in column——took two torpedo hits to duplicate on a larger scale the havoc inflicted on Pensacola.

The oil-fed flames engulfed Pensacolas main deck aft where ammunition exploded. Only supreme effort and skillful damage control by her men saved the ship. The fire—punctuated by the frightful explosion of 8-inch projectiles in her Number 3 turret—gradually subsided. Pensacola made steady progress toward Tulagi. She arrived there still aflame. After 12 hours the last fire was quenched. Her dead numbered seven officers and 118 men. One officer and 67 men were injured.

1943–1945
Camouflaged as part of the island, Pensacola made repairs in Tulagi Harbor that enabled her to steam to Espiritu Santo, New Hebrides Island. She arrived there on 6 December for emergency repairs by  until she sailed on 7 January 1943 via Samoa to Pearl Harbor, arriving on 27 January.

On 8 November, Pensacola sailed from Pearl Harbor in the screen of Southern Attack Force aircraft carriers. On 19 November, Pensacola made bombardment runs on Betio and Tarawa. She rained 600 projectiles to put coast defense guns out of action, and destroyed enemy beach defenses and numerous buildings. As troops stormed ashore on Tarawa on 20 November, the cruiser screened carriers launching air strikes supporting the landings. That night, she fought off Japanese torpedo bombers and assisted  into Funafuti, Ellice Islands. For the next two months, she ranged out of that base to screen carriers covering the movement of reinforcements and supplies to the Gilberts. On 29 January 1944, she began strikes and bombardments to destroy Japanese air power and shipping in the Marshall Islands. That night, Pensacola helped bombard Taroa in the Eastern Marshalls. She then slammed shells into airfield runways, seaplane ramps, ammunition storage areas and buildings on Wotje. She continued pounding these targets as Marines and Army troops landed on 31 January to seize Kwajalein and Majuro Atolls. The invasion of the Marshall Islands continued on 1 February as Marines occupied Roi and Namur Islands. Pensacola continued to hit hard at Taroa, Maloelap Atoll through 18 February, destroying coastal defenses and air bases of the enemy in the eastern Marshalls. Operating from Majuro and Kwajalein, she continued to patrol in approaches of the Marshalls. She again served in the screen of fast carriers conducting raids in the Caroline Islands (30 March–1 April), against Japanese defenses at Palau, Yap, Ulithi and Woleai.

Pensacola departed Majuro on 25 April sailing via Pearl Harbor and Mare Island for duty in the Northern Pacific, arriving in Kulak Bay on 27 May. On 13 June, she joined her cruiser-destroyer task force in raining destruction on the airfields of Matsuwa, Kuriles. In the early morning of 26 June, she fired 300 8-inch projectiles to destroy shipping, airfields and installations at Kurabu Zaki, Paramushiru To, Kuriles, returning to Kulak Bay on 28 June. Pensacola continued patrol in Alaskan waters until departing Kulak Bay on 8 August for Hawaii.

Pensacola arrived Pearl Harbor on 13 August and put to sea on the 29th. En route to the Marianas on 3 September, she joined an air-sea bombardment of Wake Island. On 9 October, she pounded the main radio station and installations on Marcus Island. She and her sister cruisers and destroyers stirred up a fire melee in their "impersonation" of Halsey's 3rd Fleet to lead the Japanese into thinking the ladder of islands to the Bonins was next on the American timetable for invasion. Meanwhile, Adm. Halsey's units advanced on the Philippines while Fast Carriers rained destruction on the enemy air and Fleet bases at Okinawa and Formosa.

Pensacola made rendezvous with the units of the Fast Carrier Task Force retiring from the great air battles over Formosa. After escorting  and  to Ulithi, she joined a Fast Carrier Task Group—including Wasp—on 16 October. The following day, troops supported by the 7th Fleet began the liberation of the Philippine Islands.

Pensacola screened fast aircraft carriers striking Luzon and directly supported the invasion of Leyte beginning on 20 October. She raced north to aid in the destruction of the enemy carrier force in the battle off Cape Engaño on 25 October, then turned south as the fast carriers launched planes to aid the gallant escort carriers.

Pensacola bombarded Iwo Jima on the night of 11/12 November and returned to Ulithi the 14th. As she was about to depart for Saipan on 20 November, she spotted a periscope about  to starboard. As she maneuvered clear,  rammed the enemy. Four minutes later, her men witnessed the flaming explosion that destroyed , victim of a Japanese kaiten midget submarine.

Pensacola arrived Saipan on 22 November to prepare for the invasion of Iwo Jima. Five nights later, she helped splash several attacking Japanese aircraft. She departed Saipan on 6 December, plastering Iwo Jima with 500 8-inch projectiles on the 8th. She returned to Iwo Jima on the 24th and 27th, pounding mountain gun positions north of Suribachi Mountain. She hit defenses on Chichi Jima and Haha Jima as well as Iwo Jima on 5 January and 24 January 1945.

At Ulithi on 27 January, Pensacola formed with a battleship-cruiser-destroyer gunstrike task force under Rear Admiral B. J. Rodgers. Six battleships, four cruisers and a destroyer screen comprised the bombardment force which sailed on 10 February via Tinian to Iwo Jima.

On 16 February, Pensacola opened fire on the northwest sector of Iwo Jima to prepare for the landings. That afternoon, Lieutenant Douglas W. Gandy, USNR—piloting one of Pensacolas OS2U Kingfisher floatplanes—shot down a Japanese fighter. The next morning, Pensacola took six hits from enemy shore batteries as her guns covered operations of the minesweepers close inshore. Three of her officers and 14 men were killed. Another five officers and 114 men were injured.

Pensacola fired back as she retired for temporary repairs then returned to her bombardment station. The morning of 19 February she commenced harassing and counter-battery fire in direct support of the invasion landings. Her deadly guns fought day and night into 1 March when she silenced enemy shore batteries which had hit  amidships. After helping Terry′s wounded, she resumed direct bombardment support to advancing Marines that continued into 3 March.

She arrived in Ulithi on 5 March, and was assigned to Task Force 54 (TF 54). They put to sea on the 20th to support the invasion Okinawa, the "last stepping stone" to Japan.

On 25 March, Pensacola bombarded enemy defenses and covered the operations of minesweepers preparing the way for the Okinawa invasion landings. On 27 March, she spotted a torpedo wake on her port quarter. A second "fish" streaked toward the ship from dead astern. As her 40 mm gunners opened fire on the torpedoes, Pensacola went hard left then hard right to parallel the deadly missiles. The first torpedo missed her starboard quarter by less than . The second passed some  along the port side of the cruiser as her gunners opened fire with automatic weapons on a submarine periscope.

Pensacola gave direct bombardment support to the initial invasion of Okinawa on 1 April and continued to blast at enemy targets until the 15th. She then sailed via Guam and Pearl Harbor for home. She arrived at Mare Island on 7 May for overhaul.

She sailed on 3 August for Adak, Alaska, and was there when hostilities ended. On the 31st, she sailed with units of Cruiser Division Five en route to Ominato, Northern Honshū, Japan. She anchored in the outer harbor of Ominato on 8 September.

Post-war
Pensacola departed Ominato on 14 November to embark 200 veterans at Iwo Jima, then touched Pearl Harbor en route to San Francisco, California, arriving on 3 December. Five days later, she put to sea for Apra Harbor, Guam, where she embarked nearly 700 veterans for transport to San Diego, arriving on 9 January 1946.

Operation Crossroads

Pensacola departed San Pedro on 29 April to stage with units of Joint Task Force One at Pearl Harbor in preparation for Operation Crossroads, the atomic bomb experiments at Bikini Atoll. She stood out of Pearl Harbor on 20 May, and reached Bikini on the 29th to serve as a target ship. She survived the tests of 1 July and 25 July. On 24 August, she was taken in tow for Kwajalein where she decommissioned on 26 August. Her hulk was turned over to the custody of Joint Task Force One for radiological and structural studies. On completion of these studies, her hulk was sunk on 10 November 1948 off the Washington coast.

Awards
Pensacola received 13 battle stars for World War II service including:
Midway
Santa Cruz
Guadalcanal
Tassafaronga
Tarawa
Makin
Kwajalein
Iwo Jima
Okinawa

References

Bibliography

External links

Pensacola-class cruisers
Ships built in Brooklyn
1929 ships
World War II cruisers of the United States
Ships sunk as targets
Ships involved in Operation Crossroads
Maritime incidents in 1946
Maritime incidents in 1948

USS Pensacola (CA-24)


Joseph John Gurney ( - ) est banquier à Norwich, en Angleterre et membre de la famille Gurney de cette ville. Il devient ministre évangélique de la Société religieuse des amis (Quakers), dont les opinions et les actions conduisent finalement à un schisme parmi les Quakers américains.

Biographie
Gurney est né à Earlham Hall près de Norwich (qui fait maintenant partie de l'Université d'East Anglia), le dixième enfant de John Gurney (1749-1809) de la Gurney's Bank. Il est le frère de Samuel Gurney, d'Elizabeth Fry, réformatrice pénitentiaire et sociale, et de Louisa Gurney Hoare, écrivain sur l'éducation, et aussi le beau-frère - par l'intermédiaire de sa sœur la militante Hannah Buxton, de Thomas Fowell Buxton, qui est aussi un militant anti-esclavagiste . Il est éduqué par un tuteur privé à Oxford, les membres de groupes religieux non conformistes n'étant pas autorisés à s'inscrire à son époque dans les universités anglaises.

En 1817, Gurney rejoint sa sœur Elizabeth Fry dans sa tentative de mettre fin à la peine capitale et d'instituer des améliorations dans les prisons. Ils parlent avec plusieurs membres du Parlement mais n'ont que peu de succès.

En 1818, Gurney est un ministre quaker enregistré. Cela signifie qu'il est noté comme une personne douée par Dieu pour la prédication et l'enseignement, mais les Quakers n'ont alors ni explicitement désigné des individus pour jouer un rôle important dans leur culte, ni soutenu financièrement ses ministres à moins que leurs voyages dans ce rôle n'aient autrement été irréalisables.

Finalement, Robert Peel, le ministre de l'Intérieur, s'intéresse à la réforme des prisons et introduit le Gaols Act 1823, qui prévoit de payer des salaires aux gardiens (plutôt que d'être soutenus par les prisonniers eux-mêmes) et de mettre des gardiennes en charge des prisonnières. Il interdit également l'utilisation de fers ou de menottes.

Gurney et Fry visitent des prisons dans toute la Grande-Bretagne pour recueillir des preuves des conditions horribles qui y règnent afin de les présenter au Parlement. Ils publient leurs découvertes dans un livre intitulé Prisons in Scotland and the North of England.

Gurney fait campagne contre l'esclavage lors de voyages en Amérique du Nord et aux Antilles de 1837 à 1840. Il promeut la croyance des Amis en la paix mondiale en Irlande, en Écosse, aux Pays-Bas, en Belgique, en Allemagne et au Danemark. Il continue également à promouvoir l'abolition de la peine capitale.

Gurney préconise également l'abstinence totale d'alcool. Il écrit un tract sur le sujet intitulé Water Is Best .

Alors que Gurney prêche aux États-Unis, il provoque une controverse qui aboutit à une scission parmi les Quakers. Il est préoccupé par le fait que les Amis ont si bien accepté les idées de la lumière intérieure et du Christ en tant que Parole de Dieu qu'ils ne considèrent plus le texte réel de la Bible et du Christ du Nouveau Testament suffisamment important. Il souligne également la croyance protestante traditionnelle selon laquelle le salut passe par la foi en Christ. Ceux qui se rangent du côté de lui sont appelés Gurneyites. Ceux qui se rangent du côté de John Wilbur, son adversaire, sont appelés Wilburites.

Gurney est l'un des premiers soutiens du Earlham College à Richmond, dans l'Indiana et le collège est nommé d'après sa maison familiale, Earlham Hall, en l'honneur de son soutien et de ses encouragements.

Œuvres

 Notes sur une visite faite dans certaines prisons d'Ecosse et du nord de l'Angleterre en compagnie d'Elizabeth Fry ; avec quelques observations générales au sujet de la discipline carcérale (1819)
 Observations sur les particularités de la Société religieuse des Amis (1824)
 Essais sur les preuves, les doctrines et les opérations pratiques du christianisme (1825)
 Histoire, autorité et usage du sabbat, (1831)
 Le caractère moral de Jésus-Christ (1832)
 Un hiver aux Antilles (1840)
 La religion et le Nouveau Testament (1843)

Références

Liens externes

 Biographie de Joseph John Gurney
 Sermons de Gurney et de ses disciples de l'anthologie en ligne Quaker Homiletics
 Verily Anderson, biographe de la famille

Quaker britannique
Décès en janvier 1847
Naissance en août 1788
Décès à 58 ans

Joseph John Gurney


ඩෙසර්ට් ෆ්ලවර් යන්නෙන් පහත දෑ අදහස් විය හැක:

 ද ඩෙසර්ට් ෆ්ලවර්, විලියම් වින්සන්ට් වැලේස්ගේ 1863 ඔපෙරාව
 ඩෙසර්ට් ෆ්ලවර්, සෝමාලි නිරූපිකා වාරිස් ඩයිරීගේ 1998 චරිතාපදාන ග්‍රන්ථය
 ඩෙසර්ට් ෆ්ලවර් (චිත්‍රපටය), එම චරිතාපදානයේ 2009 ජර්මන් චිත්‍රපට අනුවර්තනය

ඩෙසර්ට් ෆ්ලවර් (වක්‍රෝක්තිහරණය)


NAMC YS-11 dvomotorni je turboprop zrakoplov za do 64 putnika. Razvio ga je u Japanu konzorcij Nihon Kōkūki Seizō Nihon Aircraft Manufacturing Company, NAMC). Program je 1954. godine pokrenulo japansko Ministarstvo vanjske trgovine i industrije. Prvi stroj dovršen je 1962., a proizvodnja je završila 1974. Prototip iz 1962. izložen je u Muzeju zrakoplovstva (Kōkū Kagaku Hakubutsukan). Museum of Aeronautical Sciences) u blizini zračne luke Narita/Tokyo.

Do danas je YS-11 jedini uspješan putnički zrakoplov izgrađen u Japanu. Ukupno su izrađena 182 komada. Zrakoplov je uglavnom proizveden u Japanu, osim motora Rolls-Roycea i propelera Dowty Rotola.

Korisnici
S YS-11 letjele su razne azijske zrakoplovne kompanije. Među ostalim kupcima bili su: Aerolíneas Argentinas, Cruzeiro do Sul i američki Piedmont Airlines .

U Europi, osim norveškog Mey-Aira koji je YS-11 unajmio na nešto manje od dvije godine, grčki Olympic Airways bio je jedini europski operater. Nabavio je devet potpuno novih primjeraka, od kojih su dva uništena. Šest od preostalih sedam zrakoplova preuzelo je grčko ratno zrakoplovstvo 1980. i 1981. godine.

Tehničke specifikacije

Izvori

Putnički zrakoplovi
Japanski zrakoplovi

NAMC YS-11


Ova kurbağası (Pelophylax ridibundus; eskiden: Rana ridibunda), Ranidae (Gerçek su kurbağaları) familyasına ait bir kurbağa türü.

Boyları 15 cm civarlarında olup, gri renkli zeminde yeşil lekeleri bulunmaktadır. Gizlenmeleri göz ve burun dışarıda kalacak şekilde suya gömülmektir. Sürü psikolojisinin bariz örneklerini gösteren bu türe ait bireylerden biri suya atlayınca diğerleri de atlamakta, biri bağırmaya başlayınca diğerleride bağırmaya başlamaktadır.

Kaynakça

Gerçek su kurbağaları
Türkiye'deki kurbağalar

Ova kurbağası


Youcef Djaballah (en ), né vers 1974, est un karatéka algérien.

Carrière
Youcef Djaballah est médaillé d'argent en kata aux Jeux africains de 2003 à Abuja.

Il est promu entraîneur africain de kata en 2018.

Notes et références

Karatéka algérien
Entraîneur sportif algérien

Youcef Djaballah