Welteislehre (WEL; "World Ice Theory" or "World Ice Doctrine"), also known as Glazial-Kosmogonie (Glacial Cosmogony), is a discredited cosmological concept proposed by Hanns Hörbiger, an Austrian engineer and inventor. According to his ideas, ice was the basic substance of all cosmic processes, and ice moons, ice planets, and the "global ether" (also made of ice) had determined the entire development of the universe. Hörbiger did not arrive at his ideas through research, but said that he had received it in a "vision" in 1894. He published a book about the theory in 1912 and heavily promoted it in subsequent years, through lectures, magazines and associations.

History

By his own account, Hörbiger was observing the Moon when he was struck by the notion that the brightness and roughness of its surface were due to ice. Shortly after, he experienced a dream in which he was floating in space watching the swinging of a pendulum which grew longer and longer until it broke. "I knew that Newton had been wrong and that the sun's gravitational pull ceases to exist at three times the distance of Neptune," he concluded. He worked out his concepts in collaboration with amateur astronomer and schoolteacher Philipp Fauth whom he met in 1898, and published it as Glazial-Kosmogonie in 1912. Fauth had previously produced a large (if somewhat inaccurate) lunar map and had a considerable following, which lent Hörbiger's ideas some respectability.

It did not receive a great deal of attention at the time, but following World War I Hörbiger decided to change his strategy by promoting the new "cosmic truth" not only to people at universities and academies, but also to the general public. Hörbiger thought that if "the masses" accepted his ideas, then they might put enough pressure on the academic establishment to force his ideas into the mainstream. No effort was spared in popularising the ideas: "cosmotechnical" societies were founded, which offered public lectures that attracted large audiences, there were cosmic ice movies and radio programs, and even cosmic ice journals and novels.

During this period, the name was changed from the Graeco-Latin  to the Germanic  [WEL] ("World ice theory"). The followers of WEL exerted a great deal of public pressure on behalf of the ideas. The movement published posters, pamphlets, books, and even a newspaper The Key to World Events. Companies owned by adherents would only hire people who declared themselves convinced of the WEL's truth. Some followers even attended astronomical meetings to heckle, shouting, "Out with astronomical orthodoxy! Give us Hörbiger!"

Supporters of the idea were Houston Stewart Chamberlain, the leading theorist behind the early development of the National Socialist Party in Germany in 1923, and later both Hitler and Himmler. Esoteric and pseudo-scientific views were quite popular among the Nazi elite at the time, and WEL appealed to them because it represented a "Germanic" all-encompassing alternative to a natural science viewed as Jewish and soulless.

Despite Hitler's claim that the WEL constituted an "Aryan" theory, a number of Jewish intellectuals supported the theory: for example, Viennese author Egon Friedell, who explained the World Ice Theory in his 1930 Cultural History of the Modern Age. Hans Schindler Bellamy, a Jewish member of the Austrian Social Democratic Party, was also a proponent. He continued to advocate the viewpoint after he had fled Vienna following the Anschluss. On the left wing Raoul Hausmann also supported the theory, and corresponded with Hörbiger.

Two organizations were set up in Vienna concerned with the idea: the  and the Hörbiger Institute. The first was formed in 1921 by a group of enthusiastic adherents of the idea, which included engineers, physicians, civil servants, and businessmen. Most had been personally acquainted with Hörbiger and had attended his many lectures.

Premise
According to the idea, the solar system had its origin in a gigantic star into which a smaller, dead, waterlogged star fell. This impact caused a huge explosion that flung fragments of the smaller star out into interstellar space where the water condensed and froze into giant blocks of ice. A ring of such blocks formed, that we now call the Milky Way, as well as a number of solar systems among which was our own, but with many more planets than currently exist.

Interplanetary space is filled with traces of hydrogen gas, which cause the planets to slowly spiral inwards, along with ice blocks. The outer planets are large mainly because they have swallowed a large number of ice blocks, but the inner planets have not swallowed nearly as many. One can see ice blocks on the move in the form of meteors, and when one collides with Earth, it produces hailstorms over an area of many square kilometers, while when one falls into the Sun, it produces a sunspot and gets vaporized, making "fine ice," that covers the innermost planets.

It was also claimed that Earth had had several satellites before it acquired the Moon; they began as planets in orbits of their own, but over long spans of time were captured one by one and slowly spiralled in towards Earth until they disintegrated and their debris became part of Earth's structure. One can supposedly identify the rock strata of several geological eras with the impacts of these satellites. It was believed that the destruction of earlier ice-moons were responsible for The Flood.

The last such impact, of the "Tertiary" or "Cenozoic Moon" and the capture of our present Moon, is supposedly remembered through myths and legends. This was worked out in detail by Hörbiger's English follower Hans Schindler Bellamy; Bellamy recounted how as a child he would often dream about a large moon that would spiral closer and closer in until it burst, making the ground beneath roll and pitch, awakening him and giving him a very sick feeling. When he looked at the Moon's surface through a telescope, he found its surface looking troublingly familiar. When he learned of Hörbiger's idea in 1921, he found it a description of his dream. He explained the mythological support he found in such books as Moons, Myths, and Man, In the Beginning God, and The Book of Revelation is History. It was believed that our current Moon was the sixth since Earth began and that a new collision was inevitable. Believers argued that the great flood described in the Bible and the destruction of Atlantis were caused by the fall of previous moons.

Hörbiger had various responses to the criticism that he received. If it was pointed out to him that his assertions did not work mathematically, he responded: "Calculation can only lead you astray." If it was pointed out that there existed photographic evidence that the Milky Way was composed of millions of stars, he responded that the pictures had been faked by "reactionary" astronomers. He responded in a similar way when it was pointed out that the surface temperature of the Moon had been measured in excess of 100 °C in the daytime, writing to rocket expert Willy Ley: "Either you believe in me and learn, or you will be treated as the enemy."

Astronomers generally dismissed his views and the following they acquired as a "carnival". As Martin Gardner argued in Chapter Three of his Fads and Fallacies in the Name of Science, Hörbiger's ideas have much in common with those of Immanuel Velikovsky.

See also
 Interstellar ice
 Snowball Earth
 Lunar water
 Nazi mysticism

References

External links

Essay on Cosmic Ice Theory  (Christina Wessely at the Max Planck Institute for the History of Science)

Catastrophism
Obsolete theories in physics
Pseudoscience
History of astronomy
German words and phrases
Science in Nazi Germany
Water ice

Welteislehre


Johann Karl Burckhardt (født 30. april 1773 i Leipzig, død 22. juni 1825 i Paris) var en tysk astronom.

Burckhardt var først assistent ved Bureau des longitudes i Paris og blev 1807 Lalandes efterfølger som direktør for militærskolens observatorium sammesteds. Han udgav 1812 månetabeller, hvilke brugtes lige frem til 1857, når Hansens tabeller udkom.

Kilder

Astronomer fra Tyskland
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tyskere i 1700-tallet
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Leipzig
Ugglan

Johann Karl Burckhardt


Juan de Mendoza ist der Name folgender Personen:

* Juan de Mendoza y Carrillo (~1520–1562), Generalkapitän der spanischen Galeeren
 Juan González de Mendoza (1545–1618), Diplomat, Autor, Bischof von Lipari, von Chiapas und von Popayán
 Juan Hurtado de Mendoza (1548–1592), Kardinal
 Juan de Mendoza y Velasco († 1628), spanischer Diplomat, Vizekönig von Navarra
 Juan Manuel de Mendoza y Luna (1571–1628),  spanischer Offizier, Vizekönig von Neuspanien und von Peru
 Juan de Palafox y Mendoza (1600–1659), Bischof von Puebla de Ángeles,  Vizekönig von Neuspanien

Juan de Mendoza


Vista Alegre es una localidad del distrito de Víctor Larco Herrera en la provincia de Trujillo ubicada en el departamento de La Libertad en el Norte del Perú.

Población
Esta localidad costera ubicada aproximadamente a un kilómetro del mar se encuentra completamente urbanizada y actualmente para el año 2011 alberga una población de aproximadamente 10 000 habitantes. Esta localidad cuenta con una oficina sucursal de la RENIEC ubicada en la intersección de la Avenida Larco con el Jirón Ayacucho.

Comercio
El Centro Comercial Santa Rosa ubicado en la zona central de la localidad, es actualmente el principal centro comercial de la localidad presentando diariamente gran movimiento comercial. A este centro comercial concurre diariamente gran cantidad de la población del distrito Víctor Larco debido a la comodidad de los precios de sus productos y a la gran cantidad de ofertas que presenta generalmente referidos a productos de alimentación y de consumo diario.

Infraestructura
En el sector de educación existen numerosos colegios entre los cuales destacan el colegio Víctor Larco y el colegio Andrés Avelino Cáceres. En Salud esta localidad cuenta con el Hospital Distrital Vista Alegre inaugurado en julio de 2011 destinado para la atención de la población del distrito Víctor Larco Herrera. En el sector deporte la localidad cuenta con el Estadio Vista Alegre en el que se desarrolla el campeonato de la liga distrital de fútbol de Víctor Larco.

La Avenida Manuel Seoane es la principal vía de esta localidad la cual se extiende hasta la playa de Buenos Aires.

Vías principales

Avenidas principales
Algunas de las vías o avenidas más importantes de esta localidad son;
 Avenida Larco (Trujillo)
Toma su nombre del ilustre filántropo trujillano Víctor Larco Herrera, es una avenida importante en esta localidad del distrito así como también en la ciudad de Trujillo; por el norte de la localidad une a esta con el balneario de Buenos Aires y es de las más comerciales y visitadas; La avenida concentra diversos negocios e instituciones, a su paso también alberga residenciales.

 Avenida Manuel Seoane, se extiende desde la avenida Huamán y se prolonga hasta el balneario de Buenos Aires.

 Avenida Dos de mayo, nombre que toma en esta localidad la vía de evitamiento, antes denominada carretera industrial, es el límite hacia el oeste con el balneario de Buenos Aires.

 Avenida Huamán, toma su nombre del histórico y tradicional pueblo de Santiago de Huamán, donde nace esta avenida.

 José Faustino Sánchez Carrión, esta vía nace en la avenida Huamán y se prolonga hasta el océano Pacífico en el balneario de Buenos Aires.

Geografía
El Parque Central de Vista Alegre está ubicado en las coordenadas 79° 02' 53.61" longitud al oeste del Meridiano de Greenwich y 8° 8' 20.26" de latitud sur. En esta plaza central se encuentran ubicados La iglesia de Vista Alegre, el colegio Andrés Avelino Cáceres y el Hospital Distrital Vista Alegre. Por su cercanía al mar, a 1 km de la playa de Buenos Aires, la localidad de Vista Alegre presenta un clima templado en el día, frío y húmedo por las noches sin llegar a temperaturas extremas. En invierno la temperatura oscila entre 14 °C y 18 °C con un porcentaje de humedad entre 88% a 94%.

Clima

En el siguiente cuadro se muestran algunas características climáticas:

Véase también
 Víctor Larco
 Huanchaco
 Salaverry
 Buenos Aires
 Trujillo
 Las Delicias
 Santiago de Huamán

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de ubicación de Vista Alegre

Localidades del departamento de La Libertad
Trujillo Metropolitano (Perú)

Vista Alegre (Trujillo)


Mustafaçelebi, Çorum ilinin Merkez ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Çorum il merkezine 33 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Çorum merkez belde ve köyleri

Mustafaçelebi, Çorum


Lonicera acuminata, poluzimzelena biljka iz porodice Caprifoliaceae. Raširena je po Malim sundskim otocima i dijelovima Kine, Vijetnama, Indije, Mjanmara, na Sumatri i Javi.

Postoje jedna podvrsta i brojni sinonimi.

Podvrtste
 Lonicera acuminata var. depilata P.S. Hsu & H.J. Wang

Izvori

Kozokrvina
Flora Anhuia
Flora Fujiana
Flora Gansua
Flora Guangdonga
Flora Guangxija
Flora Guizhoua
Flora Hubeija
Flora Hunana
Flora Jiangxija
Flora Shaanxija
Flora Sichuana
Flora Tajvana
Flora Tibeta
Flora Yunnana
Flora Zhejianga
Flora Malih sundskih otoka
Flora Mjanmara
Flora Nepala
Flora Filipina
Flora Vijetnama
Flora Butana

Lonicera acuminata


Dans le domaine de la police, une opération sous couverture est une mise en scène conçue pour arrêter une personne qui commet un délit ou un crime. Ce type d'opération, qui se rapproche d'une tactique du renseignement, consiste en général à charger un policier de jouer le rôle d'un associé ou d'une victime auprès d'un suspect pour obtenir des preuves. Les journalistes des médias de masse montent parfois des opérations sous couverture pour enregistrer des vidéos et faire connaître des activités criminelles.

Variations nationales

Les opérations sous couverture sont monnaie courante dans de nombreux pays, comme aux États-Unis mais interdites dans certains États, comme en Suède. Certains types d'opérations sous couverture sont interdites : par exemple, aux Philippines, les policiers n'ont pas le droit de se présenter comme des vendeurs de drogue pour arrêter des acheteurs de substances illicites.

Exemples
Selon le  Dictionnaire du renseignement, .
 Proposer des billets gratuits d'évènements sportifs ou de trajet en avion pour piéger des fugitifs ;
 Laisser une voiture leurre pour arrêter un voleur de voitures ;
 Simuler un honeypot, c'est-à-dire un ordinateur apparemment vulnérable, afin d'attirer des hackers et d'obtenir des renseignements sur eux ;
 Envoyer une personne qui n'a pas atteint l'âge légal demander à un adulte d'acheter pour son compte de l'alcool ou du tabac ;
 Transmettre des explosifs (réels ou factices) à un terroriste potentiel ;
 Se présenter sous l'identité de :
 une personne cherchant des stupéfiants, des produits de contrebande ou des contenus pédopornographiques afin d'arrêter un vendeur (ou se présenter comme un vendeur pour appréhender un consommateur) ;
 un enfant dans un salon de discussion afin d'identifier un éventuel prédateur sexuel ;
 un tueur à gages pour identifier des clients intéressés, ou comme un client pour identifier un tueur à gages ;
 un consommateur potentiel de prostitution illégale, ou comme une personne prostituée pour découvrir un consommateur ;
 un spectateur de combats de chiens illégaux ;
 l'équipe de tournage d'un film documentaire pour attirer un pirate dans un pays où le crime a été perpétré.

Voir aussi

 Agent de pénétration
 Agent illégal
 Couverture (renseignement)

Références

Technique policière
Imposture

Opération sous couverture


Bilja Krstić, srbijanska world music glazbenica. Karijeru je započela kao pop pjevačica. Usporedno s tim pracem slijedila je svoje najdublje afinitete te strpljivo prikupljala autentične audio i notne zapise izvorne glazbe s ovih prostora. Bistrik orkestar pridružio joj se 2001. godine u fuziji tradicionalne glazbe i suvremenog aranžerskog postupka. Zajedno su u tuzemstvu i inozemstvu postigli velike uspjehe. Skladba Sedi moma na visoko uvrštena im je na respektabilnu kompilaciju A Woman's World (ARC Music), zamisao koje je slavljenje fantastičnih utjecajnih žena u svijetu world musica. Bilja Krstić i orkestar Bistrik danas pretaču tradicijske i etno elemente u modernu umjetnost.

Izvori

Srbijanski glazbenici

Bilja Krstić


L'école secondaire de Lumumba est une école secondaire publique mixte à Saateni, Zanzibar en Tanzanie. C'est la plus grande école secondaire de Zanzibar, et a été appelée l'une des meilleures écoles secondaires de Zanzibar. De 1958 jusqu'à la révolution de Zanzibar de 1964, l'école portaint le nom du roi George VI.

Histoire
L'école secondaire de Lumumba a ouvert en 1953. Connue sous le nom de "Government Boys 'Secondary School", elle était située dans le bâtiment maintenant connu sous le nom d'école secondaire Ben Bella. En 1958, l'école a déménagé à Kinazini. En 1959, elle a été renommée en l'honneur du roi George VI et a commencé un cycle d'étudiants pour la première fois; avec 7 filles sur une classe de 20 élèves.

En 1964, l'école a de nouveau été rebaptisée, pour porter le nom du Premier ministre congolais Patrice Lumumba. Elle était alors connue sous le nom de "Lumumba College". En 1977, l'école est devenue "Marine and Fisheries College" et a commencé un recrutement sélectif. L'école est officiellement devenue "Lumumba Secondary School" en 1985, suspendant son programme de pêche et adoptant un programme d'études secondaires pour permettre la spécialisation dans les matières scientifiques.

Une rénovation majeure de l'école en 1990 comprenait la construction d'un toit en tôle ondulée, sous le parrainage de l'Agence danoise de développement international. Les étudiants ont développé un étang (Bwawa la samaki) en 1990 pour soutenir l'élevage de tritons à des fins expérimentales, et des projets en 1995 pour garder des lapins et des canards. De plus, les étudiants ont mis en place un projet d'élevage de grenouilles en 1999.

Curriculum
Les matières du O-level proposées sont la physique, la chimie, la biologie, les mathématiques, la géographie, la langue anglaise, le kiswahili, l'éducation civique et les connaissances islamiques. Les cours de niveau A disponibles sont les études générales, une base de mathématiques appliquées, les mathématiques avancées, la physique, la chimie, la géographie et la biologie.

Support externe et recherche

Formations curriculaires
L'UNICEF y organise une formation en 2018  pour 600 étudiants de toute la Tanzanie sur l'initiative des objectifs mondiaux des Nations Unies, en particulier sur son programme de développement durable à l'horizon 2030. En 2019, l'Association des énergies renouvelables de Zanzibar commence à mettre en œuvre son programme "Roots and Shoots" à l'école. Ce programme est développé par Jane Goodall pour "encourager les jeunes à apprendre, à soigner et se préoccuper de l'environnement, des animaux et des communautés humaines à travers leurs mains" et par des activités basées sur les écoliers et le membres des communautés ».

Infrastructure
L'école reçoit un soutien d'infrastructures de plusieurs organisations. L'école bénéficie d'une initiative tanzanienne de 2017 : la collecte de fonds du comité de campagne du bureau du président pour acheter des bureaux et des chaises pour les écoles.

En 2011, le département d'État américain, par le biais des programmes d'échange et d'étude des jeunes Kennedy-Lugar, a fait don d'ordinateurs et d'accès à Internet pour réaliser le projet d'amélioration de la bibliothèque de l'école et développer la base de données de la bibliothèque de l'école par le biais du fonds d'auto-assistance de l'ambassadeur des États-Unis.

Recherches
L'Université d'État de Caroline du Sud, en partenariat avec l'USAID et le ministère tanzanien de l'Éducation, a fourni des manuels de sciences (en biologie, chimie, physique et mathématiques) aux étudiants de l'école. Les chercheurs "notent une amélioration significative de la capacité des élèves à penser de manière critique et à résoudre des problèmes. De plus, l'interaction élève-enseignant s'est considérablement améliorée et les enseignants étaient mieux préparés à enseigner en classe, améliorant ainsi les pratiques et la gestion de la classe".

Une étude de cas par Halima Abbas Noormohammed examine les méthodes utilisées par les instructeurs d'éducation islamique "pour inculquer les valeurs morales à l'école secondaire de Lumumba". L'étude rapporte que les enseignants ne se limitent pas seulement à transmettre des connaissances et des compétences aux apprenants. Ils améliorent la conduite morale des étudiants par le biais des valeurs, de l'éthique et des manières islamiques ». Les méthodes d'enseignement comprenaient « des questions, des séminaires, des discussions de groupe, des modèles, inductive, narration, métaphore et méthode basée sur la conférence, dans laquelle toutes ces méthodes se sont révélées conformes au Coran et à la Sunna du Prophète ».

Personnes notables

 Abdallah Ali
 Amina Saloum Ali
 Diana Chikotesha, Footbller et arbitre de la FIFA
 Mohammed Gharib Bilal, ancien vice-président de Zanzibar et vice-président de la république unie de Tanzanie
 Juma Duni Haji
 Juma Othman Hija, 1986, homme politique tanzanien, membre du parlement.
 Ismaïl Jussa
 Amani Abeid Karume, ancien président du gouvernement révolutionnaire de Zanzibar
 Youssouf Khamis
 Hussein Mzee
 Juma Hamad Omar, 1974. Homme politique tanzanien, membre du parlement .
 Saada Saloum
 Ali Mohammed Shein, président de Zanzibar
 Pereira Silima
 Haroun Soliman
 Samia Suluhu

Voir aussi

 L'éducation en Tanzanie
 Liste des écoles en Tanzanie

Liens externes

 Jeunes scientifiques Tanzanie (vidéo, 4:13 minutes)

Notes et références

Établissement scolaire fondé en 1958

Lumumba Secondary School


Osvaldo Darío Nartallo (d. 7 Eylül 1972 Buenos Aires, Arjantin), forvet pozisyonunda oynayan Arjantinli eski futbolcudur.

Kariyeri
Futbol yaşantısına Arjantin'de başlayan Nartallo, burada 3 sezon oynadıktan sonra Güney Afrika'nın Orlando Pirates takımına transfer oldu. Burada 1 sezon oynadıktan sonra Beşiktaş'a transfer oldu. Beşiktaş ve Türkiye'ye gelen ilk Arjantinli futbolcudur. 1993-1994 sezonunda Beşiktaş'ta 8 numaralı formasıyla oynadı. Sonraki sezon Petrol Ofisi GSK'ne transfer oldu. Beşiktaş'ta oynadığı süre içerisinde 37 maçta görev aldı ve 10 tanesi ligde olmak üzere 13 gol attı. Sezonu Feyyaz Uçar'dan sonra, Oktay Derelioğlu ile beraber takımın en golcü ikinci futbolcusu olarak tamamladı.

Bir sonraki sezon Petrolofisi'nde başarılı bir performans sergiledi ve bir sezon oynadıktan sonra kısa süre İspanya takımlarından Granada CF'ye transfer oldu. Daha sonra yeniden Güney Amerika'ya dönerek Kolombiya Ligi takımlarından Envigado Fútbol Club'de oynadı. Bir sezon bu takımda oynadıktan sonra Meksika'ya giti. Meksika'da Puebla FC, Toros Neza ve Querétaro FC takımlarında 4 sezon geçirdi.

Son olarak yeniden Arjantin'e döndü ve San Lorenzo takımının formasını giydi. Nartallo, 2003 yılında futbolu burada bıraktı.

Dış bağlantılar

 Arjantin Primera istatistikleri

1972 doğumlular
Arjantinli futbolcular
Yaşayan insanlar
CA San Lorenzo de Almagro futbolcuları
Orlando Pirates FC futbolcuları
Petrol Ofisi GSK futbolcuları
Granada CF futbolcuları
Türkiye'deki gurbetçi futbolcular
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
Güney Afrika Cumhuriyeti'ndeki gurbetçi futbolcular
Meksika'daki gurbetçi futbolcular
Kolombiya'daki gurbetçi futbolcular
Süper Lig futbolcuları
Forvet futbolcular
Beşiktaş JK yabancı futbolcuları
Arjantinli gurbetçi futbolcular
Türkiye'deki Arjantinli gurbetçiler
Meksika'daki Arjantinli gurbetçiler
Kolombiya'daki Arjantinli gurbetçiler
Resim aranan futbolcular
Primera División (Arjantin) futbolcuları
Categoría Primera A futbolcuları

Osvaldo Nartallo


Hemnfjorden er en fjordarm af Trondheimsleia langs kommunegrænsen mellem Hemne og Snillfjord i Trøndelag fylke i Norge. Fjorden strækker sig 25 kilometer mod syd til Kyrksæterøra i bunden af fjorden, men medregnes sidefjorden Snillfjorden er længden 30 kilometer. Hemnfjorden er 410 meter dyb på det dybeste.

Fjorden har indløb mellem Ytterøya i sydvest og Hemnskjel i nordøst. Den yderste del af fjorden er vid med en bredde på 5-6 kilometer, og i denne del ligger flere øer, som Stamnesøya, Fugløya, Jamtøya og Tynsøya. Syd for Tynsøya strækker Åstfjorden sig mod øst til Åstsjøen. Der ligger få større bebyggelser i denne del af fjorden, men før fjorden smalner ind ligger bebyggelsen Heim på vestsiden. Ved Heim smalner fjorden og skifter navn til Bjørkøyfjorden, som er 1,5-2 kilometer bred. Helt mod syd i Bjørkøyfjorden ligger Tannvikvågen. Syd for Tannvikvågen bliver fjorden bredere igen og skifter tilbage til navnet Hemnfjorden. Her deler fjorden sig også i to. Hemnfjorden fortsætter sydvestover til Kyrksæteræra, mens Snillfjorden går ind til byen Krokstadøra.

I den indre del af Hemnfjorden går Fv300 langs vestsiden af fjorden, mens Fv301 går på østsiden. Fra Tannvikvågen går Fv305 nordover langs et lille stykke af fjorden, og i de ydre dele går Fv292 på østsiden.

Referencer

Fjorde i Trøndelag
Hemne
Snillfjord

Hemnfjorden


al-Afdal Șahanșah, cunoscut și ca al-Malik al-Afdal, iar sub numele complet ca Abu al-Kasim Șahanșah bin Badr al-Jamali () a fost vizirul mai multor califi fatimizi, la sfârșitul secolului al XI-lea, începutul celui de-al XII-lea.

Ascensiune
Al-Afdal sa născut în Acra în familia mamelucului armean Badru al-Jamali, care se convertise la islam. Tatăl său fusese un vizir la Cairo din 1074 și până la moartea sa în 1094. După moartea sa, postul de vizir a revenit lui al-Afdal. După moartea califului Al-Mustansir Billah, Al-Afdal la numit drept noul calif pe al-Mustali fiul mai mic al răposatului, în detrimentul fiului mai mare, Nizar. Susținătorii lui Nizar s-au răsculat, însă au fost învinși în 1095 și au fugit spre est, unde au format comunitatea ismailită.

În acele timpuri, puterea fatimizilor în Palestina a fost redusă de către turcii selgiucizi. Pentru a contracara situația, în 1097 el a capturat Tirul de la selgiucizi, iar în 1098 a preluat Ierusalimul, expulzândul pe Ilghazi și stabilind un fatimid în locul lui. La acel moment, cea mai mare parte a Palestinei era controlată de fatimizi, cel puțin temporar.

Prima cruciadă
Al-Afdal i-a înțeles greșit pe cruciați, confundând-ui cu mercenarii bizantini; această percepție greșită la determinat pe al-Afdal să concluzioneze că cruciații ar putea deveni aliați naturali împotriva selgiucizilor. Cu toate acestea, solicitările fatimizilor pentru a forma o alianță cu cruciații au fost respinse, iar cruciații au continuat drumul spre sud, de la Antiohia, capturând Ierusalimul fatimid în 1099.

Când devenise evident că cruciații nu vor opri până când nu vor deține controlul orașului, al-Afdal a ieșit din Cairo, însă prea târziu pentru a salva Ierusalimul, care a căzut la 15 iulie 1099. La 12 august, cruciații sub conducerea lui Godfrey de Bouillon l-a surprins pe al-Afdal în bătălia de la Ascalon, învingândui complet. Al-Afdal, ulterior a reținut controlul Ascalonului, în timp ce cruciații nu au încercat să-l recucerească și a folosit orașul ca punct de staționare pentru atacurile ulterioare asupra cruciaților.

Al-Afdal și-a continuat în fiecare an atacurile asupra nou-formatului Regat al Ierusalimului, iar în 1105 a încercat să se alăture Damascului împotriva lor, dar a fost înfrânt în bătălia de la Ramla. Al-Afdal și armata lui s-au bucurat de succes doar atâta timp cât nici o flotă europeană nu a intervenit, dar au pierdut treptat controlul asupra fortărețelor de coastă; în 1109 Tripoliul a fost pierdut, în ciuda flotei și proviziilor trimise de al-Afdal, iar orașul a devenit centrul unui important comitat cruciat. În 1110, guvernatorul de Ascalon, Șams al-Hilafa, sa răzvrătit împotriva lui Al-Afdal cu intenția de a preda orașul cruciaților (pentru un preț mare). Trupele berbere ale lui Al-Hilafa l-au asasinat și i-au trimis capul lui al-Afdal. Cruciații m-ai târziu au cucerit Tirul și orașul natal al lui al-Afdal, Acra, și au stăpânit Ierusalimul până la cuceririle lui Saladin decenii mai târziu.

Ultimii ani
A fost ucis în timpul sărbătorii musulamane Eid al-Adha în 1121.

Note

Bibliografie
 Steven Runciman, A History of the Crusades, vol. I: The First Crusade and the Foundation of the Kingdom of Jerusalem. Cambridge University Press, 1951.
 Kenneth Setton, ed. A History of the Crusades, vol. I. University of Pennsylvania Press, 1958 (available online).
 William of Tyre. A History of Deeds Done Beyond the Sea.  Edited and translated by E. A. Babcock and A. C. Krey. Columbia University Press, 1943.
 The Damascus Chronicle of the Crusades: Extracted and Translated from the Chronicle of Ibn al-Qalanisi. H.A.R. Gibb, London, 1932.

Nașteri în 1066
Decese în 1121
Viziri
Musulmani ai Primei Cruciade

Al-Afdal Șahanșah


Şair Eşref, (d. 1847, Kırkağaç, Manisa - ö. 22 Mayıs 1912, Kırkağaç, Manisa), Türk şair ve kaymakam.

Türk edebiyatının hiciv ustasıdır. Tanık olduğu yolsuzlukların üzerine çekinmeden gitti. Hicviyelerini daha çok gazel, kaside, muhammes ve özellikle kıtalar biçiminde yazdı.

Yaşamı
Asıl ismi Mehmet Eşref'tir. Babası nüktedan ve hoşsohbet bir din adamı olan Usulizade Hafız Mustafa Efendi, annesi hafız ve şair olduğu rivayet edilen Arife Hanım'dır.  Gelenbe'de dünyaya geldi. Doğum yılı farklı kaynaklarda 1842-1853 arasında bir yıl olarak belirtilmiştir; Kaynakların çoğuna göre doğum yılı 1847'dir. Mehmet Zeki Pakal'ın, resmi sicili üzerinde yaptığı araştırmalar ise 1853 doğumlu olduğunu gösterir Büyük dedesi Türk alim ve matematikçilerinden Gelenbevi İsmail Efendi'dir.

İlköğrenimini Gelenbe'de tamamladı. Manisa'da Hatuniye Medresesi'nde Arapça ve Farsça dersleri aldı. Özel öğretmenlerden matematik, tarih öğrendi. 1870'te Manisa Vilayeti Tahrirat Kalemi'nde memur olarak göreve başladı.

Turgutlu, Akhisar ve Alaşehir'de mal müdürlüğü yaptı. Fatsa kaymakamlığına atandı. Arkasından Ünye, Acıpayam, Buldan ve diğer birçok ilçede kaymakam olarak çalıştı. Doğu illerinde bulunduğu sırada Ermenice konuşmayı ve Fransızca okumayı öğrendi. Gördes kaymakamlığı görevi sırasında gördüğü yolsuzlukları şiirleriyle hicvetmesi ve gizli bir cemiyet kurduğu yolunda yapılan suçlamalardan dolayı  bir yıl hapse mahkûm edildi.

Cezasının ardından İzmir'de gözetimde tutuldu. Tekrar bir jurnalle hapse düşme kaygısından ötürü 1903'te Mısır'a kaçtı. Bir süre Fransa, İsviçre ve Kıbrıs'ta yaşadı. Tekrar Mısır'a döndü, Curcuna isimli mizah dergisinde yazılar yazdı. 1904-1908 yılları arasında altı kitabı yayımlandı.

II. Meşrutiyet ilan edildikten sonra yurda döndü. İzmir'de Edeb Yahu, İstanbul'da Eşref (daha sonra Musavver Eşref adını aldı) isimli mizah dergisinde başyazarlık yaptı. Bu arada Turgutlu kazasında kaymakamlık (1908), Adana'da vali Muavinliği (1909) görevlerinde bulundu. 1909'da emekliye ayrılıp Kırkağaç'a yerleşti. Yaşamının kalan bölümünü burada geçirdi. Kimi kaynaklara göre 1910, kimilerine göre 1912 yılının 22 Mayıs günü hayatını kaybetmiştir. Kırkağaç Mezarlığı'na defnedilmiştir.

Sanat Anlayışı
Şair Eşref'in yergileri, Divan şiiri geleneğinin uzantısıdır; şekil bakımından Namık Kemal ile Ziya Paşa'nın şiirleriyle  aynı çizgidedir.  Yergi şiiri alanına getirdiği yenilik,içerik yönündedir. Kullandığı "nazım biçimleri", "gazel", "kaside", "mesnevi" ve "kıt'a"dır. Ölçü olarak, hece ölçüsüyle yazdığı  bir tek dörtlük dışında, "aruz ölçüsü"nü kullanmıştır. Eserlerinde daha çok toplumsal konulara yer vermiştir..

Ölümünden sonra
1980 yılından sonra, Buldan belediye meclisinin aldığı bir kararla, Cumhuriyet mahallesinde Akçalar Camii'nin altındaki yola, Şair Eşref caddesi adı verilmiştir.

İzmir ilinin Karşıyaka İlçesi'nde bir ilkokula adı verilmiştir.

Izmir'in Alsancak semtindeki büyük bir bulvara adı verilmiştir. Şair Eşref Bulvarı.

Başlıca Eserleri
Deccal (2 Kitap, 1904-1907, Kahire)
İstimdad (1905, Mısır)
Şah ve Padişah (1906, Kahire)
Hasbihal yahut Eşref ve Kemal (1908)
İran'da Yangın Var (1908, İstanbul).

Ölümünden sonra yayımlananlar
Şair Eşref Külliyatı (1928)
Meclisi Mebusan (1928)
Bergüzar (1928-29
Kuyruklu Yıldız (1929)
Rüya (1929)
Kıt'alar ve Hikâyeler (1929)
Deccal (3. Kitap)

Kaynakça

1847 doğumlular
1912 yılında ölenler
Daday kaymakamları
Türk mizah yazarları
Kırkağaç doğumlular
Manisa'da ölenler
Osmanlı şairleri
19. yüzyıl Osmanlı yazarları
20. yüzyıl Osmanlı yazarları
20. yüzyıl Türk şairleri

Şair Eşref


Arild Fröhlich, né le  à Gol (Norvège), est un réalisateur et scénariste norvégien.

Biographie

Arild Fröhlich fait ses études en télévision et cinéma documentaire au Collège universitaire de Volda où il obtient son diplôme en 1997.

Filmographie partielle

Au cinéma

Réalisateur
 1991 : U (série télévisée)
 2002 : Folk flest bor i Kina – Heimat
 2003 : Lovesick (vidéoclip)
 2005 : Un ami qui en impose (Pitbullterje, Amandapris)
 2008 : Fatso (aussi acteur)
 2014 : Doktor Proktors prompepulver
 2015 : Doktor Proktors tidsbadekar
 2018 : Norske byggeklosser

Scénariste
 2008 : Fatso (aussi acteur)
 2018 : Norske byggeklosser
 2020 : Se mieletön remppa (scénario original)

Récompenses et distinctions

 Prix Amanda 2009 du meilleur réalisateur

Notes et références

Liens externes

Réalisateur norvégien
Naissance en septembre 1972
Naissance dans l'Østlandet
Pages avec des traductions non relues
Scénariste norvégien de cinéma
Acteur norvégien de cinéma

Arild Fröhlich


Dhamtari (en hindi, धमतरी जिला ) es una ciudad de la India, capital del distrito de distrito homónimo, en el estado de Chhattisgarh. Según el censo de 2011, tiene una población de 101 677 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Chhattisgarh

Dhamtari


Rupert Riedl (22 février 1925-18 septembre 2005) est un zoologiste autrichien.

Biographie
Riedl est un scientifique aux intérêts variés, dont l'influence sur l'épistémologie fondée sur la théorie de l'évolution est notable, bien que moins marquante dans les milieux anglophones que dans les germanophones ou même hispanophones. Son livre de 1980, Biologie der Erkenntnis: Die stammesgeschichtlichen Grundlagen der Vernunft traite des capacités cognitives et de la complexité croissante de la diversification biologique au cours des immenses périodes de l'évolution.

Riedl s'est appuyé sur le travail de l'école de pensée viennoise fondée par Konrad Lorenz, et poursuivie à Vienne par , , et en Espagne par Nicanor Ursura. Riedl était sceptique quant à l'idéalisme allemand, et nourri par la tradition qui a produit les scientifiques et philosophes des sciences Ernst Mach, Ludwig Boltzmann, Erwin Schrödinger, Karl Popper, Hans Reichenbach et Sigmund Freud.

Œuvres
 Riedl, R. (1975) Die Ordnung des Lebendigen: Systembedingungen der Evolution. Parey, Hambourg/Berlin.
 Riedl, R. (1980) Biologie der Erkenntnis: Die stammesgeschichtlichen Grundlagen der Vernunft. Parey, Berlin/Hambourg 1980.
 Riedl, R. (1983) (éd.) Fauna und Flora des Mittelmeeres. Parey. . Hambourg, P. Parey.

Articles connexes
 Club of Vienna

Références

Liens externes

 Institut Konrad Lorenz pour la recherche sur l'évolution et la cognition (anglais)

Zoologiste autrichien
Décès en septembre 2005
Naissance en février 1925
Décès à 80 ans

Rupert Riedl


أرحم دموعي فيلم مصري تم إنتاجه عام 1954، من إخراج هنري بركات و بطولة يحيى شاهين و فاتن حمامة.

فريق العمل

تمثيل
 يحيى شاهين
 فاتن حمامة
 شريفة ماهر
 رشدي أباظة
 شكري سرحان
 زهرة العلا
 سراج منير
 عبد الوارث عسر

الفريق الفني
إخراج: هنري بركات
تأليف:
 هنري بركات
 يوسف عيسى
إنتاج:
 رمسيس نجيب
 وحيد فريد

روابط خارجية

مراجع

أفلام باللغة العربية
أفلام دراما إنتاج عقد 1950
أفلام رشدي أباظة
أفلام زهرة العلا
أفلام شكري سرحان
أفلام فاتن حمامة
أفلام مصرية إنتاج 1954
أفلام مصرية بالأبيض والأسود

ارحم دموعي (فيلم)


Andrés Palop Cervera (d. 23 Ekim 1973, L'Alcúdia), La Liga takımı Sevilla FC'de kulüp tarihinin tek gol atan kalecisi olarak tarihe geçmiş İspanyol futbolcudur.

Valencia'da oynarken, Santiago Canizares'in yedeği olarak çoğunlukla kulübede yer aldığı için, fazla forma şansı bulamamıştı. 2004 yılında Valencia'da, 2006 ve 2007 yılında ise Sevilla'da UEFA Kupası şampiyonlukları yaşadı. Bunun yanında 2006 yılında Sevilla ile UEFA Süper Kupası şampiyonluğu yaşadı. Özellikle 2007 UEFA Kupası Final maçında Espanyol'a karşı kurtardığı 3 penaltı ile kupanın kazanılmasında büyük rol oynadı. Ve Sevilla Kupayı aldı.

Fakat Sevilla tarihine geçmesini sağlayan olay, 15 Mart 2007 tarihinde UEFA Kupası Son 16 turunda Ukrayna takımı Shakhtar Donetsk'e attığı gol olmuştur. Sevilla o maçı 2-3 kazanmış ve çeyrek finale çıkıp, Tottenham Hotspur ile eşleşmiştir. Ve final maçında eliyle attığı 75 metrelik gol pası ve kurtardığı penaltılarla kulüp tarihindeki yerini sağlamlaştırmıştır.

Başarıları

Valencia

 İspanya La Liga: 2002, 2004
 UEFA Kupası: 2004
 UEFA Süper Kupası: 2004

Sevilla
 UEFA Kupası: 2006, 2007
 UEFA Süper Kupası: 2006

Dış bağlantılar
 Sevilla Futbol Club
 Andrés Palop'un golü

1973 doğumlular
Valencia ili doğumlular
Yaşayan insanlar
İspanyol gurbetçi futbolcular
İspanyol teknik direktörler
Kaleci futbolcular
Gol atan futbol kalecileri
2008 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
Valencia CF futbolcuları
Villarreal CF futbolcuları
Sevilla FC futbolcuları
Avrupa Futbol Şampiyonası kazanan futbolcular
La Liga futbolcuları
Bayer 04 Leverkusen futbolcuları
Almanya'daki gurbetçi futbolcular
Segunda División B futbolcuları
La Liga 2 futbolcuları
UEFA Kupası'nı kazanan futbolcular
Valencia CF Mestalla futbolcuları
Almanya'daki İspanyol gurbetçiler
Segunda División B teknik direktörleri
CD Alcoyano teknik direktörleri
UD Ibiza teknik direktörleri

Andrés Palop


مسجد عمر بن الخطاب هو المسجد الأقدم في مدينة بيت لحم، الضفة الغربية. ويقع في ميدان المهد قرب كنيسة المهد في المدينة.

التسمية والتاريخ
سُمي المسجد على اسم الخليفة عمر بن الخطاب (588-644) ثاني الخلفاء الراشدين. تم بناء المسجد عام 1860 ولكن لم يتم ترميمه حتى العام 1954 تحت الإدارة الأردنية للمدينة. الأرض التي تم بناء المسجد عليها تم التبرع بها من قبل الكنيسة الأرثوذكسية اليونانية.

مراجع

مبان دينية اكتملت في 1860
مبان ومنشآت في بيت لحم
مساجد بيت لحم
معالم بيت لحم

مسجد عمر بن الخطاب (بيت لحم)


Grațian Horgoș (n. 1890, Sânlazăr – d. 1983, Sânlazăr) a fost delegat al cercului electoral Marghita la Marea Adunare Națională de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918.

Biografie
Acesta avea ca studii 7 clase, iar de profesie era economist.

Note

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1890
Decese în 1983
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Grațian Horgoș


La provincia fitogeográfica prepuneña es una de las secciones en que se divide el dominio fitogeográfico chaqueño. Se ubica en las montañas del noroeste de la Argentina y en el sur de Bolivia. Incluye en su mayor parte formaciones arbustivas bajas con cactáceas arborescentes.

Sinonimia

Algunos autores la incluyen como un distrito dentro de la provincia fitogeográfica del monte.

Distribución

Esta provincia fitogeográfica comprende laderas, conos de deyección, y quebradas secas de las montañas del noroeste de la Argentina y en los departamentos de Potosí y Chuquisaca en el sur de Bolivia. La altitud va desde los 2300 hasta los 3400  en el norte, descendiendo hasta los 800  en el sur.

Se encuentra prepuna en las provincias de: Jujuy, Salta, Tucumán, Catamarca, La Rioja y, para algunos autores, también en San Juan, y el extremo noroeste de Mendoza.

Se ubica entre la provincia fitogeográfica de las yungas, el distrito fitogeográfico del monte de sierras y bolsones de la provincia fitogeográfica del monte (con quien contacta en las menores altitudes), la Puna (con quien contacta en las mayores altitudes), y el distrito fitogeográfico chaqueño serrano de la provincia fitogeográfica chaqueña. La presencia de prepuna está supeditada a la disposición y orientación de las laderas y quebradas.

Afinidades florísticas

Esta provincia fitogeográfica guarda estrechas relaciones con la provincia fitogeográfica del Monte vinculada entre otras por las zigofiláceas y las leguminosas mimosóideas, y con la vegetación de los «valles centrales de Bolivia», también llamados «valles secos interandinos». También se relaciona con la provincia fitogeográfica Chaqueña vinculada entre otros por los Prosopis, y con el distrito fitogeográfico de los cardonales de la provincia fitogeográfica del desierto del Pacífico del norte de Chile.

Características

Esta provincia fitogeográfica se caracteriza por presentar una comunidad climáxica con múltiples endemismos, compuesta por estepas arbustivas xerófilas, integradas por arbustos bajos y esparcidos, especialmente leguminosas mimosóideas, zigofiláceas y compuestas arbustivas, que alternan con gramíneas duras, junto con varias especies de cactáceas, algunas de ellas arborescentes columnares cereiformes, y tapices de bromeliáceas terrestres y epifitas, estas últimas en grandes colchones sobre los cardones.

La prepuna fue reconocida inicialmente solo para la Argentina, y ya en el  fue posible identificar un tipo menos árido de Prepuna en los departamentos de Chuquisaca, Potosí y Tarija en el sur de Bolivia, en latitudes comprendidas entre los 20 y los 22ºS y en altitudes entre los 2300 y los 3200

Suelos

Los suelos son muy pobres, inmaduros, sueltos, muy permeables, pedregosos y arenosos.

Relieve

El relieve es muy accidentado: laderas empinadas, terrazas, lomas, fondo de valles, quebradas encajonadas, etc.

Clima

El clima es de un semidesierto cálido, muy seco, y cálido durante el día, con precipitaciones exclusivamente estivales, las que solo se producen en forma de lluvia, y suman un total anual de entre 150 y 200 mm en la Argentina, y entre 200 y 350 mm en el sector boliviano.

Las temperaturas medias son de entre 15 a 19 °C, con mínimas extremas de -8 °C y máximas extremas de 38 °C.

La intensa radiación solar incide directamente sobre el suelo en los espacios abiertos, por lo cual su temperatura puede superar los 60 a 70 °C.

Los tipos climáticos más característicos son la Tierra fría media, la Tierra fría media desértica, y el Desierto pampeano.

Especies principales

La comunidad climáxica de este distrito es la estepa arbustiva xerófila, presente en las lomas y laderas suaves, compuesta por arbustos bajos y esparcidos, especialmente leguminosas mimosóideas, que alternan con gramíneas duras, cactáceas, bromeliáceas saxícolas, etc. Dominan la sumalahua (Senna crassiramea), la sacanza (Gochnatia glutinosa), la charcoma (Proustia cuneifolia), Proustia pungens, Aphylloclados spartiodes, Schinus,Baccharis sculpta, Chuquiraga erinacea, Eupatorium patens, Plazia, Gutierrezia gilliesii,Senecio octolepis, Senecio subulatus var. salsus, Ephedra americana, Adesmia inflexa, Caesalpinia trichocarpa, la jarilla pispa (Zuccagnia punctata),Bougainvillea spinosa, Lycium ovalilobum, Lycium ciliatum, Lycium venturii, Verbena asparagoides,Lantana balansae, Bulnesia schickendantzii, Bulnesia retamo, Larrea divaricata, Justicia pauciflora, Plectrocarpa rougesii, Plectrocarpa tetracantha, el sinqui (Cercidium andicola), Krameria iluca, Salvia gillessii, Munroa argentina, Agrostis nana, Baccharis boliviensis, Drymaria, Chenopodium graveolens, Nama dichotoma, Solanum tripartitum, Solanum crebrum, Cleome, Allionia incarnata, Aristida adscensionis, Heterosperma nana, Pectis sessiliflora, etc; con algunas gramíneas: Digitaria californica, Stipa leptostachya, Stipa rupestris, etc.

También encontramos en suelos rocosos cardonales, con varias especies de cactáceas bajas como Echinopsis, Parodia maassii,Parodia tilcarensis, el airampu Opuntia soehrendsii, Opuntia sulphurea, y en especial algunas especies arborescentes columnares, por ejemplo los grandes cardones (Echinopsis atacamensis pasacana, Trichocereus terscheckii, Trichocereus poco, Trichocereus tacaquirensis, Oreocereus celsianus, y Cereus stenogonus).

Otra comunidad característica son las agrupaciones de bromeliáceas en roseta, tapiz o cojín. Entre las especies principales de bromeliáceas epifitas, que se desarrollan formando grandes colchones sobre la cara sur de los cardones, se encuentran: Tillandsia capillaris, Tillandsia usneoides, Tillandsia xiphioides, etc. Entre las bromeliáceas terrestres destacan: Abromeitiella brevifolia, la cual le aporta el color grisáceo a algunas laderas muy empinadas, Abromeitiella abstrusa, Abromeitiella lorentziana, Deuterocohnia strobilifera, Dyckia, Puya dickioides, Puya fiebrigii, Tillandsia pedicellata, Tillandsia gilliesii, Tillandsia pusilla, Tillandsia bryoides, etc. Entre las plantas de bromelias crecen: Ipomoea acaulis, Echeveria argentinensis, Peperomia peruviana, etc; y teridófitas xerófilas o revivescentes como Pellaea nivea, Pellaea ternifolia, Selaginella peruviana, etc.

Junto a los ríos se encuentran: la chilca (Baccharis salicifolia), Tessaria absinthioides, la cortadera (Cortaderia rudiuscula), el palán-palán (Nicotiana glauca), etc.

La última comunidad son los bosquecillos enanos. En ellos destaca un arbolito espinoso: el churqui (Prosopis ferox) , junto a otros Prosopis, el arca (Acacia visco), Acacia feddeana, el aguaribay (Schinus areira), Cercidium australe, Lithraea ternifolia, la garrocha (Tecoma garrocha), etc.

Bibliografía

 Cabrera, A. L.; 1976. Regiones fitogeográficas argentinas. Enciclopedia Argentina de Agricultura y Jardinería, Tomo II Fs. 1. Ed. ACME. Bs. As. Argentina. 1-85 pp.
 Cabrera, A. L. y Willink, W.;. Biogeografía de América Latina, OEA, Ser. Biol., Monogr. 3:, 1980.
 Chébez, J.C.;. Los que se van. Especies argentinas en peligro, Editorial Albatros, 1994.
 Chébez, J.C.;. Guía de las Reservas Naturales de la Argentina. Volumen 4, Noroeste. 1° edición. pp 256. Editor: Editorial Albatros, 2005. ISBN: 9502410599. CDD: 333.951 682 7.
 López, R.P. 2000. La prepuna boliviana. Ecología en Bolivia. 34: 45-70.
 López, R.P. & T. Ortuño. 2008. La influencia de los arbustos sobre la diversidad y abundancia de plantas herbáceas de la Prepuna a diferentes escalas espaciales. Ecol. Austral 18: 119-131.
 López, R. P.& T. Ortuño. 2008. La influencia de los arbustos sobre la diversidad y abundancia de plantas herbáceas de la Prepuna a diferentes escalas espaciales. Ecología Austral 18: 119-131.
López, R. P., D. Larrea-Alcázar & M. Macía. 2006. The arid and dry plant formations of South America and their floristic connections: new data, new interpretation? Darwiniana 44: 18-31.

Referencias

Fitogeografía de Argentina

Provincia fitogeográfica prepuneña


El sexo anónimo es una forma de sexo ocasional entre personas que tienen poca o nada de historia entre sí, a menudo con una participación sexual el mismo día de haberse conocido y por lo general nunca volver a verse después. El internet es también el principal vehículo para que las personas tengan sexo anónimo. El sexo anónimo a veces puede ser considerado una forma de prostitución cuando se trata de un intercambio de dinero o drogas por sexo.

Algunas personas practican el sexo anónimo debido a la emoción del acto.

Referencias

Sexo ocasional

Sexo anónimo


El jilguero de los pinos (Spinus pinus) es una especie de ave paseriforme de la familia Fringillidae propia de Norteamérica. Es un pájaro migratorio con una amplísima zona de invernada.

Los adultos son marrones por su parte superior y claros por las partes inferiores, con marcadas franjas longitudinales. Tienen una cola con una ligera bifurcación y poseen manchas amarillas en sus alas y cola, no siempre visibles.

En ambos sexos las medidas son similares con 11-14 cm de longitud y 18-22 cm de envergadura y con un peso también similar de 12-18 g.

En la época de cría sepueden encontrar a lo largo de todo Canadá, Alaska, las montañas del oeste, y las partes más al norte de Estados Unidos. Suele anidar, bien ocultos, en la ramas de los árboles, normalmente en una conífera.

Taxonomía y evolución
El lúgano Euroasiático, Spinus spinus, es el ancestro del Spinus pinus, del lúgano de las Antillas, Spinus dominicensis, y de Spinus atriceps o lúgano con capirote negro. La subespecie S. pinus perplexus es la más cercana genéticamente a S. atriceps; ambos viven en el altiplano de México y Guatemala

Este lúgano pertenece a la radiación evolutiva de los miembros del género Spinus de Norteamérica, cuya especie parental existente es el lúgano Euroasiático, Spinus spinus. S. pinus puede haber desplazado de América a la especie parental S. spinus (Lúgano Euroasiático)

Referencias

Enlaces externos

pinus
Aves del Neártico
Aves de América del Norte
Animales descritos en 1810
Taxones descritos por Alexander Wilson

Spinus pinus


Biserica "Sfântul Nicolae" - Nou din Focșani este un monument istoric aflat pe teritoriul municipiului Focșani. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 174753.15.

Istoric
Biserica Sf. Nicolae a fost ridicată la 1732, pe locul unei biserici de lemn care data din 1680 - 1690. Ctitor al bisericii noi este paharnicul Constantin Năsturel (1682-1752). Biserica actuală, monument istoric a aparținut inițial mânăstirii Râmnicului, închinata ca metoh Episcopiei Buzăului. Data fondării mânăstirii nu se cunoaște. Un document datat 22 mai 1696 este considerat de unii actul de drept prin care este ctitorita biserica Sf. Nicolae-Nou: este actul către mânăstirea ce se înființa a popii Arsenie care "… da danie mânăstirii Râmnicului local cel au la Focșani …pana in apa Milcovului…". De aici si concluzia ca mânăstirea si biserica se situau pe hotarul dintre moșiile pe care au apărut Focșanii si le încadrează, ca timp, in una din cele mai vechi etape ale hotărniciei târgului – cu cele doua parți ale sale. În anul 1906, deși biserica era intr-un grad avansat de degradare, se mai putea distinge o parte din pictura realizata in jurul anilor 1732-1746, in special seria portretelor votive. Biserica a avut mult de suferit in timpul războiului austro-turc, aceștia din urma incendiind-o, distrugând zidurile si pictura. Înconjurata de ziduri groase din cărămidă si înzestrată cu o turla de clopotnița- asemănătoare turnurilor de veghe si camerelor de refugiu, biserica Sf Nicolae –Nou constituia un punct strategic care a fost distrus in mare parte. Având un plan si o arhitectura ieșita oarecum din tiparele obișnuite, biserica se bucura de atenția specialiștilor in istoria artelor si arhitecturii de cult. Biserica a servit intre anii 1985-1986 ca depozit de carte veche bisericeasca. După 1990 a fost redata cultului ortodox, devenind biserica parohială.

Arhitectură
Biserica Sfântul Nicolae este un edificiu valoros care prezinta caracteristicile arhitecturii de secol XVII din – deși amplasarea sa este in Focșanii Munteni. Planul triconic, are amplasat pe laterala nordica un turn clopotnița care are la parter un pridvor deschis, cu arcade semicirculare susținute pe coloane de cărămidă. Brâul care încinge de jur împrejur biserica ca si tipul de pridvor demonstrează influentele arhitecturale din Tara Românească. Arhitectura construcției câștigă in zveltețe prin turnul din latura nordica si el la rândul sau de factura ecleziala moldoveneasca. Planul general este atipic pentru Tara Românească; pridvor deschis (închis in prezent dar inițial deschis), pronaos, naos cu abside poligonale (in cinci laturi) si altarul la fel. Turla clopotniței este amplasata in partea stânga a construcției, deasupra unei extinderi a pronaosului; acest fapt încadrează biserica într-o categorie deosebita de cea obișnuita arhitecturii de cult ortodox din zona ținutului Putnei.

Note

Monumente istorice din județul Vrancea
Biserici din secolul al XVIII-lea din România
Biserici cu hramul Sfântul Nicolae
Biserica Nicolae Nou

Biserica „Sfântul Nicolae” - Nou din Focșani


صيد الريم، وهي أغنية للمغني التونسي صابر الرباعي.
 صيد الريم، وهو مسلسل تونسي عرض لأول مرة في رمضان عام 2008.

صيد الريم (توضيح)


Danmarks Sønner er en dansk spillefilm fra 2019, instrueret og skrevet af Ulaa Salim med Mohammed Ismail Mohammed (Zakaria) i hovedrollen.

Medvirkende

 Mohammed Ismail Mohammed som Zakaria
 Rasmus Bjerg som Martin Nordahl
 Zaki Youssef som Ali
 Elliott Crosset Hove
 Özlem Saglanmak som Mariam
 Olaf Johannessen som Jon
 Morten Holst som Tobias
 Imad Abul-Foul som Hassan
 Ivan Alan Ali som Zakarias lillebror
 Asil Mohamad Habib som Zakarias mor
 Ali Hussein som Mariams søn

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2019
Dramafilm fra Danmark
Thrillerfilm fra Danmark
Dansksprogede film

Danmarks sønner


La route départementale 386, ou RD 386, ou D386, est située :
 dans le département de la Marne, elle correspond à l'ancienne route nationale 386 ;
 dans le département du Rhône, elle correspond à l'ancienne route nationale 86 entre l'A450 à Brignais et le département de la Loire dans la commune de Condrieu, en longeant le Rhône.

Voir aussi
 Réseau routier départemental de France

386

Route départementale 386


Die drei klassischen Hausformen auf Korsika entsprechen der dreigeteilten geologischen Höhenstufung Korsikas:

 47 % Gebirgsregion (über 450 m),
 37 % Bergland (100–450 m),
 16 % Tiefland (unter 100 m).

Gebirgsregion
In der hochgebirgigen Region Niolu liegen die Dauersiedlungen und die Weideflächen auf der Sonnenseite (solanu) der Berge, während sich auf der Schattenseite (umbriccia) meist geschlossene Waldflächen ausdehnen. Innerhalb der Gruppensiedlungen fallen allein stehende, meist dreigeschossige Kastenhäuser (maison bloc) aus grob behauenem Granit mit rechteckigem Grundriss auf. Das mit gebrannten Hohlziegeln gedeckte flache Satteldach ragt nur wenig über die Außenmauern hinaus. In diesen Häusern wird gewohnt, während ökonomische Funktionen fehlen. Der Grund liegt im Wirtschaftssystem der Bergbewohner, die Transhumanz betreiben. Die zugehörigen Schäfereien (bergeries) in den Sommer- und Winterweidegebiete haben dagegen primär wirtschaftliche Funktionen. Jene Familienmitglieder, die bei der Viehhaltung nicht benötigt werden, leben in der Dauersiedlung und betreiben Gartenbau zur Selbstversorgung.

Bergland
Für das Bergland ist die Castagniccia ein gutes Beispiel. In dem dicht besiedelten Gebiet finden sich die aneinander geketteten Turmhäuser mit 5 bis 6 Geschossen, die auf Bergrücken oder Spornen häufig eine Hochstadtlage einnehmen. Die geschlossenen Gruppensiedlungen vermitteln einen defensiven Eindruck. Sie erfüllten ähnliche Funktionen wie die mitteleuropäischen Fliehburgen, denn die Piratenüberfälle und die Eroberungen im Hochmittelalter ließen die Menschen zusammenrücken. Die Turmhäuser (casa torra) wurden von einer Verwandtengruppe erbaut und waren ihr gemeinsamer Besitz. Ihr Mauerwerk besteht aus unverputztem Schieferbruchgestein, das flache Satteldach trägt lose verlegte Schieferschindeln (kors. Teghie). Der Keller diente der Geräteaufbewahrung und war Stall. Die einzelnen Stockwerke waren für je eine Familie vorgesehen. Im Obergeschoss gab es einen einzigen großen Raum mit zentraler Herdstelle (fucone); über der aufgehängte Würste und Schinken geräuchert und der Edelkastanienvorrat trocken gehalten wurde. Durch soziale Umstrukturierung (Bildung von Kleinfamilien, Erbteilung) oder nachträgliche Umbauten ging dieses ursprüngliche bauliche Grundmuster vielerorts verloren.

Die verwandelte Sozialstruktur während der napoleonischen Epoche ließ hauptsächlich in den Kantonsorten den Repräsentativbau (maison noble) entstehen. Hochgestellte Personen, die meist auf dem Festland oder in den Kolonien tätig waren, ließen sich aus als Alterssitz drei- bis viergeschossige Gebäude von nahezu quadratischem Grundriss errichten. Die Architektur orientierte sich zunächst an den Turmhäusern, ab der Mitte des 19. Jahrhunderts an der italienischen Renaissance.

Tiefland

Das ostkorsische Küstentiefland ist erst in jüngerer Zeit zum begünstigten Siedlungsraum geworden. Seit der Ausrottung der Malaria 1947 wird der Küstenbereich verstärkt agrarisch genutzt. Der zunehmende Tourismus hat hier die stärksten Veränderungen im traditionellen Hausformenbestand hervorgerufen. Aus dem Hochmittelalter stammen ehemalige genuesische Lehnsgüter, die 1769 nach der Annexion durch Frankreich von Einheimischen bezogen wurden. Die mehrstöckigen Häuser (casoni) widerspiegeln im Aussehen die Geschichte des Tieflandes. Sie schützten mit wehrturmähnlichen Anbauten vor Piratenüberfällen. Ihr Baumaterial stammt aus den nahen Flussbetten. Für die Korsen waren diese Häuser bis zur Beseitigung der Malaria nur saisonale Wohnstätten zur Zeit von Aussaat und Ernte, oder als Winterquartier der Schäfer. Als Molkereien errichtet wurden und sich damit der Schwerpunkt der Wanderschäferei in die Winterweidegebiete verlagerte, entstanden in der Ebene ganzjährig bewohnte Siedlungen. Aus den mittelalterlichen Einzelsiedlungen entwickelten sich Gruppensiedlungen mit ähnlich mächtigen Wohnbauten, jedoch ohne Verteidigungstürme. Als Beispiel einer jungen Gruppensiedlung gilt Ghisonaccia als Tochtersiedlung des im Bergland gelegenen Ghisoni. Der dort dominierende Haustyp wird casa caporaline genannt, eine Bezeichnung, die auf die hier einquartierten italienischen Saisonarbeiter zurückgeht, deren Anführer die caporali waren.

Als weiterer Haustyp tritt im Tiefland der meist aus Ziegeln und Lehm erbaute Sammelbauernhof auf, der durch seine auf- und abspringende Firstlinie auffällt. Wohn- und Stallgebäude mit Ziegel- bzw. Schilfdächern sind hintereinander angeordnet. Die Genueser, von 1284 bis 1768 Herren der Insel, ließen Häfen bzw. Landeplätze (marine) anlegen, die dem Handel entlang der Küste dienten und später dem genuesischen Exporthandel zugutekamen. Diese Orte sind durch giebelständige Reihenhäuser, gekennzeichnet deren Keller als Lagerräume dienten.

In der Gegenwart ist auf allen Höhenstufen Korsikas eine ungelenkte Neubauentwicklung sichtbar, die sich nicht mehr am alten Grundriss oder gar im funktional-strukturellen Bereich orientiert, da durch die Aufgabe der landwirtschaftlichen Tätigkeit die Konzeption eines Hauses überholt ist. Erst seit wenigen Jahren ist man auch auf Korsika unter dem neu erwachten Einfluss der Heimatpflege bemüht, gestalterisch an die alten ländlichen Bauformen wieder anzuknüpfen.

Literatur
 H. Lücke: Beobachtungen zur Verbreitung, Gestalt und zum Wandel traditioneller Orts- und Hausformen auf Korsika. In: Beiträge zur Kulturgeographie der Mittelmeerländer IV. Marburger Geographische Schriften H Marburg 1981.
 Paul Méjean: Notes sur la maison corse In: Revue de Géographie Alpine 1932 20-4 S. 655–676

Lokale Bauform
Kultur (Korsika)
Bauform (Landwirtschaft)

Klassische Hausformen auf Korsika


Christoffer Wilhelm Eckersberg (2 January 1783 – 22 July 1853) was a Danish painter. He was born in Blåkrog in the Duchy of Schleswig (now in Aabenraa Municipality, in the southern part of Jutland in Denmark). He went on to lay the foundation for the period of art known as the Golden Age of Danish Painting, and is referred to as the "Father of Danish painting".

Life

Growing up and early training

On 2 January 1783, Christoffer Wilhelm Eckersberg was born in Blåkrog in the Duchy of Schleswig (now in Aabenraa Municipality, in the southern part of Jutland in Denmark), to Henrik Vilhelm Eckersberg, a painter and carpenter, and Ingeborg Nielsdatter. In 1786 the family moved to Blans, a village near the Alssund, where he enjoyed drawing pictures of the surrounding countryside, and taking sailing tours in his father's boat. After confirmation he began his training as a painter under church and portrait painter Jes Jessen of Aabenraa (1797–1800). He continued his training at age 17 under Josiah Jacob Jessen in Flensborg, where he became an apprentice in May 1800. He, however, had his sights set on being accepted at the Royal Danish Academy of Art (Det Kongelige Danske Kunstakademi) in Copenhagen.

Training at the Academy

Still under apprenticeship Eckersberg produced proficient drawings and paintings. Having amassed some money, including financial support from local well-wishers, he arrived at Copenhagen's Tollbooth on 23 May 1803. He was accepted into the Academy without payment in 1803 where he studied with Nikolaj Abraham Abildgaard, among others.

He made good progress, painting historical paintings, portraits and landscapes. However, friction between him and Abildgaard impeded his advancement, and he did not win the Academy's big gold medal until 1809, after Abildgaard's death. He also worked to earn living money as a hand laborer, and he made drawings for copperplate etchings.

Although he received promise of a travel stipend in conjunction with the gold medal, the actual funds would not be made available until 1812. On 1 July 1810, he married E. Christine Rebecca Hyssing against his wishes, in order to 'legitimize' a son, Erling Carl Vilhelm Eckersberg, that was born to her. Erling eventually followed in his father's footsteps with an academy education, and a career as a copperplate engraver.

Student travels

Eager to travel, not only on account of his desire to stretch his artistic skills and knowledge, but also in order to escape the reality of his marriage, he made other arrangements for the financial support needed that would allow him to travel. On 3 July, a few days after the wedding, Eckersberg began his travels out of the country. Along with Tønnes Christian Bruun de Neergaard, writer, enthusiastic art lover and financial supporter, he made his way through Germany to Paris. Here he studied under neoclassicist Jacques-Louis David from 1811 to 1812. He improved his skills in painting the human form, and followed his teacher's admonition to paint after Nature and the Antique in order to find Truth. It was here that he developed a lifelong friendship with his Paris roommate and fellow artist Jens Peter Møller, and with engraver Johan Frederik Clemens, Jens Juel's collaborator.

After two years he traveled further via Florence to Rome where he continued his studies between 1813 and 1816. He worked on improving his skills as a history painter, and enjoyed painting smaller studies of the local life and area. He lived there three years among a large group of artists, with Bertel Thorvaldsen as the cultural head. Eckersberg and Thorvaldsen developed a close lasting relationship, and the master served the younger Eckersberg as both loyal friend and advisor. Eckersberg painted one of his best portraits, a portrait of Thorvaldsen, in Rome in 1814, which was donated to the Academy of Art. Life in Rome agreed with him, and he was greatly affected by the bright southern light he experienced there. He produced a large body of work during those years, including a number of exceptional landscape studies.

His divorce from Hyssing was finalized during his stay out of the country, and on 2 August 1816 he had returned to Denmark.

An academic career
Shortly after his return to Denmark Eckersberg arranged for his admission into the Academy, and received as the subject of his admissions painting the Norse legend, the Death of Baldur. On 8 February 1817 he wed Elisabeth Cathrine Julie Juel, daughter of Jens Juel, portrait painter and professor at the Academy. They had two sons and four daughters before her death in 1827.

He was admitted as a member of the Academy in October 1817, and was named professor there in 1818, having assumed the vacant professorship left after the death of Nikolaj Abraham Abildgaard in 1809. The Academy had waited to fill the position until Eckersberg returned to Denmark from his student travels, while delaying the attempts by Abildgaard's disciple, Christian Fædder Høyer, and by Christian Gotlieb Kratzenstein-Stub and J. L. Lund to seek the same position. Finally the Academy awarded the position not only to Eckersberg, but also to Lund.

A year after the death of his wife Elisabeth in 1827, he married her sister Susanne Henriette Emilie Juel, with whom he also had several children.

He was director of the Academy from 1827 to 1829. His eyesight failed him in later life and he had to give up painting. He died in Copenhagen of cholera on 22 July 1853 during the great epidemic. He is buried in Copenhagen's Assistens Cemetery.

Works

Eckersberg was commissioned to do a number of historical paintings for Christiansborg Palace, as well as altarpieces. His best known works are portraits of the Copenhagen middle class, such as the "Nathanson family picture" (Det Nathansonske Familiebillede), 1818, and the official portrait of Frederick VI (Frederik VI). In spite of his abilities in this genre, his career in portraiture was short-lived, due to the competition he received from then popular Christian Albrecht Jensen.

Marine paintings were another genre he developed with great interest. He had a passion for ships, and sailed around the Skagerrak, the Kattegat, the North Sea, and as far as the English Channel at the age of 56. The experience of sailing out on the open seas gave new dimension to his marine paintings, which until that point tended to be calm depictions. Now there was more attention given to movement and to waves.

The Admiralty in 1819 had granted him free access to the Copenhagen Naval Station (Holmen), thus giving him occasion to view the many ships – a favorite motive in his paintings. During summer, the sailors would practice swimming here – of course they swam naked. This gave Eckersberg a unique opportunity to watch men in a state of complete undress and to make an artistic evaluation of their physical build. He could thus here select the models whom he needed for his paintings with motives from Greek or Roman antiquity.

His biggest contribution to painting was through his professorship at the Academy. He revitalized teaching by taking students out into the field, where they were challenged to do studies from nature. In this way it was he who introduced direct study from nature into Danish art. He also encouraged his students to develop their individual strengths, thus creating unique styles.
He developed an increasing interest in perspective on account of his marine paintings. He wrote a dissertation on the subject called Linear perspective used in the art of painting (Linearperspektiven, anvendt paa Malerkunsten) in 1841, and taught classes on the subject at the Academy. He made a small number of etchings that combine observations of daily life with classical, harmonious principles of composition. This led the way to the characteristic manner in which Golden Age painters portrayed common, everyday life.

There is a self-portrait from 1803, a bust of him by Thorvaldsen from 1816 and a portrait by Marstrand from 1836.

Pupils

Among his students were:

 Wilhelm Bendz
 Ditlev Blunck
 Carl Dahl
 Christen Dalsgaard
 Anton Dorph
 Dankvart Dreyer
 Heinrich Eddelien
 Julius Exner
 Lorenz Frølich
 Peter Gemzøe
 Johan Vilhelm Gertner
 Hans Jørgen Hammer
 Constantin Hansen
 Frederik Theodor Kloss
 Albert Küchler
 Christen Købke
 Vilhelm Kyhn
 Emanuel Larsen
 Christine Løvmand
 Wilhelm Marstrand
 Anton Melbye
 Adam August Müller
 Emil Normann
 Fritz Petzholdt
 Jørgen Roed
 Martinus Rørbye
 Carl Frederik Sørensen
 Adolph Friedrich Vollmer

Gallery

See also
Art of Denmark
List of Danish painters

References

 KID Kunst Index Danmark ("Art Index Denmark")
 Danish Biographical Encyclopedia ("Dansk biografisk Leksikion")
 Statens Museum for Kunst ("The Danish National Gallery")

External links

 Eckersberg on kunstnet
Works of the artist

1783 births
1853 deaths
People from Aabenraa Municipality
19th-century Danish painters
Danish male painters
Pupils of Jacques-Louis David
Royal Danish Academy of Fine Arts alumni
Directors of the Royal Danish Academy of Fine Arts
Danish marine artists
19th-century male artists

Christoffer Wilhelm Eckersberg


An Grobya cipoensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Fábio de Barros ngan Lourenço. An Grobya cipoensis in nahilalakip ha genus nga Grobya, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Grobya

Grobya cipoensis


Die Menhire der Steinreihe Pierres Droites () bei Monteneuf im Wald von Paimpont im Département Morbihan in der Bretagne in Frankreich sind aus rötlichem Schiefer. Die Steinreihe wurde erst im Jahre 1989 infolge von Waldbränden etwa zwei Kilometer östlich des Ortes Monteneuf an der Départementsstraße D776 in Richtung Guer entdeckt.

Bis dahin waren nur einige von Efeu bedeckte Menhire bekannt, die am Boden lagen. In den nächsten neun Jahren wurden dann durch gezieltes Suchen 420 Menhire auf sieben Hektar gefunden und freigelegt, von denen 42 an ihrem ursprünglichen Standort wieder aufgestellt wurden. Die Anlage wurde wahrscheinlich im Jahre 1000 zerstört. Seit 1997 ist die Steinreihe als Monument historique geschützt.

Etwa einen Kilometer entfernt liegt das Galeriegrab Les Bordouès.

Einzelnachweise

Weblinks

 Beschreibung und Bilder
 Website des Besucherzentrums (französisch)
 Bilder

Kultstätte
Pierres Droites
Monument historique in Monteneuf

Steinreihe Pierres Droites


My Little Pony: Equestria Girls ime je medijske franšize Hasbra.

My Little Pony: Equestria Girls također može značiti:

 My Little Pony: Equestria Girls (serija filmova)
 My Little Pony: Equestria Girls (film)
 My Little Pony: Equestria Girls, zajedničko ime za tri televizijska specijala od 22 minute.
 My Little Pony: Equestria Girls, ime mini-serijala kratkih filmića o franšizi.
 My Little Pony: Equestria Girls (web-serija)

Vidi još

 My Little Pony

My Little Pony: Equestria Girls (razdvojba)


O Livro de Boba Fett (The Book of Boba Fett no original) uma série de televisão de faroeste espacial americana criada por Jon Favreau e lançada para o serviço de streaming Disney+ em 29 de dezembro de 2021, apresenta uma extensa quantidade de membros do elenco e personagens. Os protagonistas da série são o personagem-título e anti-herói Boba Fett, um caçador de recompensas, senhor do crime e clone de seu pai Jango Fett; Fennec Shand, uma mercenária de elite e assassina a serviço de Fett; e Din Djarin, um solitário caçador de recompensas Mandaloriano que já trabalhou com Fett antes.

Vários personagens coadjuvantes também aparecem na série, incluindo os aliados de Fett, como 8D8, Garsa Fwip, Krrsantan, Drash e Skad. Os principais vilões da série são o Sindicato Pyke, que é um grupo de alienígenas da espécie Pyke que espalham especiarias por toda a galáxia, e o caçador de recompensas Cad Bane, um aliado dos Pyke. Os Gêmeos Hutt também aparecem como antagonistas menores. Outros personagens que aparecem na série são o prefeito Mok Shaiz, Lortha Peel, Peli Motto, Cobb Vanth, Ahsoka Tano e Luke Skywalker.

Personagens principais

Boba Fett

Boba Fett é o personagem-título e anti-herói de The Book of Boba Fett. Ele é um caçador de recompensas Mandaloriano, senhor do crime e clone de seu pai Jango Fett. Na série, ele escapa por pouco do sarlacc e perde sua armadura para Jawas. Ele é então capturado por Incursores Tusken, onde aprende suas maneiras e ajuda a protegê-los. Mais tarde, Fett encontra Fennec Shand, uma assassina, meio morta e a leva para uma loja cibernética para substituir partes de seu corpo. Fett, com a ajuda de Shand, consegue sua nave, Slave I, de volta e mais tarde assume o trono do império de Jabba, o Hutt depois de matar seu sucessor Bib Fortuna. Mais tarde, em "Chapter 9: The Marshal" de The Mandalorian, Fett recupera sua armadura de um homem chamado Cobb Vanth. Fett e Shand, que decide ficar com ele, assumem o controle do império criminoso de Tatooine de Jabba, o Hutt. Fett acaba entrando em guerra com o Sindicato Pyke, porque eles estão vendendo especiarias em toda Mos Espa. Fett derrota os Pykes e mata seus aliados, restaurando Mos Espa ao que era.

Fett é interpretado por Temuera Morrison, que já interpretou Fett antes em The Mandalorian e também interpretou Jango Fett em outras mídias de Star Wars. Daniel Logan interpreta o jovem Boba Fett de imagens de arquivo de Star Wars: Episódio II – Ataque dos Clones com Finnegan Garay atuando como ator no set. JJ Dashnaw serve como dublê de Morrison. Morrison disse que acha que o destino teve a ver com ele conseguir o papel de Boba Fett, como quando conheceu Jon Favreau no set de Couples Retreat. Ao interpretar Fett, Morrison disse que tentou se concentrar no "tipo de violência fervente" e desejo de vingança de Fett, bem como em sua solidão, que foi causada por ver seu pai morrer em uma idade jovem. Em entrevista à NME, Morrison disse que tentou cortar o diálogo de seu personagem quando Favreau estava fora do set porque achava que Fett falava demais. Ele também tentou dar algumas de suas falas para Ming-Na Wen e cortou algumas de suas falas também, dizendo que queria que seus personagens permanecessem um pouco misteriosos e quietos. Morrison também adicionou na cena da cerimônia para os Incursores Tusken depois que seu acampamento foi destruído. O roteiro originalmente tinha os Tusken jogados no fogo, mas Morrison disse: "Ah, espere, temos que colocar um pouco de cerimônia nisso".

O personagem de Boba Fett na série recebeu críticas mistas, enquanto a interpretação de Fett de Morrison foi elogiada. Alguns disseram que, sem Morrison interpretando Boba Fett, a série poderia ter sido um desastre total e que ele é o único rosto que poderia ter trazido Fett de volta à vida. Rich Knight, do CinemaBlend, afirmou que costumava não gostar de Fett, mas se interessou por seu personagem, pois ele era o único na série que "parece um ser humano real". Chris Edwards, do The Guardian, disse que o Disney+ arruinou um dos "personagens mais legais e misteriosos" de Star Wars.

Fennec Shand

Fennec Shand é uma mercenária e assassina de elite. Em The Mandalorian, Shand é capturada por Din Djarin como uma recompensa e é deixada meio morta por Toro Calican, com quem Djarin estava trabalhando. Em The Book of Boba Fett, Shand é salva da morte por Boba Fett e tem partes de seu corpo substituídas por cibernética. Ela ajuda Fett a recuperar sua nave Slave I e serve como a nova parceira de Fett para ajudá-lo a assumir o controle do império de Jabba. Durante a guerra com os Pykes, Shand salva a gangue ciborgue e mata o Chefe Pyke, o prefeito Mok Shaiz e os outros senhores do crime de Mos Espa, que traem Fett.

Ming-Na Wen interpreta e dubla Fennec Shand em The Mandalorian e em The Book of Boba Fett com Ming Qiu como sua dublê. Fennec Shand é a primeira grande personagem vilão/anti-herói de Star Wars interpretado por uma atriz asiática. Wen afirmou que era seu "papel dos sonhos de uma vida" interpretar Fennec. Wen também disse que, por ser fã de Star Wars desde a infância, sente que está se preparando para o papel de Fennec por toda a vida. Ela também disse que há muito sobre Fennec com o qual ela se sentia familiarizada, "como uma mulher que precisa lutar e fazer um nome para si mesma, e se esforçar para vencer as probabilidades". O figurino de Shand, feito por Joseph Porro, foi baseado na raposa feneco. Wen disse que era uma "roupa incrível pela qual me apaixonei imediatamente".

Fennec Shand recebeu críticas positivas. Emily Hannemann do TV Insider afirmou que ela é simplesmente "legal" dizendo: "Nem todo personagem pode roubar uma cena sentando e bebendo spotchka, mas nem todo personagem é Fennec Shand." Anthony Breznican da Vanity Fair disse que a personagem contribuiu para a tendência de personagens mais diversos em Star Wars. Afirmando que a Fennec Shand de Ming-Na Wen, como Din Djarin e Grogu, deixou uma marca na franquia Star Wars, Erik Swann, do CinemaBlend, elogiou Fennec Shand.

Din Djarin

O Mandaloriano, às vezes abreviado como Mando, é um apelido para Din Djarin, o protagonista da série de televisão The Mandalorian. Introduzido como um caçador de recompensas, ele é um membro da cultura Mandaloriana, como evidenciado por sua armadura beskar e seu capacete distinto, que ele nunca remove na frente de ninguém. Ele era um "enjeitado" que foi resgatado ainda jovem pelos Mandalorianos e adotado em sua cultura antes dos eventos da série, depois que seus pais foram assassinados por droides de batalha Separatistas durante as Guerras Clônicas, que resultou em seu ódio intenso por droides. Na série de televisão, o Mandaloriano encontra um jovem alienígena conhecido como "A Criança", a quem ele tenta proteger de um remanescente do agora caído Império Galáctico.

O Mandaloriano é interpretado e dublado por Pedro Pascal, e os dublês Brendan Wayne e Lateef Crowder atuam como dublês quando Pascal não está disponível. Pascal citou Clint Eastwood como uma influência no personagem, e muitas comparações foram feitas entre o Mandaloriano e o Homem Sem Nome de Eastwood. O criador de The Mandalorian, Jon Favreau, sugeriu que Pascal assistisse aos filmes de samurai de Akira Kurosawa e Spaghetti Westerns de Eastwood como preparação para o papel. O personagem Mandaloriano e a atuação de Pascal foram bem recebidos pelo público e pela crítica.

Notas

Ligações externas
 Elenco e equipe completos de The Book of Boba Fett no IMDb

Livro Boba Fett
Star Wars
 Lista Personagens Boba Fett
Star Wars Livro Boba Fett

Lista de personagens de O Livro de Boba Fett


مطار الداخلة هو مطار يقع علي بعد 11 كم (إحداثيات 25.421486, 29.002119) جنوب مركز موط - مدينة الداخلة - الوادي الجديد وتبلغ مساحته 21936655 م². سعة المطار 100راكب/ساعه ويحوي ممر رئيسي بطول 2589 م × 45 م، 15 S بقوة تحمل (PCN (30، وله تراماك يتسع لخمس طائرات ومجهز إناره ليلية من الجهتين.

انظر أيضا
 قائمة مطارات مصر

مراجع

محافظة الوادي الجديد
مطارات مصر

مطار واحة الداخلة


Die Filialkirche Obere Fellach am Ortsrand des gleichnamigen Ortsteil in der Stadtgemeinde Villach ist dem heiligen Thomas geweiht. Paolo Santonino berichtete 1486 von der Weihe einer "nova ecclesia". Die Kirche ist eine Filiale der Pfarre St. Martin.

Baubeschreibung
Die kleine spätgotische Kirche besteht aus einem dreijochigen Langhaus und einem eingezogenen Chor mit Fünfachtelschluss von 1486. Der Turm mit Pyramidendach springt leicht aus der Westfassade hervor. Im Südosten ist eine einjochige kreuzgratgewölbte Sakristei angebaut. Man betritt die Kirche von Norden durch eine Vorhalle und ein gotisches Portal. Über dem Langhaus spannt sich ein böhmisches Platzlgewölbe.

Einrichtung
Der Hochaltar aus dem zweiten Drittel des 17. Jahrhunderts zeigt am Altarblatt Christus und den Apostel Thomas, im Aufsatz steht die Figur des heiligen Florian.
Das Gemälde von 1771 am nördlichen Seitenaltar stellt Mariä Heimsuchung dar, im Aufsatzbild ist der Apostel Bartholomäus zu sehen.

Der südliche Seitenaltar ist ein um 1520 geschaffener Flügelaltar, der früher als Hochaltar aufgestellt war. Älter als der Altar sind die Malereien der Standflügel, die um 1430 bis 1440 von der Wiener oder Wiener Neustädter Werkstätte um den Meister der St. Lambrechter Votivtafel gemalt wurden. Die Kistler(Tischler)arbeit wurde kurz nach 1486 vermutlich in Villach ausgeführt. Der Schrein birgt die Statuen der Heiligen Nikolaus und Thomas, die wahrscheinlich im frühen 16. Jahrhundert in der Nikelsdorfer Werkstatt gefertigt wurden. Die Malereien der beweglichen Innenflügel zeigen die Verkündigung, die Geburt und Taufe Christi sowie die Enthauptung des Johannes. Die Außenflügel stellen Szenen aus der Thomaslegende dar: den ungläubigen Thomas, Thomas auf Eisenspitzen gehend, das Martyrium durch Lanzenstich und die Abendmahlspendung des Thomas am Ostertag. Auf der Vorderseite der Standflügel sind die Heiligen Ursula, Maria Magdalena, Margareta und Barbara gemalt. Die Halbfiguren an der Predellavorderseite stellen die Heiligen Georg, Martin, Christophorus und Rochus dar.

Weiters besitzt die Kirche eine um 1515 in der Nikelsdorfer Werkstatt geschnitzte Figur des Christus Salvator, die früher vermutlich als Altaraufsatz diente.
Die Orgel aus dem 17. Jahrhundert wurde 1986 restauriert.

Literatur
 Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Kärnten. Anton Schroll, Wien 2001, ISBN 3-70310712X, S. 586.

Obere Fellach
Obere Fellach
Obere Fellach
Obere Fellach
Gotisches Bauwerk in Kärnten
Obere Fellach
Baudenkmal (Kärnten)

Filialkirche Obere Fellach


Esporlatu (sardisk: Isporlàtu) er en by og en kommune (comune) i provinsen Sassari i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 473 meters højde og har 396 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 18,40 km² og grænser til kommunerne Bottidda, Burgos og Illorai.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Sassari

Esporlatu


Iguatu es un municipio brasileño del estado de Paraná. Su población estimada en 2004 era de 1.865 habitantes.

Etimología
Iguatu De origen tupí "ü (y)"... agua, río + "ka'tu (guatú)"... buena, bueno, dulce: agua buena o río bueno.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Paraná

Iguatu (Paraná)


Catfish: The TV Show er en amerikansk Realityshow-baseret dokumentar-tv-serie, hvor Nev Schulman og Max Joseph hjælper unge mennesker med at undersøge, om deres internetromance er ægte eller en catfish. De finder også frem til motivet på, hvorfor visse personer er på nettet med en falsk identitet.

TV-serien bygger på filmen Catfish fra 2010.

Den havde premiere den 12. november, 2012 i USA. Sæson 6 havde premiere den 1. marts, 2017.

Handling

På internettet er en "catfish" en person, der skaber falske personlige profiler på sociale mediewebsteder ved hjælp af andres billeder og falske biografiske oplysninger for at foregive at være andre end dem selv. Disse "catfishs" har som regel til hensigt at narre en intetanende person eller personer til at forelske sig i dem. Udtrykket "catfish" er afledt af titlen på den tidligere nævnte dokumentar, hvor filmskaberen Schulman opdager, at den kvinde med hvem han havde haft et et online-forhold med, ikke havde været ærlig i forhold til at beskrive sig selv.
MTV og Catfish-filmens producenter, Schulman og Joseph, hjælper mennesker, der er følelsesmæssigt viklet sammen med en person, de aldrig har mødt i det virkelige liv. Hver episode er en undersøgelse af, om den anden deltager i det virtuelle forhold er legitim, eller om de faktisk er en "catfish". Nogle par har kommunikeret i et par måneder - andre, i årevis.
Nev hævder, at han har modtaget ansøgninger fra folk, der beder ham om hjælp til at afgøre, om deres online-romance lyver eller er sandfærdig om deres identitet. I hvert afsnit hjælper værterne forskellige individer med en andens historie, hvor de rejser til hvor de bor og søger efter at afdække sandheden. Nev og Max kontakter den anden person for at arrangere et første møde mellem de to virtuelle datere og dokumenterer, hvordan begge mennesker påvirkes af situationen. Schulman sagde på presseturet Television Critics Association i august 2012, at det ikke handler om at trække tæppet væk under mennesker og forklarede:

"Hvorvidt to mennesker helt og holdent lyver overfor hinanden, og det viser sig at være en enorm katastrofe, er kun den første del af historien. Vi vil så gerne vide, hvorfor de gør det, hvem de er, hvad de føler, hvad førte dem til dette sted, og hvorfor det resonerer med tusindvis af andre unge, der har de samme følelser, som ikke har nogen at tale med eller ikke ved, hvordan man udtrykker sig."

Produktion

Showet præsenterer den "håbefulde" som den, der starter kontakt med Schulman og Joseph i et forsøg på at opdage den sande identitet på deres online-romance eller "Catfish". Programmets caster Michael Esposito forklarede i august 2015, at showet kan modtage mere end hundrede ansøgninger om dagen.

Men en Hollywood.com-report fra 2013 forklarede imidlertid at på trods af, at programmet er struktureret som en søgning efter håb om catfishens ægte identitet, er det som regel catfishen, der foretager den første kontakt med MTV. Producenter fortsætter derefter med at indsamle oplysninger om bedrageri fra catfishen og kontakter efterfølgende den håbefulde. Af juridiske grunde underskriver alle involverede i serien kontrakter om at blive filmet, før afsnittet bliver produceret. I sæson 3's Miranda- og Camryn-afsnittet ændrede castfishen sin mening om at møde den håbefulde og blev kun vist via Skype.

Værterne får ingen oplysninger om catfishen, og selvom catfishen allerede er gået med til at blive vist i programmet, ved de ikke, hvornår eller hvordan værterne vil lede efter dem.

Nev Schulman forklarede mere om denne omvendte teknik i et interview i august 2014:

"Mange af de historier, vi får, kommer fra catfishen selv. Folk der føler sig så forfærdelige [...] at de har løjet overfor en ven eller en romance på internettet i så lang tid. De ønsker at tilstå alt, men de frygter, at hvis de simpelthen fortalte sandheden, ville den anden [...] blive meget ked af, at de er blevet løjet overfor og bedraget og sandsynligvis afvise dem. De håber på at komme med i showet [...] måske for at gøre udvekslingen mere venlig og nemmere, at de kan høres, forklare sig selv på en mere objektiv og ikke-fordømmende måde. Så producenterne tilrettelægger diplomatisk og så fjernt som som muligt, et scenario, hvor [...] den håbefulde kontakter mig [...]. Og så tager Max og jeg den derfra. Den håbefulde har selvfølgelig ingen idé om, at den anden person allerede har udtrykt interesse for at mødes. Og catfishen ved ikke, at vi rent faktisk gør det. De tror bare at det måske kunne ske. Så de ved ikke hvornår eller hvorfor eller hvordan. Så det er tricky, men alt er virkeligt. Følelserne er virkelige, relationerne er virkelige. Vi har ikke lavet nogen scenarier, vi fortæller ikke folk hvad de skal sige eller gøre. Det er meget uforudsigeligt".

Sæson 4
I fjerde sæson medvirkede Max ikke, da han var involveret som instruktør på Zac Efrons We Are Your Friends under indspilningen af sæsonen. Nev havde i denne sæson gæstestjerner som medværter, herunder Angel Haze, Cassidy Wolf, Charlamagne Tha God og Tyler Oakley.

Sæsoner og afsnit

Sæsoner

Sæson 1

Sæson 2

Sæson 3

Sæson 4

Sæson 5

Sæson 5B

Sæson 6

Referencer

Eksterne henvisninger

Amerikanske tv-serier fra 2010'erne
Realityshows fra USA
Tv-programmer fra MTV

Catfish: The TV Show


Hasan Barışcan (1952, Sivas - 9 Nisan 2011, İstanbul), Türk yazardır.

Sivas'ın Asarcık köyünde doğdu. İlköğrenimini Asarcık İlkokulu'nda, ortaöğrenimini Sivas Öğretmen Okulu'nda yaptı. İstanbul Atatürk Eğitim Enstitüsü Türkçe Bölümü'nü 1973 yılında bitirdi. Sivas, Hakkâri, Yozgat, Kars illerindeki öğretmenliği nedeniyle yurdun doğu ve güneydoğusunu görme ve inceleme olanağını buldu.

İzmir Torbalı, Kemalpaşa, İzmir Atatürk Endüstri Meslek Lisesi, Namık Kemal Lisesi ve Buca Eğitim Enstitüsü Türkçe Bölümü'ndeki görevleri sırasında İzmir ve Ege'nin kültürünü araştırdı ve inceledi. İlk yayınlanan, Likya Efsaneleri adlı kitabında Anadolu'nun çok az bilinen bir köşesindeki en özgün kalıntılarının bulunduğu bir uygarlığı anlattı. Onu, Ege Efsaneleri adlı kitabı izledi. İstanbul Kabataş Erkek Lisesi edebiyat öğretmenliğinden emekli oldu.

9 Nisan 2011'de İstanbul da hayatını kaybetti.

Eserleri
Dil
 İlköğretim Türkçe 1- Top Yayınları- İzmir
 Lise Hazırlik Türkçe- Çağdaş Kitabevi Yay.-İzmir
 Kompozisyon- Kültür Kitabevi Yay.-İzmir
 Sözcük - Yoy Yayınları- İstanbul

Mitoloji
 Likya Efsaneleri - İnkılap Yayınları- İstanbul
 Ege Efsaneleri - İnkılap Yayınları -İstanbul

Doğa
 Güvercinler ve Öyküleri - Yoy Yayınları- İstanbul
 Nar Ağacı Günlüğü - Yoy Yayınları - İstanbul

1952 doğumlular
Sivas doğumlu yazarlar
2011 yılında ölenler
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Resim aranan yazarlar
Türk öğretmenler

Hasan Barışcan


Ömerli Barajı, İstanbul'da, Riva Çayı üzerinde, içme suyu temini amacı ile 1968 - 1973 yılları arasında inşa edilmiş bir barajdır. Baraj, 220 milyon metreküplük su kapasitesi ile İstanbul'un en büyük su kaynaklarından biridir.

Toprak gövde dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 2.198.000 m³, akarsu yatağından yüksekliği 52,00 m, normal su kotunda göl hacmi 386,50 hm³, normal su kotunda göl alanı 23,10 km²'dir. Yılda 180 hm³ içme-kullanma suyu sağlamaktadır.

Barajın yakınlarında Esenceli Köyü yer almaktadır.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Devlet Su İşleri Genel Müdürlüğü Ömerli Barajı Sayfası

İstanbul ilindeki barajlar
Çekmeköy

Ömerli Barajı


Amphiodon, monotipski rod drveća iz porodice Leguminosae. Jedina vrsta je A. effusus iz tropke Južne Amerike (Brazil, Peru, Bolivija)

A. effusus nekada je bio uključivan u rod Poecilanthe

Sinonimi
 Poecilanthe effusa (Huber) Ducke
 Poecilanthe ovalifolia Kleinhoonte

Izvori

Brongniartiinae

Amphiodon


An Cyperus deciduus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Otto Boeckeler. An Cyperus deciduus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus deciduus


Diaverum România este o subsidiară a companiei Diaverum și a fost înființată în anul 2011.

Compania este un furnizor român de produse pentru dializă și de servicii pentru tratamentul pacienților cu insuficiență renală. În prezent, compania are deschise în România 28 clinici de dializă unde lucrează peste 1.000 de angajați și sunt îngrijiți peste 3.600 de pacienți, poziționându-se astfel pe locul al doilea pe piața serviciilor medicale de dializă din România.

Note

Legături externe
 Sit web oficial

Companii din România
Fondări în 2011
Companii de servicii medicale din România
Companii private din România
2011 în România

Diaverum România


Güzel, Diyarbakır ilinin Çermik ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Kuruluğunda köye gelen hakim ve savcinin karari ile Güzel Köy ismi almistır. Bunun verilmesinde mahallenin yakınında bulunan çeşme ve kuyunun bölge dilinde gozer ile hitab edilmesi mahallenin ismini almasında belirgin rol almıştır.Köy, komşusu Konaklı mahallesinin bir mezrası olarak kurulduğundan belli bi süre sonra köy statüsü aldığı için köye muhtarlık verilerek Konaklı'dan ayrılmıştır,halende bölge halkı tarafından yukarı Konaklı olarak bilinir

Coğrafya
Diyarbakır il merkezine 136 km, Çermik ilçesine 40 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Çermik'in mahalleleri

Güzel, Çermik


An Rytidosperma mamberamense in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pieter Jansen, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Henry Eamonn Connor och Elizabeth Edgar. An Rytidosperma mamberamense in nahilalakip ha genus nga Rytidosperma, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Rytidosperma

Rytidosperma mamberamense


Radu Nor, pseudonimul lui Josef Norbert Rudel, () a fost un scriitor român și evreu de literatură științifico-fantastică și polițistă.

Biografie
S-a născut ca Josef Norbert Rudel la 26 octombrie 1921, Cernăuți, Regatul României. A decedat la 16 aprilie 2006, Petah Tikva, Israel. Este fiul Reginei (n. Weber-Holzstein) și al lui Ahron Rudel. A studiat la școala primară și la liceul la Cernăuți. A studiat medicina la Timișoara, dar nu a absolvit. În 1972, Nor emigrează în Israel, unde își cariera de scriitor în limba germană. În 1975 pune bazele "Asociației scriitorilor israelieni de limbă germană".

Lucrări scrise

Romane SF
 Drum printre aștri (Editura Tineretului, 1954, cu I. M. Ștefan) - este considerat primul roman științifico-fantastic românesc care a apărut după cel de-al Doilea Război Mondial.  Ediția a II-a, Editura Tineretului, 1956. Ediția a III-a, Editura Tineretului, 1959. Traducere în limba rusă, Editura Tineretului, 1957.
 Robinsoni pe planeta oceanelor, Editura Tineretului, 1958, cu I. M. Ștefan
 Cei trei din Altair, Editura Tineretului, 1963
 Capitolul XXIII, Editura Tineretului, 1965
În "prefața" scrisă de profesorul Ator în octombrie 2999 acesta spune:  Capitolul XXIII, scris de prietenul și colaboratorul meu Sinac, cuprinde evenimente petrecute în anul 2001 și în cei imediat următori, când biologii creau în laborator primele organisme pluricelulare, când geologii străpungeau, pe întreaga ei grosime, scoarța terestră și când cosmonauții – cu prilejul unor expediții dincolo de hotarele sistemului solar – descopereau planetele stelei Toliman.
 Acțiunea Pirat, Editura Militară, 1970

Romane polițiste
 Idolul de sticlă (1966)
 Reîntoarcerea păianjenului, Editura Militară, 1971
 Tridentul de aur, Editura Militară, 1972

Colecții de povestiri
 Brâul albastru, Editura Tineretului, Colecția SF, 1968
 Mister în zece ipostaze, Editura Albatros, 1971

Povestiri
 O întâmplare în împărăția zăpezilor, Editura Tineretului, 1959, cu I. M. Ștefan. Este considerată prima povestire științifico-fantastică pentru copii apărută după cel de-al Doilea Război Mondial.
 Taina prințului Semempsis, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 55 (cu I. M. Ștefan)
	Oceanul în flăcări (traducere în limba rusă), Iskateli-fantasticeskie prikliucenia, 1961
 	Trei din Sirius (traducere în limba rusă), Inostrannaia literatura, 1962.
 Lumina vie, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 185-186, 1963 (1962)
 Bătrânul și stelele, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 257-258
 Misteriosul doctor Dobrotă, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 271, 1968
 Hisper și coralii, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 271, 1968
 Degeratul" (1968)
 Bătrînul se îmbolnăvește  (1968)
  Brîul albastru (1968)
 Cântecul pietrei (1968)
 Ghinionul lui Ottmar Essner (1968)
 Jups (1968)
 Lacrima zeului (1968)
 O aniversare (1968)
 Orașul de sub nisip (1968)
Stația Hamatura? (1968)
Ultimul baraj (1968)
Un om neînsemnat (1968)
 Insula ceasului oprit, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 344, 1971
Amonalis (1971)
Capcana cerului (1971)
Cele trei chipuri ale lui Bonifaciu Rău? (1971)
Inelul călătorului prin veacuri? (1971)
Întreprinderea "Trandafirul albastru" (1971)
Muzica sferelor (1971)
Ochiul lui Argus (1971)
Salt în beznă? (1971)
Zidul invizibil (1971)

Altele
	Călătorie în cer, Editura Științifică, 1962
	Marele magnet, Editura Științifică, 1963
 Dicționar Meteorologic – român, rus, francez, englez, german, spaniol – (împreună cu D. Țiștea și D. Bacinschi), Editura Tehnică, 1965.

Note

Legături externe
 Radu Nor, isfdb.org

Vezi și
Lista scriitorilor de literatură științifico-fantastică români
 I. M. Ștefan

Nașteri în 1921
Decese în 2006
Oameni din Cernăuți
Scriitori români de literatură polițistă
Scriitori români de literatură științifico-fantastică
Scriitori evrei de literatură științifico-fantastică

Radu Nor


Dix-sept Moments de printemps est un roman de Julian Semenov dont l'intrigue est bâtie sur la lutte contre les tentatives de négociations séparées entre les dirigeants nazis et les représentants des services de renseignement américains au printemps 1945.

Histoire
Le personnage de l'officier du renseignement soviétique Stierlitz est créé par l'auteur en 1965. Le roman est publié pour la première fois dans le magazine Moskva dans le numéro 11-12 en 1969.

La première d'une adaptation cinématographique en douze épisodes du roman par la réalisatrice Tatiana Lioznova a eu lieu en 1973.

L'intrigue du roman est basée sur les événements réels de la Seconde Guerre mondiale, lorsque des représentants allemands ont tenté de négocier avec des représentants des services de renseignement occidentaux sur la conclusion d'une paix séparée (l'). L'auteur a personnellement rencontré au moins l'un des participants à des événements réels . Le protagoniste du roman est l'officier de renseignement soviétique Maxim Maksimovich Isaev, surnommé Stierlitz.

Le roman fait partie du cycle de Julian Semenov sur l'officier de renseignement soviétique Isaev (Stierlitz).

Références historiques
Le roman s'inspire des conversations entre le SS-Obergruppenführer Karl Wolff, commandant suprême de la SS et de la police en Italie, et Allen Dulles, chef de l'Office of Strategic Services (OSS), qui se sont déroulées en Suisse au début de l'année 1945.

Histoire

Le roman se déroule en février-mars 1945, peu avant la reddition de l'Allemagne pendant la Seconde Guerre mondiale. Le héros du roman, le Standartenführer Max Otto von Stierlitz, un officier du renseignement soviétique travaillant dans l'appareil central du SD, est chargé de découvrir lequel des hauts dirigeants du Reich mène des négociations séparées avec l'Occident.

Personnages
 Stierlitz
 Catherine Keene
 Kurt Eisman
 Jürgen Rolf
 Guillaume Holtoff
 Pasteur Shlag
 Professeur Pleischner
 Heinrich Müller
 Walter Schellenberg
 Adolf Hitler
 Allen Dulles
 Martin Bormann
 Wilhelm Keitel
 Karl Wolff
 Hermann Göring
 Joseph Goebbels
 Heinrich Himmler
 Agent Klaus
 Barbara Becker

Notes et références

Liens externes

Roman paru en 1969

Dix-sept Moments de printemps (roman)


Panayır, Balıkesir ilinin Bigadiç ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Balıkesir il merkezine 86 km, Bigadiç ilçesine 45 km uzaklıktadır.

Nüfus

Bigadiç'in mahalleleri

Panayır, Bigadiç


Agustín Ramos Calero ( - ) est sergent de première classe qui a reçu 22 décorations et médailles de l'armée américaine pour ses actions pendant la Seconde Guerre mondiale, devenant ainsi le soldat portoricain et hispanique le plus décoré dans l'armée américaine pendant cette guerre.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Histoire de Porto Rico pendant la Seconde Guerre mondiale
 Histoire militaire de Porto Rico

Bibliographie
 Puertorriquenos Who Served With Guts, Glory, and Honor. Fighting to Defend a Nation Not Completely Their Own, by Greg Boudonck,

Liens externes
 Who was Agustín Ramos Calero?. Retrieved November 19, 2006.
 The Puerto Rican Soldier News. Retrieved November 19, 2006.
 Puerto Rico National Cemetery, Bayamón, Puerto Rico. Retrieved November 19, 2006.

Récipiendaire de la Silver Star
Titulaire de la croix de guerre 1939-1945
Militaire portoricain
Militaire américain de la Seconde Guerre mondiale
Décès en février 1989
Décès à 69 ans
Naissance en juin 1919
Sergent des Forces armées des États-Unis

Agustín Ramos Calero


وهو أبو فراس عواد بن معروف بن عبد الرزاق العبيدي الأعظمي، شقيق كل من ناجي معروف وأحمد معروف. ولد في مدينة بغداد عام 1331هـ/ 1913م، وبها نشأ وتعلم في صغره القرآن، وكان في صغره يقرأ القرآن في محفل جامع الإمام الأعظم في صلاة الجمعة، ومن ثم التحق بمدرسة الإمام أبي حنيفة، وبعدها تخرج من الثانوية المركزية في بغداد، وعين معلماً في ناحية الدغارة بمحافظة الديوانية، ثم نقل إلى إحدى مدارس الكاظمية، ومن تلاميذه فيها الدكتور حسين علي محفوظ.

ثم دخل كلية الحقوق وتخرّج عام 1945م، وانتسب إلى نقابة المحامين، واشتغل في الزراعة ولم يشتغل في المحاماة إلا في بعض القضايا الشخصية، وبقي يعمل في الزراعة وقد أحبها منذ طفولته، وكان في شبابه رياضياً وانتسب إلى (نادي الرياضة والأدب) في الأعظمية عام 1934م، ومن أولاده الأديب والمحدث الدكتور بشار عواد معروف.،

منجزاته
 كان من الأعضاء المؤسسين لجمعية منتدى الإمام أبي حنيفة.
 شارك وساهم في كثير من الجمعيات والفعاليات الخيرية للمجتمع.

وفاته
توفي يوم الأحد 20 شعبان 1388 هـ/10 نوفمبر 1968م، وشيّع بموكب مهيب ودفن في مقبرة الخيزران في الأعظمية.

مصادر

أشخاص من الأعظمية
مواليد 1913
وفيات 1968
محامون عراقيون
مواليد 1331 هـ
مدفونون في مقبرة الخيزران

عواد معروف


Hyaleucerea este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Cladograma conform Catalogue of Life:

Referințe

Hyaleucerea

Hyaleucerea